Da de to revolutionære arbejdere, Andreas Fritzner og Christian Christensen, var begyndt at samarbejde med svenske ligesindede, havde en idé plantet sig. Syndikalismens direkte aktion. Det var en aktionsform, som stod i modsætning til ikke bare parlamentarismen, men også til arbejdernes eget parti, Socialdemokratiet.

»Den direkte aktion udtrykker det kampprincip, at arbejderne selv direkte handler på egne vegne,« som Christensen formulerede det. Syndikalisme er en retning inden for arbejderbevægelsen, der lægger vægt på at organisere arbejderne i fagforeninger (syndikatet) frem for at gå den parlamentariske vej i kampen for socialisme.

Fastelavnsmandag 1918 kom den direkte aktions kampprincip for alvor på prøve. Fritzner og Christensen havde sammen med en gruppe arbejdsløse planlagt at storme landets finansielle centrum, Børsen. Her sad spekulanterne, der havde tjent tykt på verdenskrigen. Magten skulle overtages og porten til Børsen smækkes og låses med et stort skilt: »Spillebulen er lukket af de arbejdsløse!« Aktionen krævede nøje planlægning og snilde, men også vovemod og en tro på den kommende revolution.

Rabarberlandet

Historien om Stormen på Børsen begyndte på Nørrebro i slutningen af 1800-tallet, hvor både Fritzner og Christensen voksede op. Man kan få et indtryk af, hvor småt og tæt Københavns arbejdere boede ved at besøge Astrid Noacks Atelier på Rådmandsgade, et af Nørrebros gamle baghuse, der stadig er bevaret i dag. Det var også her i Rådmandsgade, at Fritzner blev født. Som tiårig flyttede han med sin familie til det berygtede ’Rabarberland’, arbejderkvarteret omkring Blågårds Plads.

De bedste indtryk af opvæksten i Rabarberlandet, får man imidlertid fra Fritzners og Christensens egne erindringer, der malende beskriver en ludfattig barndom på kanten til sult og fattigvæsen.

De fleste, der kender til Christensen i dag, gør det nok gennem hans barndomserindringer, En rabarberdreng vokser op, der med hjælp fra Halfdan Rasmussen udkom året efter Christensens død. Fattigdommen var til at tage at føle på. For at forsørge Christian og hans 11 søskende måtte hans mor gå rundt på Nørrebro og samle spåner, der kunne bruges til at lave ’ildtændere’. De blev brugt til at tænde op i borgerskabets kakkelovne og kunne sælges for nogle få ører.

»Det var den store vandring for at skaffe lidt mad,« husker Christensen tilbage, »efterhånden som vandringerne gentoges, faldt de sidste laser undertøj af hende, så kun en tynd kjole dækkede hende for profane blikke, men ikke for det isnende gennemtræk på savskæreriet og for vinterkulden.«

I erindringerne ser han tilbage på barndommens tugt og tæsk: Hvis man ikke fik tæsk af lærerne på søndagsskolerne eller ens forældre, så kunne man være sikker på at få det af politiet. Børnedødeligheden var høj, og der var ingen understøttelse til de mange arbejdsløse og daglejere.

Mod statens krig

Allerede i barndommen fik Fritzner og Christensen øjnene op for den ekstreme sociale ulighed og statsmagtens vold mod »den arbejdende klasse«. Det indpodede et indædt had mod politiet: »Ingen kaste er så modbydelig som den, der for penge modarbejder sin egen klasse,« skriver en ung Christensen i Socialistisk Arbejderblad, og slutter sit skrift mod politiet med en opfordring til, at de »skal korsfæstes og forhånes i den menneskelige morals navn«.

Socialistisk Arbejderblad var Socialistisk Ungdoms-Forbunds talerør, hvor Christensen og Fritzner første gang organiserede sig. Foruden skrifter mod politiet var de gennemgående temaer antimilitarisme og antiparlamentarisme. Snart grundlagde Christensen og Fritzner den første egentlige syndikalistiske organisation, Fagoppositionens Sammenslutning.

Særligt antimilitarismen blev en væsentlig del af de danske syndikalisters agitation. Som den tyske kommunist og ’spartakist’ Rosa Luxemburg mente de, at enhver krig mellem stater betyder, at arbejdere på tværs af grænser slår hinanden ihjel. I stedet skulle arbejderne i hele verden forene sig.

