Regeringens seneste skatteudspil udmærker sig ved at være det mest ulighedsskabende i mange år. Men det adskiller sig også på en anden afgørende måde fra tidligere skattereformer. Det skal nemlig i høj grad finansieres af det såkaldte økonomiske råderum. Otte milliarder kroner – svarende til omkring halvdelen af den samlede finansiering af skattereduktionerne – vil regeringen finde i »råderummet«.

Men hvad er det økonomiske råderum egentlig? Når man hører den debat, der foregår, kunne man godt forledes til at tro, at der var tale om penge, vi allerede havde i kassen. Penge, vi så kan vælge at bruge til forskellige ting. Det er sådan, regeringen taler om råderummet. Som noget vi kan bruge af. Enten til velfærd eller til at sænke skatten.

Men så enkelt er det langtfra. For der er faktisk intet overskud i den offentlige kasse lige nu. Tværtimod. I 2016 var der et underskud på 13 milliarder kroner i fælleskassen, fordi vi som samfund havde større udgifter end indtægter. Og i år regner Finansministeriet med et underskud helt op imod 30 milliarder kroner.

Hvordan kan vi i en situation, hvor staten bruger mere, end den får ind, tale om et økonomisk råderum? Jo, det skyldes, at Finansministeriet ud fra en række regneprincipper og antagelser forsøger at forudse udviklingen i statens indtægter og udgifter frem i tiden. Og her har man altså sjusset sig frem til, at Danmark fra om nogle år vil opleve at have større indtægter end udgifter.

Råderummet er altså det overskud, vi forventes at have på de offentlige finanser i årene, der kommer.

Når regeringen taler om et råderum på 32 milliarder kroner frem mod 2025, er det altså ikke penge, vi har i kassen i dag. Det er penge, som vi ud fra en række skøn og antagelser mener kommer i kassen nogle år ude i fremtiden. Råderummet er altså – selv om det sikkert er beregnet efter bedste evne – et fiktivt tal.

Og usikkerheden om tallet er selvsagt enorm. Skulle der f.eks. komme et nyt økonomisk tilbageslag i de europæiske økonomier, der svækker vores eksport og dermed vores skatteindtægter, kan økonomien og dermed råderummet hurtigt se meget anderledes ud.

Vil reformerne virke?

Der er også et andet stort usikkerhedsmoment. Nemlig det faktum, at råderummet er betinget af, at de reformer, som skiftende regeringer har gennemført, faktisk vil have de effekter, man har antaget.

Når man f.eks. i de kommende år øger pensions- og efterlønsalderen, og dermed udbuddet af arbejdskraft, så antager man, at antallet af job vil stige tilsvarende. Man forventer altså, at selv om flere ældre bliver længere på arbejdsmarkedet, vil det ikke gøre det sværere for de yngre at komme ind. At der ikke bliver nogen fortrængningseffekt. Om det faktisk vil være tilfældet, er behæftet med stor usikkerhed.

På samme måde forventer man, at reformernes lavere skat på de højeste indkomster, vil føre til højere arbejdstid blandt dem, som slipper billigere i skat. Og man forventer, at reformernes nedskæringer på ydelserne for arbejdsløse vil betyde, at flere arbejdsløse kommer i arbejde. Igen en antagelse, som hviler på et meget svagt empirisk grundlag.

Hvis disse antagelser, viser sig ikke at holde stik, så vil råderummet slet ikke have det omfang, som man regner med i dag.

Hvis folk f.eks. reagerer på lavere skat ved at arbejde mindre og ikke mere, så vil skatteindtægterne stige mindre end antaget. Og hvis efterspørgslen efter arbejdskraft ikke følger med det stigende udbud af arbejdskraft, som tilbagetrækningsreformerne skulle medføre, vil arbejdsløsheden stige, og så holder regnestykket heller ikke. Så vil råderummet blive langt mindre end antaget.

Det er derfor også stærkt bekymrende, at regeringen vil finansiere en så stor del af sin skattereform fra dette fiktive og højst usikre økonomiske råderum. Og de økonomiske vismænd har da også igen og igen advaret mod denne risikable form for finansiering. De anbefaler regeringen at afvente og se, om reformerne nu også har de adfærdseffekter, som man forventer, før man begynder at bruge pengene.

Men, er det så ikke lige så risikabelt at bruge råderummet på velfærd, sådan som venstrefløjen i Folketinget ønsker? Nej, det er det ikke. For de offentlige udgifter tilpasses år for år på finansloven og de såkaldte love om udgiftslofter. Hvis råderummet viser sig at være mindre, vil de offentlige udgifter skulle tilpasses nedad (med mindre man finder nye indtægter). En skattereform ruller man derimod ikke bare tilbage igen.

Hvis man bruger råderummet på at sænke skatten, og det viser sig, at pengene ikke er der, så vil regeringen med stor sandsynlighed komme med dybe panderynker og sige, at vi er nødt til at skære ned på velfærden, for at overholde budgetloven og EU’s underskudsgrænser.

Hvis regeringen får held til at gennemføre en skattereform, burde den som minimum indføre et princip for indfasningen, der sikrer, at man år for år vurderer, om råderummet udvikler sig som antaget, og at skattesænkningerne kun indfases i den udstrækning, at råderummet faktisk materialiserer sig, så det ikke bliver velfærden, der skal betale for regeringens eventuelt overoptimistiske forudsigelser.

Pengene er lovet væk

Men netop det faktum, at råderummet – i den grad, det faktisk eksisterer – er tilvejebragt af såkaldte reformer af blandt andet tilbagetrækningsalderen burde under alle omstændigheder gøre det uspiseligt at anvende pengene på lavere skat.

For dengang reformerne blev gennemført, blev de begrundet i, at der skulle være råd til velfærd i fremtiden, når der kom flere ældre, der havde brug for pleje. Det var det, politikerne sagde igen og igen: Reformerne var nødvendige for at have råd til velfærd. De sagde ikke, at reformerne var nødvendige for at have råd til at sænke skatten for dem, der har mest. Og havde de gjort det, havde de næppe vundet opbakning til reformerne.

Men nu vil regeringen bruge råderummet på at sænke skatten. Og lægger op til en historisk lav udvikling i det offentlige forbrug, der slet ikke kan følge med de udgifter, der følger af, at der kommer flere ældre, der har brug for omsorg og sundhedspleje.

Det betyder færre besøg fra hjemmehjælperen, og mindre omsorg og pleje til den enkelte ældre i fremtiden. Med mindre vi vælger at skære andre steder i velfærden, som f.eks. på skoler og daginstitutioner.

Men uanset hvor der skæres, vil det være et klart brud på de løfter, som Lars Løkke Rasmussen og de andre reformmagere gav danskerne: At hvis der blev gennemført reformer, så var der råd til velfærd i fremtiden.

Løftebruddet bliver bestemt ikke kønnere af, at de skatterabatter, som regeringen foreslår primært skal gå til de mest velhavende, som også er dem, der er mindst berørt af de mange reformer. Det er jo ikke direktøren og advokaten, der rammes hårdest af højere pensionsalder og lavere overførselsindkomster.

Med regeringens forslag vil dem, der har båret byrden af reformerne, hverken få den velfærd, de blev lovet, eller en rimelig andel af gevinsterne ved lavere skat.

Så for at gøre en lang historie kort: Det økonomiske råderum er højest usikkert. Og hvis der faktisk er et råderum, så er det lovet væk til velfærd.