Vaikka leffoja on tarjolla yllin kyllin, elokuvakerhoilla on edelleen oma vankkumaton harrastajaryhmänsä. He haluavat vaihtoehtoja tv-kanavien, videoiden, netin ja elokuvateattereiden tarjontaan.

Mistä on kyse? Tällä hetkellä Suomessa on vajaat 40 aktiivisesti toimivaa elokuvakerhoa.

Elokuvakerhojen kulta-aika oli 60-luvulta 80-luvulle. Parhaimmillaan kerhoja oli jopa yli 200.

Vaikka elokuvakerhojen määrä on hiipunut, niin elokuvakerhoihin verrattavissa oleva toiminta on erikoistutkija Antti Alasen mielestä laajempaa kuin koskaan.

Kajaanin Elokuvakerho on yksi vanhimmista elokuvakerhoista, ja kerhon toiminnassa on ollut mukana monia elokuva-alan kulttuurihenkilöitä.

KajaaniSuomalaisten elokuvakerhojen kulta-aika oli 1960-luvulta aina 80-luvulle saakka. Parhaimmillaan niitä oli parisen sataa, mutta sitten markkinoille ilmestyi 1970-luvulla uusi ihme, VHS-kasetti. Sen jälkeen tulivat DVD:t ja Blu-rayt, ja viimeisimpänä elokuvateatterit siirtyivät digitaalisuuteen 2000-luvulla.

– Niistä elokuvista, joita aikoinaan katsottiin filmiltä, ei enää otettu digikopiota. Kerhot olivat ihmeissään mitä esittää, kertoo Varsinais-Suomen elokuvayhdistyksen koordinaattori Jyrki Pakarinen.

Muutoksien myötä monien kerhojen toiminta loppui. Viime vuonna digi- ja filmikopioita esittäviä elokuvakerhoja oli 27 ja kun siihen lisätään elokuvalisenssillä DVD- tai Blu-ray-tallenteita esittävät kerhot, niin lukumäärä nousee 36:een. Elokuvakerhoja on vielä ympäri Suomen, eteläisin on Hangossa ja pohjoisin Kemijärvellä.

– Kerhojen määrä on ollut edelleen hieman laskusuunnassa, sillä 2000-luvulla niitä oli vielä 41, laskee Pakarinen.

Yksi pisimpään yhtäjaksoisesti toiminut on Kajaanin Elokuvakerho (siirryt toiseen palveluun), joka selvisi digiaikaan siirtymisestä ilman suuria tuskia. Kerho siirtyi 13 vuotta sitten esittämään elokuvia upouuteen BioRex-elokuvateatteriin, jossa olivat sekä filmiprojektorit että digilaitteet.

– Monissa teattereissa ja kerhoissa digihyppäys tuli yhtäkkiä, meillä siirtyminen meni liukuvasti ja ongelmitta, sanoo Kajaanin Elokuvakerhon puheenjohtaja Esa Heikkinen.

Erilaista ja poikkeavaa

Elokuvaintoilijoiden palava halu kasvattaa kotikaupungin elävien kuvien valikoimaa synnytti Suomeen elokuvakerhoja, joiden tarjonta oli kaupallisia elokuvateattereita laajempaa. Suomessa ensimmäiset elokuvakerhot käynnistyivät 1930-luvulla. Varsinainen elokuvakerholiike syntyi 50-luvun lopulla. Vanhin yhtäjaksoisesti toiminut elokuvakerho on vuonna 1952 perustettu Turun Elokuvakerho (siirryt toiseen palveluun).

Elokuvakerhojen toiminta oli puhtaasti voittoa tavoittelematonta kulttuuritoimintaa ja ideana oli tuoda eri tavoin esille elokuvien runsautta sekä taiteellista rikkautta. Tavoitteena oli lisätä elokuvatuntemuksen piiriä ja tuoda esille elokuvia, jotka muuten jäisivät näkemättä.

– Kaupalliset teatterit pyörittivät tuttua ja turvallista, kun taas elokuvakerhoilla oli mahdollisuus esittää erilaista ja poikkeavaa elokuvatuotantoa. Rohkeutta vaati myös se, kun ei tiedetty onko yleisö kiinnostunut vai ei, kertoo Kansallisen audiovisuaalisen instituutin erikoistutkija Antti Alanen.

Kajaanin Elokuvakerhon puheenjohtaja Esa Heikkinen on tyytyväinen, että BioRex suhtautuu positiivisesti kerhon toimintaan. Niko Mannonen / Yle

Samalla linjalla on myös Elokuvatutkimuksen seuran hallituksen jäsen ja Helsingin yliopiston professori Henry Bacon.

– Kun videoista ei vielä osattu uneksiakaan, niin omalle ja vielä vanhemmalle sukupolvelle kerhot olivat olennaisesti tärkeä tapa laajentaa elokuvatuntemusta. Vaikka elokuvakerhojen kulta-aika on nyt ohi, voivat ne tarjota edelleen foorumin, jossa yhdessä katsotaan kaupalliseen katveeseen jääneitä elokuvia, kertoo Bacon.

