Det er midt i kalvinga. Etter en time står kalven oppreist med sine store, forventningsfulle øyne. De er våkne og fulle av liv etter ni måneder i magen til mora. De er blide og glade og nysgjerrige. Akkurat som hos små unger, kan de smelte hjerter.

Men en kalv, eller en lamunge, eller en grisunge, er ikke verd mye lenger. De er redusert til en vare, som en forbruker skal kjøpe så billig som overhodet mulig. Og derfor må bonden, i dette tilfellet meg, ha et så stort antall kalver at han ikke ser i kalvenes øyne lenger. Han er sliten, og så fort han ser at kalven klarer seg, går han løs på neste arbeidsoppgave.

Ingen skal fortelle meg etter lang tids stell med dyr, at det ikke spiller noen rolle hvor mange dyr du har å passe på. Jeg var i USA i to omganger de jeg var ung, og arbeidet på kvegfarmer. Derfor vet jeg litt om stordrift og industrijordbruk. Det tiltaler meg ikke.

«Du må se på dyrene dine, Andreas, du kan ikke bare fore dem og gå igjen», brukte far min å si til meg. Han hadde stelt dyr et langt liv, og visste hva han snakket om. «Du må se på hvert enkelt dyr, at det er friskt, at det spiser godt, at det har det bra. Da vil dyra dine bli glad i deg, og du vil bli glad i dyrene dine.»

FØLG DAGBLADET MENINGER PÅ TWITTER OG FACEBOOK

Hvor mye vil egentlig forbruker betale for maten hun spiser? I dag betaler hun cirka ti prosent av lønna si, og da sier landbruksminister Sylvi Listhaug at maten er for dyr, forbrukeren må få billigere mat.

Blir forbrukeren fornøyd, når han betaler åtte prosent av lønna si? Fem prosent? Tre prosent? Jeg er også forbruker, men jeg betaler gladelig litt mer for at vanlige norske gårdsbruk kan drives videre der dyrene har det godt, slik de har hatt det så lenge jeg har drevet med dette, og bonden har en anstendig inntekt og levevei av sitt viktige arbeid.

Hvem er egentlig denne forbrukeren som vil ha maten så billig? Ja, jeg vet jo at Trygve Hegnar er en av dem. Men alle de andre, som Sylvi Listhaug og den nye regjeringen skyver foran seg, er det mennesker som ikke bryr seg om hvordan dyr har det? Er det mennesker det ikke spiller noen rolle for hvordan maten de spiser er produsert på, om den er rein for sprøytemidler og antibiotika?

Jeg tror ikke det er sånn, jeg tror bare at det er så altfor lett å ta for gitt det en har. Det er dessverre sånn med oss mennesker, at vi ofte ikke skjønner hva vi har før vi har mistet det. At vi kan reise rundt i Norge en sommerdag og se vakre velstelte bygder, der dyra går i grønne enger og slenger likegyldig med hodet etter ei flue, er ikke noen selvfølge lenger.

Det er ikke sikkert vi bønder tåler dette evige maset om at vi alltid må være mer effektive og stadig produsere mer og mer billigere og billigere. De fleste bønder jeg kjenner har en kjærlighet til det de gjør. De er glad i garden sin, jorda si, dyrene sine.

Å gjøre jordbruket til en forretningsidé, et helt vanlig forretningsprosjekt, er som å sette en robot til å være sykepleier: ingen omsorg, ingen kjærlighet, bare kalde, målrettede rutiner.

I dette landet trenger vi hver hand som har jord på fingrene, hvert bankende hjerte som forstår hva livet er, og hvor sårbart det er.

Hvis vi ikke har råd til dette, er vi i sannhet blitt en fattig nasjon, til tross for alle våre milliarder.