av David Bergman

Finns det någon lagkapten inom fotboll som skulle ställa upp sitt lag med elva målvakter och peppa dessa att förlora med så få mål som möjligt? Förhoppningsvis inte. Det finns sannolikt inte heller någon boxare som skulle träna inför en fight med målet att hålla ut minst en rond innan han ger upp eller blir knockad?

Men ibland är verkligheten inte långt ifrån dessa liknelser. För en tid sedan myntades termen ‘enveckas-försvar’ i en debatt om hur lång tid det skulle ta innan vi blev besegrade i en militär konflikt. Att försvara landet mot en angripare på en plats i en vecka har blivit något av ett mantra och en ankringspunkt i debatten.

Det finns dock ett stort grundläggande fel i debatten om enveckasförsvaret. När blev måttstocken för vår militära förmåga hur lång tid det tar innan vi blir besegrade? Om försvarsanslagen höjs för att vi skall kunna hålla ut i två veckor innan vi dör, ska vi då anse oss nöjda? Borde inte alternativet ’att vinna’ vara det självklara målet i diskussioner om vår militära förmåga?

En annan del av diskussionen har gällt förmågan att ta emot militär hjälp. Men under min militära karriär har metoden att lägga sig ner och ropa på hjälp aldrig framhållits som särskilt framgångsrik i militära konflikter. Bara själva ordvalet att kunna ta emot ’militär’ hjälp är olycklig då det kan tolkas som att vi skulle borträkna oss själva från den kategorin. Och en allians betyder just ’gemensam överenskommelse’ där den hjälp vi förväntar oss av andra måste kunna erbjudas tillbaka, inte – som en kollega så väl uttryckte sig – ”Vi för ingen, alla för oss!”

Någonstans på vägen har den svenska försvarsdebatten glidit in i en nederlagsdoktrin där graden av förlust blivit ett mått på framgång och ”ropa på hjälp” blivit en accepterad militär lösning.

Psykologin i det hela är väldigt enkel. En vilja att vinna ökar en människas förmåga och chans att överleva. Erfarenheter från allvarliga olyckor, naturkatastrofer och krigszoner visar gång på gång att viljan att vinna kan få människan att överkomma det till synes omöjliga, medan en inställning som resignerat för nederlag föga förvånande leder till just nederlag. Det är bland annat på grund av detta som taktiken understryker vikten av ett offensivt handlande, att bibehålla initiativet samt att ett avgörande endast kan nås genom anfall.

Den skeptiske påpekar sannolikt snabbt att enbart viljan att vinna inte kan lösa faktiska problem eller för den delen höja en alltför liten numerär, vilket självklart är rätt i sak. Vi kommer inte att vinna bara på vilja, men vi kommer garanterat att förlora utan. Krigshistorien bjuder många goda exempel när numerärt underlägsna styrkor segrat trots till synes hopplösa odds, och andra där viljan inte räckt till mot en överlägsen motståndare men gjort segern så dyrköpt för honom att det avskräckt från framtida aggressioner.

Den 4 juni 1940 talade Winston Churchill inför parlamentet. Efter det stora nederlaget i Frankrike, evakueringen från Dunquerque och i skuggan av invasionshotet av Nazi-Tyskland var detta en av rikets mörkaste stunder. Kanske var det just därför han talade om hopp, beslutsamhet och om seger till varje pris. Hur hade historien skrivits om hans tal förkunnat att han kunde försvara landet på en plats i en vecka mot en angripare? Det sägs även att när den Vietnamesiske generalen Võ Nguyên Giáp fick frågan av en journalist vad hemligheten bakom hans framgång var lär han oförstående ha svarat: ”Man måste bara vinna. Man måste absolut vinna.”

Det är glädjande att försvarsfrågan debatteras, men kan vi diskutera ett ”Enveckasförsvar” i termer om hur lång tid det skulle ta för oss att besegra en motståndare? Krig har avgjorts på kortare tid än så, varför skulle vi nöja oss med att behöva en hel vecka?