am nevoie de cateva sfaturi, eu am ramas in pana de idei.:|
deci.sunt cu un baiat de o saptamana, si, desi nu il cunosc prea bine, il plac foarte mult.
problema e ca nu prea avem timp unul de...? (mai mult)
am nevoie de cateva sfaturi, eu am ramas in pana de idei.:|
deci.sunt cu un baiat de o saptamana, si, desi nu il cunosc prea bine, il plac foarte mult.
problema e ca nu prea avem timp unul de celalalt, decat in weekend, si parintii mei nu prea ma lasa sa ies afara dupa ce vin de la scoala.si de cele mai multe ori, el insista sa vina sa ma vada dupa ce termin orele, dar stau cam 10 minute cu el.
am stat si m-am tot gandit cum as putea sa imi fac mai mult timp, am iesit inainte de ore, ca sa stau cu el. mi'am mintit parintii ca stau afara putin cu o prietena, si de fapt am stat cu el.intr'o zi am intarziat 30 de minute (trebuia sa fiu la 7 acasa, si am venit la 7.30) m-am certat cu ai mei din cauza asta.
cand a venit weekendul, in sfarsit, am crezut ca o sa il petrec pe tot alaturi de el si de ceilalti prieteni ai mei.ideea e ca prietenii mei il considera antipatic, iar lui ii e cam greu sa se integreze cu ei, si am observat ca nici nu prea vrea. dar am vorbit cu prietenii mei, si mi'au zis ca o sa incerce sa il accepte.
vineri, dupa ce am scapat de la scoala, trebuia sa ma intalnesc cu el la ora 5. el nu a venit, nu raspundea la telefon. l'am asteptat cam 30 de minute, iar apoi m-am dus sa ma intalnesc cu cativa prieteni.cam pe la 6.30,cand eu trebuia sa plec, a ajuns si el. dar nu prea i'am zis nimic, pentru ca de cele mai multe ori ma pierd cand sunt pe langa el.in schimb, a vorbit o prietena de-a mea cu el (care il cunoaste de vreo 2-3 ani), iar el parea indiferent la orice ii spunea ea. a zis ca a plecat la un prieten si nu avea telefonul la el.nu am putut sa fiu suparata pe el din cauza asta, asa ca l'am iertat, chiar daca nici nu si'a cerut scuze.
urmatoarea zi,(sambata), eu am plecat la ziua unui prieten la care era invitat si prietenul meu. l'am intrebat daca vine si el, si imi tot zicea ca "nu stie", si incercam sa vorbesc cu el despre asta, dar el parea indiferent, simteam ca vorbesc singura, iar el schimba subiectul mereu. i'am zis ca "ar putea sa recunoasca ca are alte treburi si nu are timp", dar degeaba.nu spunea nimic.:|
deci m-am dus doar eu la ziua acelui prieten. iar prietenul meu nu a dat niciun semn de viata toata ziua, iar seara eu nu am putut sa stau pe mess ca sa vorbesc cu el.
am impresia ca ma evita, ca nu vrea sa stea cu mine, si imi vine sa ma dau cu capul de pereti cand ma gandesc ca eu ma zbat ca sa imi fac cat mai mult timp pentru el, iar lui nu ii pasa.cat timp sunt la scoala (de luni pana vineri), el are tot timpul sa iasa cu prietenii lui pe care eu nu ii cunosc, si macar in weekend ar fi bine sa isi faca timp pentru mine.
nu stiu ce sa fac.credeti ca mai are vreun sens relatia asta? avand in vedere ca suntem impreuna de o saptamana,(iar el a inceput relatia asta, nu eu.)ar trebui sa ii mai las timp sa vad cum se comporta in continuare? imi zice ca ma iubeste de multe ori in fiecare zi, dar nu prea o arata.
eu sincer nu as vrea sa renunt la el, pentru ca m-am atasat destul de mult de el, si, initial am crezut ca si el simte la fel.nu il cunosc prea bine, dupa cum am zis, si el nu e o persoana care se descopera prea usor.tocmai de asta ma gandeam ca ar fi bine sa ii mai dau timp. cel mai dureros lucru este ca nu pot sa vorbesc cu el, si simt mereu ca imi ascunde ceva.
ce credeti ca ar trebui sa fac?
thanks :-
de iubit, nu te iubeste, sa fii tu sigura! e mult prea devreme.plus ca nici nu-si da silinta sa te cunoasca!