I Europa samlede revolutionære kræfter sig derfor mod verdenskrigen. Det var med til at sætte gang i det 20. århundredes mest omvæltende begivenhed: Den russiske revolution. Og selv om mange syndikalister med tiden tog afstand fra bolsjevikkerne, var revolutionen eksemplet på, at det var muligt at omstyrte et uretfærdigt system. Det gav dem et håb om forandring og en tro på, at det faktisk kunne lade sig gøre.

Organiseringen af de arbejdsløse

Verdenskrigen brød ud i 1914 efter mange års oprustning og skabte enorm ustabilitet. Hen over vinteren 1917-18 var hverdagen præget af den voksende arbejdsløshed, og priserne på mad og brændsel var på sit højeste. I forhold til de stejlt opadgående priser, var den understøttelse, de arbejdsløse kunne få udbetalt, svundet ind til det rene ingenting.

Fritzner og Christensen var kendte skikkelser på den revolutionære venstrefløj i 1918. Christensen på grund af sine kamptaler og revolutionære skrifter – og Fritzner som en markant antimilitaristisk aktivist.

Når aviserne omtalte Fritzner, blev han kaldt for Amaltheamanden, fordi han havde spillet en rolle i sagen omkring Amaltheaskibet i Malmøs havn i 1908. Om bord på skibet boede engelske arbejdere, såkaldte skruebrækkere, der var sendt til Malmø for at bryde en igangværende strejke. En gruppe af svenske syndikalister besluttede sig for at sprænge en mindre bombe for at skræmme de engelske arbejdere til at tage hjem. Det var Fritzner, der købte lunten til bomben, der sprang og dræbte én af de engelske arbejdere, Walter Close, mens 23 andre blev såret.

I syndikalisternes organisation, Fagopositionens Sammenslutning, begyndte Fritzner og Christensen at undersøge muligheden for at organisere de mange arbejdsløse. Sammen med Socialdemokratiet oprettedes De Arbejdsløses Organisation, til trods for at Socialdemokratiet egentligt havde forbudt dets medlemmer at være tilknyttet syndikalisterne.

Organisationen krævede, at arbejdsløshedsunderstøttelsen hævedes til 30 kr. Stauning gik forrest i den første demonstration 9. januar 1918. Men fra den ene dag til den anden trak Socialdemokratiet sig fra organisationen og brød ethvert samarbejde med syndikalisterne. Nu stod syndikalisterne tilbage som den eneste repræsentant for de titusinder af vrede og utilfredse arbejdsløse.

Fastelavnsmandag 1918

Efter bruddet med Socialdemokratiet indkaldte Fritzner og Christensen gennem De Arbejdsløses Organisation til to møder den 11. februar 1918. Et i Folkets Hus på Jagtvej 69 og et i Arbejderens Forsamlingsbygning i Rømersgade, hvor Arbejdermuseet ligger i dag. Man skulle vise fagforeningsbog for at komme ind og kom først ud, når mødet var forbi. Her diskuterede de regeringens beslutning om kun at hæve arbejdsløshedsunderstøttelsen til 19 kr.

På begge møder opildnede syndikalisterne de vrede arbejdsløse med revolutionære kamptaler. I Rømersgade var det lederen af Fagoppositionens Sammenslutning, Lauritz Hansen, der åbnede mødet efterfulgt af den af pressen kendte militærnægter Poul Gissemann. »I Dag,« råbte han, »gaar vi frem med Ild og Sværd!«

Nu som på tidligere møder diskuterede forsamlingen den direkte aktion som et redskab til at skabe øget opmærksomhed om de arbejdsløses krav. Gissemann luftede planen om, at de to forsamlinger skulle mødes og drage mod Flæskehallen i Kødbyen for at tage den mad, de ikke havde råd til. I løbet af 1918 lavede syndikalister og arbejdsløse en række af disse tag selv-aktioner, og efter et møde på Enghavevej røvede arbejdsløse bl.a. en række madvarer i butikkerne på Istedgade.

»Men vover de at bruge Magt ...«

Efter møderne samledes de arbejdsløse på Grønttorvet, hvor det blev sagt, at forsamlingen skulle følge efter de fire mænd med røde armbind, der ledte demonstrationen afsted ned af Købmagergade. Under det følgende retsopgør var det de fire mænd, der tog det fulde ansvar for de efterfølgende begivenheder.

