Sve one uvrede koje za života nije morao slušati, pazeći na vlastite i tuđe živce, cijeli onaj beskonačni vatromet govnarija nad croološkim vrtom raspršio se internetom, tim poligonom za mahnite poluljude, već u prvim minutama nakon objave vijesti o smrti možda najvećeg intelektualca kojeg je Hrvatska, uz Krležu, imala u zadnjih stotinjak godina

- Gledajte... - započeo je.

To 'gledajte', mekano i polagano, bez i tračka patroniziranja, bilo je uvertira u odgovor na gotovo svako moje pitanje kroz prvih šest mjeseci 1995. Tog dana, posred zime, pitao sam ga zašto ne nabavi automatsku telefonsku sekretaricu, nisu više ni skupe, čak i ja je imam... Jer jučer sam ga zvao barem deset puta, važno je bilo, trebao sam njegovo dopuštenje da nešto napravim, a nisam se usudio bez blagoslova glavnog šefa.

Gledajte, dakle, započeo je, kimnuo pa nastavio:

- Ta sekretarica, to vam je čista gnjavaža. Dođete doma, krepani ste od posla ili bogzna čega, nije vam ni do čega, i onda vam ona javlja da imate, ne znam, jedanaest poruka. I onda ih vi sve preslušate. I lako za to šta ste ih vi preslušali, nego znate da i oni koji su vam ih ostavili znaju da ste ih čuli. A skoro svaka završava s 'Daj me, molim te, nazovi čim ovo čuješ'. I onda šta? Zovete svakoga po redu i tako do pola noći? Ili, ak ne nazovete, onda se drugi dan ljute 'zašto me ne zoveš, pa ostavio sam ti poruku'. Ovak su stvari puno jednostavnije: kome stvarno jako trebam, ili me hoće izvređat, taj me može zvati i usred noći. A onaj kojem nije baš vatra, taj bude sutra, ne? Ko i vi sad. Ovako lijepo čuvam i živce i vrijeme, i sebi i njima.