Ennen videokauden alkua elokuvien maahantuojilla oli isoja varastoja täynnä elokuvakopioita. Varastoissa oli myös vanhempia, taiteellisesti korkeatasoisia ja erikoisempia elokuvia. Oli myös kysyntää, sillä ihmiset olivat innokkaita katsomaan elokuvia elokuvakerhomaisesti. Ennen nimittäin elokuvateatteri oli lähes ainoa tapa nähdä elokuvia.

– 80-luvulle saakka Suomen tv:ssä esitettiin viikossa vain noin kolme elokuvaa viikossa. Nykyajan ihmiselle tämä on mahdoton ajatus, että näin on ollut. Nyt elokuvia tulee eri kanavilta viikossa 50:stä sataan. Monenlaisia elokuvia on nähtävillä ja tulva on jatkuva, kertoo Antti Alanen.

Toiminta laajempaa kuin koskaan

Vaikka elokuvakerhojen määrä Suomessa on hiipunut 1960- ja 70-lukujen huippuajoista, niin elokuvakerhoihin verrattavissa oleva toiminta on erikoistutkija Antti Alasen mielestä laajempaa kuin koskaan.

Alasen mukaan toiminta on vain eri muodoissa ja se ei näy yleisölle eikä julkisuudelle samalla tavalla kuin klassiset elokuvakerhot. Hän tarkoittaa muun muassa elokuvafestivaaleja, jotka tulivat Suomeen 1960-luvulla. Niiden kasvu tapahtui 80- ja 90-luvuilla, ja nykyisin ne ajavat samaa asiaa kuin kerhot aikoinaan.

– Ero on siinä, että kerhoissa käytiin kerran viikossa. Nyt ihmiset tulevat yhdeksi viikoksi ja heistä osa katsoo elokuvia aamusta iltaan. Näiden lisäksi perinteisen elokuvakerhotoiminnan oheen on tullut viikonloppumaratoneja, joissa kokoonnutaan yhteen katsomaan vaikkapa DVD-elokuvia jonkun genren, tekijän tai esiintyjän ympärillä. Tämä on moninkertaisesti laajempaa kuin perinteinen elokuvakerhotoiminta, uskoo Alanen.

Jono Sodankylän Elokuvajuhlilla. Tapio Räihä / Yle

Henkilökohtaisesti Antti Alanen pitää kerhoja korvaamattomana. Hän muistaa omilta kerhoajoilta Tampereelta, kuinka sukupolvi vaihtui kerhoissa nopeasti muutaman vuoden välein, kun uusia opiskelijoita tuli aktiivisesti elokuvakerhoon mukaan.

– On eri asia kun passiivisesti katsoo jotain kuin se, että joutuu miettimään valintoja sekä perustelemaan ja esittämään niitä. Samalla tutustuu elokuva-alaan ja siihen mitä on elokuvien levittäminen sekä esittäminen teattereissa. Kerhojen tarve ei ole kadonnut mihinkään: aina tulee uusia nuoria ihmisiä, joille pitää antaa mahdollisuus oppia miten tämä maailma toimii, sanoo Alanen.

Hieno historia

Kajaanilaisella elokuvakerhotoiminnalla on pitkä ja maineikas perinne. Erikoistutkija Antti Alasen mielestä sillä on jopa kunnia-asema elokuvakerhotoiminnan joukossa.

– Kajaanin Elokuvakerhon toiminta on korkeatasoista ja siellä on käynyt moni tunnettu elokuva-alan kulttuurihenkilö, perustelee Alanen.

Alanen mainitsee henkilöistä muun muassa elokuvantutkija ja Suomen kansallisfilmografian päätoimittaja Sakari Toiviaisen (siirryt toiseen palveluun) (Turun Sanomat), elokuvakriitikko Mikael Fräntin (siirryt toiseen palveluun) (Kainuun Sanomat) ja Kajaanissa elokuvatoimintaa sitkeästi pyörittänyt Tapio Nevalaisen (siirryt toiseen palveluun) (Kaleva).

Vanhat filmiprojektorit ovat historiaa elokuvateattereissa. Yle / Jussi Lindroos

Kajaanissa elokuvakerhotoiminta sai alkunsa opiskelijapiireissä, kuten myös muuallakin Suomessa. Ensimmäinen kajaanilainen elokuvakerho oli vuonna 1960 perustettu Kate-Kino, Kainuun teinien elokuvakerho (siirryt toiseen palveluun) (Mikael Fräntin blogi). Elokuvia esitettiin elokuvateatteri Ratossa. Alussa kerho huojui rahanpuutteessa, mutta muutamien taukojen jälkeen toimintaa jatkettiin.

Kerho ryhtyi julkaisemaan myös Méliès-elokuvalehteä. Nimi lehteen otettiin ranskalaisen elokuvapioneerin George Mélièsin mukaan. 60-luvun lopulla Kate-Kino laajensi toimintaansa ja jäseneksi pääsivät muutkin kuin oppikoululaiset. Samalla kerhon uudeksi nimeksi tuli Méliès.

