Som liberal har man nogle frihedsværdier, som man værner om. En af dem er, at man må gøre, som man vil, så længe det ikke generer andre. Et andet fint frihedsideal er, at ingen må blive diskrimineret på grund af køn, religion eller seksualitet.

Men i disse terrortider, hvordan opretholder man så frihedsidealerne og ønsket om et frit og åbent land for alle uanset herkomst? Indtil videre har jeg ikke set et eneste godt argument, der både sikrer frihedsidealerne og mindsker terror og radikalisering. Faktum er, at jo friere et land, man er, jo flere problemer vil man opleve med islamismen i Vesten.

Alle partier er i dag enige om, at »antallet betyder noget«. Så er de uenige om, hvorvidt tallet skal være 0, 500, 5.000 eller 10.000. Men hvorfor er der ikke nogen, der siger, at tallet skal være negativt? Der skal flere ud, end der kommer ind.

Hvis vi tager et relativ lavt tal som 500, så vil en procentdel af dem jo ende i kriminalitet, det vil deres børn også, og en anden procentdel vil være radikaliseret. Altså vil bandekrigen på Nørrebro blive større, ikke mindre over tid. Dødsantallet, voldtægtsantallet, hverdagsterrorofrene vil også stige over tid.

Modargumenterne lyder så, at man skal integrere folk, så det ikke sker. Men her vil jeg meget gerne se en model, der virker i praksis. Uanset land, uanset tonen, uanset politik findes der jo ikke et eneste land i Vesten, som har gode erfaringer med at integrere mennesker, der i øjeblikket er overrepræsenteret i kriminalstatistikkerne. Det er de præcis samme ting, der sker i alle lande. Man kan se, at jo flere, der er, desto flere problemer er der. Hvis man i Danmark gerne vil vide, hvordan der ser ud i Danmark om ti år, kan man bare se mod England, Sverige, Belgien og Frankrig. Det fungerer ganske enkelt ikke.

Vi er mange liberale, der gerne vil beholde vores frihedsidealer. Lige så stille bliver de indskrænket. 24 års reglen, hvor vi ikke længere må elske dem, vi vil. Grænsekontrol, så vi ikke længere må bevæge os, hvor vi vil. Tegneforbud, så vi ikke længere kan udøve den kunst, vi vil. Og senest burkaforbuddet, så man ikke længere må gå i det, man vil.

Det er alle skrevne eller uskrevne regler, der er indført på grund af én type af indvandring. Det er alle regler, der i fremtiden bliver flere, ikke færre af, hvis vi fortsætter med at tage blot én mere til landet om året.

Jeg er ked af at sige det, men tiden må være kommet til, at vi skal turde at tale om udvandring for mennesker med anden etisk baggrund og ikke hverken status quo eller indvandring.

Vi kan ikke både have mere fri indvandring og færre love og regler. Det er en ligning, der ikke vil gå op.

Hvis man ikke vil tale om et lavere antal, er man nødt til at vænne sig til mindre frihed. Man må med andre ord vælge.

Det er ganske enkelt ikke muligt i et liberalt demokrati at få i både burka og i sæk.

Christina Yoon Petersen, revisor og journaliststuderende.