sunt 2 variante: ori e retras si foarte timid,ori relatia il lasa rece (poate asa e el intr-o relatie sau sta la vrajeala cu tine).

tu sti care e raspunsul, insa, un sfat bun e sa nu mai pui suflet asa repede!
poate o fi vreo eroare de la ei,de sistem sau de la tine de la pc(net)...si eu mai fac pauze cate 2-3 zile maxim da reiau de unde am ramas,eu de cand am inceput nu am avut niciodata probleme,nici macar o mica eroare,is logat si pe laptop si telefon si vreau sa zic ca pe laptop chiar nu am mai intrat de foarte mult timp si tot am luato de unde am ramas........acum nu stiu ce altceva sa ti zic,poate sa le dai un mesaj lor(moderatorilor programului astuia,sa vezi ce sa intamplat)in rest iti doresc succes....bye buna ziua. am dezbatut aceeasi problema cu sotul timp de 2 ani. ne doream o casa, dar parca nu-mi venea sa vand nici apartamentul. ce am observat eu: mama are casa undeva la munte, iar pentru copii este o fericire sa aiba o curte numai a lor. am tinut-o pana la 4 ani acolo, dar cand am adus-o in bucuresti era un fel d tarzan. nu stia sa imparta o jucarie, sa se joace, sa socializeze.am prietena care avand fetita de o seama cu fetita mea cea mica, s-a mutat la casa, iar ei fiindu-i foarte greu sa mearga zilnic intr-un parc, fetita s-a inchis foarte mult in ea. am vazut ca nu sunt putini cei care au vile, vin cu biciclete, troinete etc, intr-un parc din bucuresti. dar acest lucru este destul de greu de facut in cazul in care conduce doar tata, sau exista o singura masina in familie. pe de alta parte la bloc esti cumva constrans, nu poti sa petreci un week-end cuprietenii la u gratar, copiii ot felul de jocuri etc, pentru ca nuiti permite nici spatiul si nici legile (in ce priveste gratarul). noi ne-am mai ghidat dupa ceva...daca sotul este plecat in delegatii, workshopuri, team-bildinguri etc, cat este de sigura zona. sunt multi factori de care trebuie a ti cont, dar acestia difera de la familie la familie. mai am o prietena care desi are bani de o casa, au amandoi masini, prefera apartamentul.pt ca acesta este stilul lor, mai lejeri. imi spunea ca nu-i trebuie bataie de cap in fiecare primavara cine face curat in curte, apoi intretinuta, dupa o iarna grea vezi daca au rezistat jgheaburile, daca nu a patit ceva burlanul etc. pe de alta parte, finii ostri si-au cuparat un teren in mogosoaia, si si-au facut o casuta micuta, din povesti, iar partea din fata a curtii este exclusiv pentru copii, iar in parta din spate au pus rosii, ardei, castraveti etc. sunt tare impiniti acolo si spun ca nu s-ar mai muta la bloc niciodata. dar ei avand un ajutor din partea bunicilor, ies mereu cu copilasii in parcul din apropiere. dar (si acesta este un mare dar), au mai pastrat apartamentul mamei lui in bucuresti. aveau pregatit planul b.asa ca puneti pe o hartie avantaje si dezavantaje, si in functie de cum stiti ca sunteti si cum v-ati plia pe situatie, alegeti...mult succes!!! E ok si intrebarea ta, ca si aia cu experientele cele mai importante ale vietii. Practic raspunsurile sunt legate puternic, subiectivismul personal este si in acest caz legat de foarte multe aspecte ca atitudinea, sansa, principiile, valorile esentiale in care crezi, taria de caracter etc.  

  

Am vazut (pe Discovery parca) o poveste care m-a impresionat extraordinar si am sa v-o spun pe scurt, pentru ca mi se pare relevanta in a aprecia lungimea vietii. Era vorba despre un individ de vreo 50 si ceva de ani, care traia intr-o casa frumoasa, eleganta  impreuna cu sotia lui pe care o iubea enorm, genul ala de iubire in care cateva priviri spun ce altii nu reusesc sa-si spuna o viata intreaga, cu care avea 2 copii realizati, la casele lor, cu meserii bune si multumiti ei insisi de situatia lor, avea nepoti pe care-i iubea enorm si care-l iubeau foarte mult.. o familie ideala as spune! Dupa un consult de rutina, a fost dignosticat cu cancer in stare inca abordabila medicaliceste, insa presupunea tratamentul de kimoterapie, cu sanse relativ reduse, insa celebru deja prin suferintele ce le provoaca atat celor ce se supun acestuia, dar si familiei care trebuie sa suporte sa vada cum un om drag se chinuie ingrozitor. Ce m-a impresionat a fost atitudinea acelui OM cu adevarat implinit pe toate planurile: a spus clar NU! Nu vrea sa faca acel tratament!  

