„Acolo m-am îndrăgostit de viață”

După cele 183 de zile petrecute la Insulă, Luminița a revenit pentru o scurtă perioadă în București. Curând a realizat că relația dintre ea și fiica cea mică, Andreea, mergea tot mai prost. Andreea se obișnuise să fie singură și nu mai avusese de mult prin preajmă o mamă prezentă, lucidă și sigură pe ea. Mezina, acum o femeie de 20 și ceva de ani, se confrunta cu un om pe care nu-l mai văzuse din copilărie. Egoistă, orgolioasă, indiferentă sunt cuvintele pe care Luminița le spune despre ea când se gândește la anii de alcool. La terapie a învățat să schimbe tocmai asta. Au decis împreună că e mai bine pentru ele ca Andreea să se mute cu chirie. Schimbarea a devenit necesară odată ce au înțeles că nu se mai cunosc și trebuie să acorde timp adaptării. Luminița era în plină recuperare și se lupta pentru schimbarea ei, iar Andreea se maturizase. Dintr-odată, erau amândouă puternice, pe picior de egalitate și trebuiau să învețe să-și negocieze relația. Timp de trei ani, interacțiunea dintre ele a fost minimă.

După ce a acceptat că la București nu o aștepta nimeni, Luminița s-a întors ca voluntară la Insula Speranței și a mai stat în satul din Sibiu încă șase ani și jumătate. I-a fost teamă că singurătatea apartamentului de la etajul nouă din cartierul Titan o va reapropia de votcă. Știa că recuperarea din dependență înseamnă dezvoltarea unui nou comportament, că băutul trebuia înlocuit cu altceva. Tocmai de aceea s-a gândit că întoarcerea în casa ei din București, locul unde obișnuia să bea singură, ar fi fost o vulnerabilitate pentru recuperarea ei. La Vurpăr avea șansa să ajute alte femei dependente, să simtă din nou că are un rost în viață și că e iubită. Acolo putea să-și reconstruiască încrederea în sine. „Am citit toată biblioteca psiholoagei, i-am mai tradus și cărți din franceză, articole.” Era un fel de asistent social, povestea cu femeile internate și se îngrijea ca ele să-și respecte programul zilnic. Uneori își petrecea serile la intrarea de la duș, verificând dacă femeile se spălau sau nu, fiindcă, spune ea, un alcoolic nu mai are nici măcar minimul respect față de sine - „după asta o să recunoști un alcoolic: nu se spală, fuge de apă.”

În casa Luminiței e liniște, se aude din când în când o ambulanță care gonește pe bulevard, dar în rest e o cutie izolată fonic. O ține-n poală pe pisica Anuța și caută prin amintiri în timp ce-i netezește blana. „Acolo, la Vurpăr, am trăit o mare iubire, exact sentimentul ăsta îl am… uite, mai am puțin și aproape îmi dau lacrimile. Acolo m-am îndrăgostit de viață. Ajunsesem să o urăsc. E așa de frumoasă pentru mine la 70 de ani, e superbă! Atunci voiam să mor. Acum vreau să trăiesc, vreau să trăiesc veșnic, acum îmi place.” 13 aprilie 2003 e ziua în care Luminița s-a lăsat de băut. Ziua renașterii, cum o numește ea.

Povestea Luminiței are un final fericit fiindcă ea chiar a vrut să recapete controlul asupra propriei vieți, a avut noroc de sprijin din partea familiei, iar financiar și-a permis o recuperare în ritmul propriu. Un raport al Organizației Mondiale a Sănătății estimează că în România există între două și trei milioane de consumatori abuzivi (dependenți, cei care beau nociv, persoane care suferă de tulburări legate de consumul de alcool și persoane ale căror morți au fost grăbite din cauza consumului), iar o cercetare publicată în luna august în The Lancet arată că bărbații români sunt cei mai mari băutori la nivel global.

Când avea zece ani, Luminița s-a apucat să țină jurnal, după ce-a citit din biblioteca părinților jurnalul Annei Frank, o fetiță evreică de 13 ani care scrie despre persecuțiile naziștilor din ascunzătoarea în care se afla cu familia ei și care a murit într-un lagăr de concentrare în 1945. Luminița n-a scris constant, dar a păstrat tot. Raluca, fiica cea mare, a avut nevoie de niște răspunsuri legate de primii ei ani de viață, așa că a căutat în scrierile mamei. Cele două s-au apropiat din nou răsfoind jurnalul. Femeile au împărțit o zi, de dimineața până-n ceas de noapte, povestind despre cum a venit Raluca pe lume. Acum, spune Luminița, se văd și se pupă rezonabil.

„Sunt mândră că sunt alcoolică, pentru că sunt abstinentă. În clipa în care depășești faza asta cu alcoolismul începi să te înfrumusețezi, devii mai bun... înainte nu știam să mă apreciez. Trebuie să construiești unde vrei să ajungi. Alcoolul te face să te simți bine, dar găsește echivalentul la asta în viața reală, astfel încât să te simți bine fără să bei. Asta-i șmecheria.”

***

Numărul româncelor al căror deces poate fi atribuit consumului de alcool este cel mai mare din Uniunea Europeană, iar morții din rândul bărbaților ne situează pe locul al patrulea. Datele primite de la Centrul Național de Sănătate Mintală și Luptă Antidrog arată că în 2017 au fost înregistrate doar 2.348 de externări cu „intoxicație acută de alcool” și 3.609 externări cu diagnosticul „dependență de alcool”, ceea ce înseamnă că ori nu sunt înregistrate toate cazurile, ori oamenii nu știu când, unde, cum și dacă să ceară ajutor. Din 1990 și până în prezent, România a avut 27 de miniștri de sănătate, dar cu toate astea încă nu există o strategie națională care să confrunte dependența de alcool, niciun centru de stat pentru recuperarea dependenților, iar accesul la servicii depinde de orașul și bugetul pe care-l ai. În 2015 a fost înființat „Consiliul național pentru coordonarea politicilor şi acţiunilor de reducere a consumului dăunător de alcool în România”, care până în prezent a avut două întâlniri.