de curând mi- a murit o ruda foarte apropiată. mulți oameni spun ca "te vede de sus". mie nu îmi place acest mit. oare chiar e adevărat sau e un fel de a spune ca sa aline rudele? eu nu cred...? (mai mult)
de curând mi-a murit o ruda foarte apropiată. mulți oameni spun ca "te vede de sus". mie nu îmi place acest mit. oare chiar e adevărat sau e un fel de a spune ca sa aline rudele? eu nu cred ca te vede de sus. voi ce spuneti?
am citit biblia de 4 ori pana acum si nu am gasit nimic asemanator cu ce spui tu, cum ca ar ramane in casa cateva zile. ba mai mult, informandu-ma pe tema asta am aflat ca herodot, a spus despre egipteni că au fost „primii care au susținut ideea nemuririi sufletului". Și babilonienii, alt popor antic, au adoptat cu această idee. În 332 î.e.n., când alexandru cel mare a cucerit orientul mijlociu, această învățătură fusese deja promovată de filozofii greci. În scurt timp, ea s-a răspândit în tot imperiul grec. mai apoi, in secolul i e.n., două secte iudaice importante, esenienii și fariseii, promovau ideea că sufletul supraviețuiește morții corpului. În the jewish encyclopedia se spune: „credința în nemurirea sufletului a apărut la evrei în urma contactului cu gândirea greacă, în special cu filozofia lui platon". Și istoricul evreu josephus a susținut că această învățătură nu se bazează pe sfintele scripturi, ci își are rădăcinile în „credința fiilor greciei", pe care el a considerat-o doar o colecție de mituri și legende. pe măsură ce cultura elenă a continuat să se extindă, așa-zișii creștini au adoptat și această învățătură păgână. istoricul jona lendering a spus: „teoria lui platon, potrivit căreia sufletele se aflau cândva într-un loc mai bun, iar acum trăiesc într-o lume decăzută, a favorizat împletirea filozofiei platonice cu doctrina creștină". astfel, învățătura păgână a nemuririi sufletului a fost asimilată de biserica „creștină" și a devenit un element fundamental al învățăturilor acesteia. aproape toate religiile, antice sau moderne, susţin că, într-un fel sau altul, omul continuă să trăiască după moarte, păstrându-şi capacitatea de a vedea, de a auzi şi de a gândi. cu toate astea atât simţurile, cât şi gândurile noastre depind de activitatea creierului. la moarte, creierul încetează să funcţioneze. amintirile, sentimentele şi simţurile nu continuă să existe în mod misterios, separat de creier, ci dispar după moartea creierului. iar in legatura cu "sufletul" este o dieferenta mica si foarte inportanta intre sufletul si spiritul unei persoene decedate, in psalmul 46:6 se spune „spiritul lui iese, el se întoarce în pământ şi în aceeaşi zi îi pier şi gândurile". (termenul ebraic tradus aici prin „spirit" este rúach. unii traducători l-au redat prin „suflare". când rúach, sau forţa de viaţă, părăseşte corpul, gândurile persoanei respective pier; ele nu mai există în altă parte.). asta legat de spirit, sufletul in schimb, provinde din ebraicul néfeș poate fi tradus în mod literal prin „care respiră", adică „o creatură care respiră", fie om, fie animal. termenul neșamáh se utilizează cu sensul de „ființă [sau creatură] care respiră", fiind astfel folosit ca sinonim pentru néfeș. când un om moare, „el se întoarce în pământ şi în aceeaşi zi îi pier şi gândurile" (psalmul 146:4). un suflet mort se află într-o stare de inactivitate şi, de aceea, folosind un limbaj metaforic, scripturile spun că morţii „dorm". asadar, intrucat nicăieri în biblie nu se spune că sufletul ar trăi după ce omul moare, nu avem motive să ne fie frică de cei decedati. mulţi sunt hărţuiţi de aşa-numite suflete, sau spirite, ale morţilor. ei sunt convinşi că sunt hărţuiţi de sufletele rudelor sau ale altor persoane decedate care nu şi-au găsit odihna. Însă biblia arată cu claritate că lucrurile nu stau aşa. În spatele acestor atacuri se află forţe spirituale invizibile, demonii mai exact, cărora le face plăcere să-i hărţuiască pe oameni şi să-i înspăimânte. inchei in aceeasi nota, poti sta linistita:)
salut.dupa anunt cred ca esti un sau o lenes/a.poate gasesti o agentie sa-ti ia un comision atat de mare incat sa te arda buzunarul,asa va trebuie voua astora care nu sunteti in stare sa vindeti ceva singuri. E ok si intrebarea ta, ca si aia cu experientele cele mai importante ale vietii. Practic raspunsurile sunt legate puternic, subiectivismul personal este si in acest caz legat de foarte multe aspecte ca atitudinea, sansa, principiile, valorile esentiale in care crezi, taria de caracter etc.  

  

Am vazut (pe Discovery parca) o poveste care m-a impresionat extraordinar si am sa v-o spun pe scurt, pentru ca mi se pare relevanta in a aprecia lungimea vietii. Era vorba despre un individ de vreo 50 si ceva de ani, care traia intr-o casa frumoasa, eleganta  impreuna cu sotia lui pe care o iubea enorm, genul ala de iubire in care cateva priviri spun ce altii nu reusesc sa-si spuna o viata intreaga, cu care avea 2 copii realizati, la casele lor, cu meserii bune si multumiti ei insisi de situatia lor, avea nepoti pe care-i iubea enorm si care-l iubeau foarte mult.. o familie ideala as spune! Dupa un consult de rutina, a fost dignosticat cu cancer in stare inca abordabila medicaliceste, insa presupunea tratamentul de kimoterapie, cu sanse relativ reduse, insa celebru deja prin suferintele ce le provoaca atat celor ce se supun acestuia, dar si familiei care trebuie sa suporte sa vada cum un om drag se chinuie ingrozitor. Ce m-a impresionat a fost atitudinea acelui OM cu adevarat implinit pe toate planurile: a spus clar NU! Nu vrea sa faca acel tratament!  

