daca o raza de lumină trece pe lângă un corp cu masa va mai avea o traiectorie rectilinie?
lumina este compusă din fotoni, particule cu masa de repaus nulă. În mișcare, iar ei sunt tot timpul și numai în mișcare, ei au masă, conform formulei lui einstein. astfel fiindcă două corpuri care au masă se atrag o rază de lumină care trece pe lângă un corp masiv va fi atrasă de acesta, va fi curbată. așa se formează lentile gravitaționale, corpuri masive curbând razele de lumină. așa se formează găurile negre, corpuri foarte masive, care curbează așa de tare lumina, încât nu mai poate ieși din ele.
Asta e partea interesanta. Ca viteza luminii e absoluta, nu relativa. Asta inseamna ca va avea aceeasi viteza si fata de masina, si fata de obiectele care stau pe loc. Ciudat, nu?  

Are legatura cu faptul ca pentru obiectele care se deplaseaza cu viteze apropiate de viteza luminii timpul trece altfel. Cei din masina ar vedea lumina departandu-se de ei cu viteza c (unde c este viteza luminii), dar cei din afara nu ar vedea masina deplasandu-se cu viteza luminii.  

Citeste despre paradoxul gemenilor, o sa intelegi mai multe. Fizica cuantica nu e deloc un subiect usor. Faptul că universul e în expansiune nu înseamnă că singura mișcare din univers este cea de îndepărtare a corpurilor unul de altul, cum se întîmplă de exemplu la dilatarea unei bucăți de fier. Expansiunea este o mișcare generală, statistică, peste care se suprapun o mulțime de mișcări:  

  

- Luna se rotește în jurul Pămîntului. Pămîntul se rotește în jurul Soarelui.  

  

- Soarele se rotește în jurul centrului Căii Lactee (pentru că așa se cheamă Milky Way în română, d-le Marian Gheorghe) pe o orbită complicată: aproximativ eliptică în planul galaxiei, dar cu oscilații de o parte și de alta a acestui plan.  

  

- Iar Calea Lactee se mișcă și ea în spațiu după cum îi dictează cîmpul gravitațional al celorlalte galaxii.  

  

Dacă singura mișcare ar fi cea de expansiune, atunci ar însemna că în cosmos nu ar exista ciocniri de nici un fel. Dar ele există. Energia se conservă. Asta înseamnă că masa de mișcare se conservă. În schimb masa de repaus nu se conservă decît eventual întîmplător, în funcție de vitezele particulelor care intră și care ies din reacție (și în funcție de sistemul de referință).  

  

De exemplu, la anihilarea unui electron cu un pozitron, reacție în urma căreia rămîn doi fotoni, masa de repaus este nenulă înainte și nulă după reacție, dar masa de mișcare este constantă. Am invatat ca in Univers totul este relativ... Miscarea Pamantului o raportam la Soare, miscarea Soarelui la centrul galaxiei etc. Putem raporta miscarea galaxiei la Grupul Local de galaxii din care facem parte, la galaxii sau roiuri de galaxii foarte indepartate etc.



 Dar exista vreo masurare valabila pentru orice corp sau grup de corpuri, mic sau mare, pentru a avea masuratori comparabile intre ele? Ei bine, exista. In mod normal ne-am dori sa ne raportam chiar la spatiu, luandu-l ca sistem de referinta general, numai ca nu putem diferentia spatiul de aici de cel de acolo. Asa ca metoda folosita este raportarea la**radiatia de fond** ce umple tot Universul, care are mici variatii dupa care ne putem ghida pentru a marca o pozitie, si care este relativ statica, deci un bun sistem de referinta. Desigur. Si sunt si exemple in acest sens. Privind la amenintarea unui asteroid in viitor , una din abordarile oamenilor de stiinta ar fi devierea acestuia "incet dar sigur" folosind asa-numita asistare gravitationala (forta pe care un satelit uman trimis in apropierea unui asemenea corp ceresc pt a-i devia traiectoria e destul de mica, insa pe durata multor ani ea devine considerabila si suficienta). Sau sa luam un alt exemplu. Exista la stadiul de proiect la NASA ideea de a proiecta un satelit sau ceva similar, suficient de usor pt a fi propulsat la viteza maxima pe care o putem atinde cu tehnologia actuala. Ei s-au gandit la o vela solara, care in principiu ar fi accelerata de Soare si/sau un set de lasere de pe Pamant. O astfel de forta este extrem de mica insa se considera ca in timp (mai exact inainte de parasirea heliosferei)  aceasta vela ar putea ajunge la o treime din viteza luminii In afara campului gravitational ne vom deplasa mai repede datorita liniaritatii spatiu-timpului. Valoarea de deplasare a galaxiei nu-i valabila si pentru un observator extern. Aer, lumină, nu soare direct ca o arde si apa doar când e necesar. Se va face minunata Dracena dumneavoastră. Încerc eu un răspuns fără formule, pentru copii care încă n-au făcut fizică la școală.