Näin elettiin vuoteen 1971, jolloin Raton silloinen yrittäjä lopetti toimintansa ja Kajaanissa ei ollut yhtään toimivaa elokuvateatteria puoleen vuoteen. Ratto sai uuden yrittäjän ja kerhon toimintaa jatkettiin, mutta nimi vaihdettiin Kajaanin Elokuvakerhoksi. Jäsenmäärä kasvoi jopa niin suureksi, että teatterin paikkamäärä ylittyi ja esityksissä monet halukkaat jäivät ulkopuolelle.

Kajaanin Elokuvakerho toimii BioRexin tiloissa. Niko Mannonen / Yle

Kerholle tuli uuden kodin etsiminen vastaan, kun Ratto lopetti toimintansa 1986. Tämän jälkeen elokuvia esitettiin monessa paikassa muun muassa Kelan kellarissa, Teatteri Sissilinnan vintillä, Kino Sisussa ja Kino Kalevalassa. Lopulta kerho pääsi vuonna 2004 vastavalmistuneen BioRexin tiloihin, jossa se on toiminut tähän päivään saakka.

Vaikka Kajaanin elokuvakerhotoiminnan historia on monisäikeinen, niin ajatus saada pieneen kaupunkiin elokuvaklassikkoja, elokuvahistorian merkkiteoksia sekä tuoda elokuvista kiinnostuneille sivistystä ja valistusta ei ole vuosien aikana haalistunut.

– Vaikka kaikilta tv-kanavilta tulee erilaisia elokuvia ja netistä löytyvät vanhat klassikot sekä muut, niin meidän tehtävämme on antaa vaihtoehtoja elokuvateatterille sekä koota yhteen elokuvaharrastajia, kertoo Kajaanin Elokuvakerhon puheenjohtaja Esa Heikkinen.

Myös barokki- ja mykkäelokuvia

Kevätkaudella 2017 Kajaanin Elokuvakerhon jäsenkortin hankki 190 elokuvan ystävää ja syyskaudella jäsenkortti löytyi 205 kajaanilaisen lompakosta.

– Olemme toimineet kohta 60 vuotta. Onneksi BioRex suhtautuu positiivisesti toimintaamme ja saamme esittää elokuvia parhaaseen katseluaikaan lauantai-iltapäivällä. Sillä tavalla olemme näkyvästi esillä, sanoo Esa Heikkinen.

Niitä ei saa esittää kuin tietyllä sävellyksellä, sovituksella ja kokoonpanolla, joka on yleensä sinfoniaorkesteri. Esa Heikkinen

Monet filmiin tottuneet ovat kritisoineet digitekniikkaa muun muassa siksi, että filmissä valo on oikeaa valoa ja musta on mustaa eikä digiversion tuottamaa harmaata, mutta hyviäkin puolia uuteen tekniikkaan siirtymisestä löytyy.

– Elokuvien valikoima on laajentunut valtavasti. Tänä päivänä saamme halutessamme filmiyhtiöiltä digikopiot netin välityksellä, kun ennen ne piti ottaa elokuva-arkistolta filmikopioina. Se oli täällä tosi vaikeaa ja rajoittunutta, kertoo Heikkinen.

Kajaanin Elokuvakerho on järjestänyt myös erikoisesityksiä. Tarjolla on ollut barokkielokuvia sekä mykkäelokuvia musiikin säestyksellä. Näiden esitysoikeuksien hankinta on kuitenkin kallista ja kerhon rahat eivät riitä ihan kaikkeen mihin olisi mahdollisuudet.

– Meillä oli keväällä mykkäelokuva Murnaun Auringonnousu, johon Sirpa Ojala sävelsi musiikin ja he esittivät sen, kertoo Heikkinen.

Kaupungin valojen loppukohtaus on yksi elokuvahistorian herkimmistä. Elokuvan alkuperäiseen mainoskuvaan on jäljennöstä tehtäessä jätetty tahallaan nasta ja repäisypala lipukkeesta. City Lights © Roy Export S.A.S

Yhden elokuvantekijän tuotanto on kuitenkin sellaista, johon kerholla ei ole varoja: Charles Chaplinin pitkät mykkäelokuvat, joiden yhteydessä on esitettävä hänen omaa musiikkiaan.

– Niitä ei saa esittää kuin tietyllä sävellyksellä, sovituksella ja kokoonpanolla, joka on yleensä sinfoniaorkesteri. Se on tosi hankalaa, sanoo Heikkinen, jonka mielestä juuri Chaplinin viimeisin mykkäelokuva Kaupungin valot on yksi parhaimmista elokuvista.

Korjattu 8.12.2017 klo 9.20: Esa Heikkisen sitaatista Auringonnousun ohjaajan nimi. Oikea nimi on siis Murnau, ei Mornau.