Stemningen var højspændt, og folk råbte og sang, og der lød konstant revolverskud. På Kultorvet sprang en ung arbejdsløs op på en statue og holdt en improviseret tale: »Kammerater, nu er vor Taalmodighed til Ende! Der skal ske store ting, og vi holder sammen, ubrødeligt sammen … I ser, at Politiet står overfor Jer. Saa længe de ikke skrider ind gør I heller ikke noget. Men vover de at bruge Magt, så skal de mærke, at denne Gang er det alvor. Jeg haaber, at I ligesom jeg har taget vaaben med! Og vi skal bruge dem, hvis det bliver nødvendigt!«

Foran demonstrationen gik Andreas Fritzner, hans kone Emma Fritzner og Poul Gissemand. Med sig havde de også en tømrer ved navn Alfred Mogensen, der havde lavet skiltet til Børsens dør.

»Vi stoppede op ved en forretning, der hed China- og Japanhuset, der lå på hjørnet af Landemærket og Købmagergade, hvor vi købte tre fastelavnskøller, som vi så puttede i inderlommen,« fortalte Fritzner 45 år senere. »Vi skulle rigtig ud og slå katten af tønden den dag, og vi gik så i forvejen et stykke foran demonstrationstoget ind til Børsen.«

Politiet, der ikke vidste, hvor den store forsamling var på vej hen, greb ikke ind. Og da det blev klart, var det for sent. Da optoget nærmede sig Børsen, begyndte de mange hundrede arbejdsløse pludselig at løbe frem mod Børsrampen. Her stod Fritzner og Gissemann klar. De havde overmandet dørvagten og kunne nu lukke dem ind.

Selve stormen varede ikke længe og hen over de næste par timer tømmer politiet Børsen for bevæbnede arbejdsløse, men på Børsrampen og i de nærliggende gader fortsatte slagsmålene med politiet til langt ud på aftenen. Næste dag var området omkring Børsen fyldt med hatte, stokke, politihjelme og andre ejendele, der var tabt under kampene.

Revolutionen i Danmark

Stormen på Børsen blev selvfølgelig en øjeblikkelig historie blandt københavnere og i landets aviser.

I Ekstra Bladet kunne man allerede samme dag læse, at »det kom til meget drastiske Optrin. Børsmæglerne blev sparkede, gennempryglede; der blev skudt med Revolver uafbrudt.« Stormen på Børsen indgød frygt i Danmarks elite. De havde som syndikalisterne set, hvad der var sket i Rusland. Avisen København mindede sine læsere om, at det »er kun faa Dage siden, Bolsjevikkerne i deres Appel til de tyske Arbejdere fremmanede Kommunismens røde Spøgelse, der skulde oversvømme hele Europa ... Og i Gaar stirrede dette Spøgelse for første Gang vor egen fredelige By lige i Øjnene«.

Stormen på Børsen stod som et symbol på arbejderklassens vrede mod staten og kapitalismen og inspirerede til fremtidige aktioner. Med de arbejdsløses angreb på Børsen blev der skabt en tradition i den danske arbejderklasse, traditionen for direkte aktion.

Borgerskabets frygt for revolution var berettiget. Senere på året rejste Fritzner afsted for at hente hjælp hos de tyske revolutionære for at sætte gang i revolutionen i Danmark. Frygten betød, at statsmagten og politiet slog hårdt ned på de arbejdsløses demonstrationer og særligt på den syndikalistiske bevægelse.

Christian Christensen og lederen af Fagopositionens Sammenslutning, Lauritz Hansen, blev sammen med mange andre anholdt og varetægtsfængslet. Situationen blev tilspidset, da revolutionen brød ud i Tyskland, og i november indkaldte syndikalisterne til generalstrejke med et krav om at få løsladt de politiske fanger. Op mod 50.000 mødte op på Grønttorvet, og de følgende dage var store dele af Nørrebro præget af oprør og gadekampe.

»Vi mente faktisk, at Verdensrevolutionen var på trapperne. Nu kan man måske mange år bagefter sige, at det var en naiv tanke,« fortalte Andreas Fritzner 45 år senere, »men man må forstå vor tankegang for at forstå meget af det, der skete dengang.«