**1. Gravitația.** Îi explic copilului (sau verific dacă știe) de ce cad obiectele în jos. La pasul ăsta copilul trebuie să ajungă la concluzia că Pămîntul exercită o forță de atracție asupra tuturor corpurilor din vecinătatea lui și că forța respectivă e proporțională cu masa corpurilor. De aceea, de exemplu, o sacoșă cu 5 kg de mere e mai grea decît o sacoșă cu 1 kg.



**2. Inerția.** Împreună cu copilul fac un experiment. Iau un cărucior (sau ceva similar, cu roți: un skateboard etc.) pus pe un plan orizontal neted și așez în cărucior un obiect, de exemplu o cărămidă. Îl pun pe copil să împingă căruciorul cu un deget. Apoi așez în cărucior 10 cărămizi, încît masa să fie evident mai mare. Copilul va observa că e mult mai greu să împingă căruciorul cu un deget. Concluzia: aplicînd aceeași forță asupra unui corp mai masiv, mișcarea e mai înceată. Altfel spus, pentru a obține aceeași mișcare trebuie ca forța să fie proporțională cu masa.



**3. Accelerația gravitațională.** Acum combinăm cele două efecte. Dacă un corp e de 10 ori mai masiv, forța cu care e atras de Pămînt e de 10 ori mai mare, deci ar trebui să cadă de 10 ori mai repede. Dar în același timp și inerția e de 10 ori mai mare, deci ar trebui să cadă de 10 ori mai încet. În total cele două efecte se compensează, încît un corp ușor și unul greu vor cădea la fel de repede. Copilul nu va avea încredere în raționament, pentru că într-adevăr e contraintuitiv (percepția inerției e mai slabă decît percepția greutății), deci vom face și aici experimente. Lăsăm să cadă pietricele, bolovani etc. și copilul se va convinge că raționamentul a fost corect. Pentru mine, în copilărie, a fost suficient să las să cadă simultan două bile de rulment de dimensiuni clar diferite și să aud o singură pocnitură ca să mă conving că lucrurile chiar așa stau.



**4. Limitele teoriei.** Ca pas suplimentar vedem și pînă unde e valabilă teoria. Lăsăm să cadă și o bucată de vată, un șervețel de hîrtie, o parașută miniatură, un balon de săpun, un balon cu heliu (!), un planor de hîrtie, o gărgăriță (!) etc. Vedem apoi cum cad obiectele prin apă, ca să amplificăm atît forța de frecare cît și forța arhimedică: o pietricică, un bolovan, o bucată de lemn etc. Nu e nevoie să facem experimente cu toate astea, pentru că deja copilul știe bine din experiența lui de viață cum cad astfel de obiecte (cele care chiar cad...). Se aseamana unei holograme datorita naturii fractale dar nu cred ca energia este limitata...

 Orice particula dintr-o hlograma contine intreaga proiectie, astfel orice subsistem din univers ar trebui sa reflecte intregul sistem.

 Stim deja ca Universul reprezinta numai 4 % atomi si un procent de 72% energie...coreland asta cu faptul ca planeta noastra face parte din univers si ca proportia se respecta cand vine vorba de fractali, mai exista dubii cand spun ca suntem mult mai mult decat fizic?

 PS: tot respectul pentru BEST. pi ori rază la pătrat (πr2)