Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

Tanken bak langsiktig bistand er at rike land skal tilføre fattige utviklingsland kapital og kunnskaper som de mangler, slik at de får utnyttet sine naturressurser og arbeidskraft best mulig.

Bistand skal støtte lands bestrebelser på å gi befolkningen bedre helse og utdanning og gode rammebetingelser for næringsliv og sysselsetting. Etter hvert som folk får bedre inntekter vil skatter og avgifter dekke stadig mer av det offentliges utgifter – og bistanden blir gradvis overflødig.

I virkeligheten er det få, om noen, land i Afrika sør for Sahara, der mye av bistanden havner, hvor det er grunn til å tro at slike positive utviklingsspiraler er i gang. Etter 60 år og milliarder på milliarder av bistandsdollars er det langt mellom land hvor befolkningens behov ivaretas godt. Den økonomiske veksten er, med få unntak, minimal, mens befolkningsveksten er høy. Bistanden synes å gjøre liten forskjell.

Likevel fortsetter vestlige bistandsmyndigheter å insistere på at langsiktig bistand gjør en stor og varig forskjell for folks velferd – også i Afrika sør for Sahara. Historier om forbedringer innen helse og utdanning brukes for det de er verdt: Det er stadig flere som får hiv/aids-behandling, flere vaksineres, færre barn dør og flere jenter får utdanning. Så lenge giverne bidrar med store bistandsmidler skulle det bare mangle.

Landene selv har ikke økonomisk ryggrad til å overta disse tunge oppgavene. Erfaring fra utallige prosjekter på mange områder viser at når giverne forsvinner gjør som oftest tjenestene det også. Økonomisk forskning kan heller ikke godtgjøre at bistand bidrar til økonomisk vekst og bærekraft på lang sikt.

Afrika sør for Sahara er for alle praktiske formål i dag like økonomisk tilbakeliggende som for 50 år siden. Norad har beregnet at om 20 år vil mellom 80 og 90 prosent av verdens ekstremt fattige bo nettopp der. En sammenligning mellom Tanzania og Sør Korea illustrerer hvor grundig Afrika sør for Sahara er havnet i bakleksa. I Tanzania har bruttonasjonalinntekten per innbygger økt fem ganger fra 1970 til 2015. I Sør Korea som startet på omtrent samme inntektsnivå, har gjennomsnittsinntekten økt 98 ganger i samme periode.

I dag er det ene landet en moderne industristat og selv bistandsgiver. Det andre, som er blant dem som har mottatt mest bistand i verden, er fortsatt et fattig bondesamfunn basert på hakkejordbruk. Situasjonen er enda mer ugunstig i andre afrikanske land. Hva bistanden ellers har bragt av velsignelser til Tanzania og det øvrige Afrika er det i hvert fall ikke vellykket hjelp til selvhjelp.

Det er mange grunner til at utviklingen i denne regionen er kommet så ettertrykkelig i bakleksa. En av de største utfordringene, i tillegg til alle de nedarvede fra kolonitiden, tørke og de handelsmessige problemene, er at politikere og det høyere embetssjiktet i mange land ser staten som en kilde til makt og personlig berikelse. Korrupsjonen forplanter seg nedover i rekkene til politi, tollfunksjonærer og andre som rår over knappe goder. Det er nesten vanskelig å finne et land hvor dette ikke skjer i stort omfang.

I sin bok «Fighting Corruption is Dangerous» som utkom i april i år, skildrer Ngozi Okonjo-Iweala hvor ekstremt det politisk/økonomiske utbyttingssamfunnet kan bli. Hun var finansminister i Nigeria i to perioder, men måtte gi opp å stanse korrupte politikere etter at hennes mor ble kidnappet og familien mottok dødstrusler. De måtte til slutt flykte. Nigeria er et ytterpunkt, men vi snakker om gradsforskjeller.

Når lands ressurser føres på avveie gjennom underslag, bestikkelser, skyhøye parlamentarikerlønninger og gjemmes bort i utlandet, kan en ikke vente økonomisk utvikling eller at mer bistand skal gjøre en forskjell.

Maktens vilje til å sikre sin egen overlevelse og skaffe seg selv en andel av landenes ressurser er et stort problem nesten overalt i Afrika sør for Sahara. Makthavere ser seg også truet av krav om åpenhet og ansvarlighet. Mange land publiserer ikke statistikk som viser interne økonomiske forskjeller, fordi det kan skape etnisk uro. I en rekke land er pressen ufri og informasjonstilgang og -deling på sosiale medier betraktes med skepsis fordi man er redd for politiske konspirasjoner og oppvigleri.

Den norske regjeringen har nettopp offentliggjort sin nye digitale strategi for bistanden. Den konstaterer at land som vil utvikle seg må være godt integrert i det internasjonale informasjonsnettverket. Strategien nevner i forbifarten at myndighetene i Tanzania og Uganda ikke liker for mye åpenhet i sosiale medier – som om det var en bisak. Det er det ikke. Her burde strategien tatt et skritt tilbake fra det faglige og drøftet inngående hvor sannsynlig det er at dens mange gode forslag noen gang vil komme de fattige til gode. Det gjør man ikke.

Jeg har ikke spurt, men svaret er antakelig her som ellers at bistand til godt styresett på sikt skal løse problemene ved å skape en kjerne av sterke demokratiske institusjoner som til slutt kan holde korrupte, maktglade og informasjons-sky politikere i sjakk. Mon det. Riksrevisjonens dom i 2015 var at norsk bistand til godt styresett fungerer dårlig.

Langsiktig bistand har liten sjanse til å lykkes der hvor selvtjenende eliter har makten, noe som gjelder de fleste land i Afrika sør for Sahara. Den burde vært avviklet, men overlever nok, for den har andre viktige funksjoner.

Bistand er ikke bare et verktøy for hjelp til selvhjelp. For alle som er ansatt i den enorme bistandsindustrien, NGOer, fonds, forskere, private aktører, utviklingsinstitusjoner og stater, betyr den også sysselsetting og inntekt. Dette er en sterk lobby som har interesse av at fortellingen om bistandens suksess lever videre.

For et lite land som Norge er bistand i tillegg et hendig redskap til å løse regjeringskabaler og en sparegris som gir innflytelse i internasjonal storpolitikk.