  

Mi-a trebuit luni de zile sa-mi revin dupa acel documentar, am realizat brusc ca il inteleg perfect pe acel om, ca a facut o alegere extraordinar de curajoasa si de plina de umanism de fapt. Nu se sinucidea, sansele de a fi doborat erau mai mari decat sa ramana viu, iar asta ar fi fost oricum intr-o stare de semi-leguma.... aia NU ERA VIATA pentru el... Ce m-a mai impresionat a fost si altceva, un lucru care de fapt tinea si de calitatea omului care era bolnavul: familia, sotia, copiii (nepoti nu au fost scosi in evidenta) au inteles fara nici macar o explicatie suplimentara decizia socanta a sotului si tatalui ce-l intruchipau pe acel barbat, impacat cu situatia reala, intelegand ca efortul ce-l presupunea acel tratament ar fi "schilodit" intreaga familie, ar fi negativ afectat mental pe termen lung pe toti membrii ei. Viata pe care a avut-o i-a oferit atat de multe si atat de frumoase incat pur si simplu acel om era multumit, implinit, satisfacut. Cati dintre noi nu ne dorim sa avem ce are acel om??.. Cati avem asa ceva?? Eu cred ca destul de putini, ne vom considera niste oameni norocosi sa putem sa traim o viata atat de plina si de multumitoare ca a lui.  

  

Asadar, nu lungimea conteaza intotdeauna, ci calitatea si realizarile izbutite in acea perioada. Sigur ca cu cat e mai lunga, sansele de a creste calitatea vietii, de a avea realizari mai multe si mai importante, cresc si ele, dar perioada in sine nu este ceva ce poti determina exact, depinde de prea multe necunoscute, nu este neaparat relevanta. sunt complet de acord cu dumneavoastra. de aceea intru, de multe ori, in dezacord cu unii proprietari care au impresia ca detin “turnul eiffel”. insa asta este ceva aproape “standard” pentru piata de aici si cand le spui oamenilor adevarul, se supara si nu mai vorbesc cu tine (de multe ori intra pe forumuri sau site-uri si te injura). 
insa pot intoarce comentariul dumneavoastra. cand avem, cu adevarat, o proprietate de lux, vrem, cu adevarat, sa platim pentru ea? sau incercam sa o cumparam pe gratis si spunem ca toate investitiile facute “nu sunt importante”?
plus o ultima intrebare: considerati ca am atins un nivel, noi ca societate, sa intelegem gusturile avansate si designurile cladirilor construite in tari cu 50-100 de ani de traditie? prea multe persoane considera “frumos” ceva urat pur si simplu pentru ca asta este tot ce stiu. aceasta situatie are nevoie de timp pentru a se schimba… Problema nu e de corectitudine. Expresia e menționată în așa multe dicționare, uneori cu exemple din literatură, încît nu se pune în discuție dacă e corectă sau nu.  

  

Ea îi deranjează pe mulți vorbitori pentru că e rară și ca urmare sensul ei e insuficient de clar. Unele dicționare spun că e regionalism, dar nu precizează regiunea – un defect frecvent al dicționarelor românești.  

  

Ca urmare sfatul meu legat de această expresie – și de oricare alta care nu face parte din limba comună – este ca ea să fie folosită numai atunci cînd știm sigur că interlocutorul o înțelege. Cînd scriem pentru multă lume, de exemplu în presă, e bine s-o înlocuim cu expresii cunoscute de toți. Există destule. Nu cred ca e vorba de intelegenta modului in care a fost pusa intrebarea, ci de faptul ca acest tip de subiect mereu suscita dezbateri aprinse.  

  

Partea proasta este toti ies dintr-un astfel de razboi asa cum intra. Nimic nu se schimba, nimeni nu castiga.  

  

Stiu ca exista si momente de iluminare, de ambele parti, cand credinciosi ajung sa priceapa ca Dzeu e o idee fara suport in realitate care vine din preistoria omului ori cand atei devin brusc constienti de existenta divinitatii. Cred ca ar fi interesanta o asfel de poveste de auzit aici.  

  

Poate autorul se gandeste ca a sosit momentul pentru a alege cel mai bun raspuns - chiar sunt curios care-i ala, desi banuiesc de care parte! - pentru ca discutia va continua la nesfarsit fara niciun rezultat concret. nu cred dar nu se stie niciodata. speranta moare ultima! preturile sun mari in valori numerice. cand le raportezi la calitatea vietii in ro, sunt aberant de mari. cand le raportezi la alternative in alte societati de pe planeta asta, societati civilizate (unde pot spune ca am avut privilegiul de a trai) - america, hong kong, japonia, uk) - preturile din romania sunt ca distantele inter-galactice de mari. salut românilor din diaspora!

nu este ușor să obțineți un împrumut, în pofida venitului mare (după standardele românești). sugestia mea ar fi să nu vă limitați la o cercetare online, ci să discutați cu reprezentați de la diferite bănci și cu 2-3 brokeri de credit serioși. prețul pare bun, dar ar trebui să plătiți un expert pentru a face o evaluare a proprietății. dacă nu, riscați să cumpărați ceva ce ar putea ascunde multe probleme. nu vă pot oferi o opinie exactă, fără să fi vizitat proprietatea și să fi putut studia toate detaliile. cred că v-aș dezorienta mai mult dacă v-aș da un preț. fiecare proprietate este diferită și trebuie măsurată și evaluată diferit.