"Onni on tulla hakatuksi niin, ettei kukaan näe"

Kertoisinko teille, miten minusta tuli mies? Siis epävarma, umpimielinen, alati tunnustusta kaipaava, miltei mykkä, tyly, yhteistä lounasta pelkäävä, kännykkää ja häviämistä sairaalloisesti vihaava, tunteita häikäilemättä hyväksi käyttävä pelkuri. Enpä taida. Pitäisitte vain itkupillinä. No jos sittenkin. Sen kunniaksi, miten miehekkäästi Taneli Heikka puhui aamutelevisiossa Mentoo-kampanjasta. Ensimmäinen näytös. Olen neljävuotias ja Elli -mummon syntymäpäivillä. Ihmisiä ja ääniä on paljon, alkaa väsyttää. Kuvittelen, että raidat räsymatossa ovat jokia, harpon niiden ylitse äidin syliin. Se on lämmin, pehmeä. Takaa kuuluu Reino -sedän remahdus: "Noin iso poika ja menee vielä äidin syliin." Jäykistyn, kylmenen. Otan opikseni, en mene enää ikinä kenenkään syliin, olenhan iso poika. Toinen näytös. Olen ensimmäisellä luokalla koulussa, teemme pesisjakoja. Olen toinen kapteeni, kaikki muut on jo valittu paitsi Pönkän Matti . Hän on Jehovan todistaja ja hänellä on puhevika, oman nimensäkin sanoo "Pönäkkä". Opettaja odottaa, luokkatoverit odottavat, päivän kohokohtaa: minun pitää sanoa "pönäkkä", se tietää yhteistä naurunremakkaa. Puren hammasta. Matti on ystäväni, salaa tosin. Mutta silti sanon sen. "Pönäkkä." Voi sitä riemua, opettajaakin naurattaa. Aavistan jo olevani paha. Kolmas näytös. Muutamme keväällä Kotkasta Riihimäelle, menen uuteen kouluun kolmannelle luokalle. Osaan lukea sujuvasti, vieressä istuva Risto ei. Opettaja saa pedagogisen neronleimauksen ja panee minut opettamaan häntä. Sitä en saa ikinä anteeksi. Risto , Pekka ja Antti hakkaavat minut joka päivä kotimatkalla, syystäkin. Pahinta kuitenkin on, että Leenakin näkee. Ja nauraa. Alan kulkea kotiin sellaisia reittejä, ettei kukaan näe, kun minut hakataan. Ne ovat melkein hyviä päiviä. Onni on tulla hakatuksi niin, ettei kukaan näe. Neljäs näytös. Olen jo keskikoulussa, istumme juhlasalissa, vieressä paras kaveri, yksi toinen Antti . Selittämättömässä hulluuden puuskassa painan pääni hänen olkaansa vastaan. Se on lopullinen katastrofi, tytöt takana näkevät. Siitä lähtien olen hylkiö, olen homo, jokaisen tytön loputon pilkan kohde. Eikä sekään riitä. Silmäripseni ovat tyttöjen mielestä liian mustat. Siis meikkaan! Meikkaava homo 1970-luvulla Riksussa! Siitä ei ihminen ehdi elämän aikana toipua; värähdän edelleen inhosta, jos mies edes vahingossa koskettaa minua. Viides näytös. Armeijassa on ensimmäinen nimenhuuto. Seisomme pitkällä käytävällä, alikersantti on päättänyt osoittaa olevansa mies änkyttävän alokkaan kustannuksella Hän huutaa alokkaan nimen, tämän pitää vasta "herra alikersantti". Ei pysty, ääni kähenee kunnes katoaa kokonaan. Nöyryytys jatkuu, kunnes alokas itkee. Me uljaat Suomen sotilaat, nuoret terveet miehet, seuraamme vaiti sivusta – iltalomat ovat vaarassa. Enää en pidä itseäni pelkästään pahana. Se on lasten ansiota. Ja ihan pikkuisen myös Ivan Fjodorovits Karamazovin .