  

Mi-a trebuit luni de zile sa-mi revin dupa acel documentar, am realizat brusc ca il inteleg perfect pe acel om, ca a facut o alegere extraordinar de curajoasa si de plina de umanism de fapt. Nu se sinucidea, sansele de a fi doborat erau mai mari decat sa ramana viu, iar asta ar fi fost oricum intr-o stare de semi-leguma.... aia NU ERA VIATA pentru el... Ce m-a mai impresionat a fost si altceva, un lucru care de fapt tinea si de calitatea omului care era bolnavul: familia, sotia, copiii (nepoti nu au fost scosi in evidenta) au inteles fara nici macar o explicatie suplimentara decizia socanta a sotului si tatalui ce-l intruchipau pe acel barbat, impacat cu situatia reala, intelegand ca efortul ce-l presupunea acel tratament ar fi "schilodit" intreaga familie, ar fi negativ afectat mental pe termen lung pe toti membrii ei. Viata pe care a avut-o i-a oferit atat de multe si atat de frumoase incat pur si simplu acel om era multumit, implinit, satisfacut. Cati dintre noi nu ne dorim sa avem ce are acel om??.. Cati avem asa ceva?? Eu cred ca destul de putini, ne vom considera niste oameni norocosi sa putem sa traim o viata atat de plina si de multumitoare ca a lui.  

  

Asadar, nu lungimea conteaza intotdeauna, ci calitatea si realizarile izbutite in acea perioada. Sigur ca cu cat e mai lunga, sansele de a creste calitatea vietii, de a avea realizari mai multe si mai importante, cresc si ele, dar perioada in sine nu este ceva ce poti determina exact, depinde de prea multe necunoscute, nu este neaparat relevanta. pai asta este un subiect delicat. ferentari este un cartier cu o reputatie foarte proasta si este considerat unul dintre cele mai proaste 3 cartiere din bucuresti. cunosc persoane care locuiesc acolo si nu au nici o problema insa sunt si multi altii care au tot felul de povesti. insa inainte sa va decideti, va sugerez sa investiti o saptamana-doua saptamani din viata dumneavoastra si sa mergeti acolo in fiecare zi (si noapte), sa vorbiti cu oamenii, sa puneti intrebari. este o decizie importanta si nu ar trebui sa faceti “ce vi s-a spus”. nu stiu exact! o secunda va rog, sa pocnesc din degete si sa va spun! daca nu, putem apela la un magician indian, care va dansa dansul imaginar al evaluarii (similar cu dansul ploii) si el va veni cu raspunsul la intrebarea dvs. de ce nu deveniti mai serios? este vorba despre banii dvs. , despre viitorul dvs. dvs. chiar va asteptati sa primiti un raspuns adecvat online? daca da, atunci mult noroc si cumparati destule servetele pentru a plange dupa aceea! am fost si eu in spania, ne-am intors in 2007 sotul meu are firma si totusi nu am curaj sa ma imprumut. te sfatuiesc sa nu imprumuti bani de la banca in aceasta perioada deoarece nu se stie cand ramaneti far a sursa de venit . ca agent imobiliar, iti pot oferi 2 raspunsuri:
1. trebuie sa admit ca poate fi si o problema de lacune de comunicare in randul nostru.
2. de foarte multe ori, raspundem la astfel de mail-uri cu promptitudine si detaliat fara a mai avea vreo urma de feedback dupa. nici nu vreau sa incep cu situatiile in care se stabilesc intalniri si apoi clientii nici macar nu mai raspund la telefon sau nu isi mai anunta absenta.
problema poate fi si in jumatatea noastra de teren, dar nici in zona clientilor nu stau altfel lucrurile. lipsa de seriozitate ne caracterizeaza, din pacate, ca popor. eu cred ca ar trebui sa fixati un termen mai scurt de un an pentru plata celei de-a doua rate sau sa gasiti un alt cumparator. buna ziua,
pai asta e problema ...vad anuntul...contatez agentul....si m-a aleg cu alergatul prin bucuresti,....deci cum gasesc eu agetul imobiliar care sa fie interesat sa ia comisionul cu un pic de munca......sa selecteze el ofertele si apoi sa m-a informeze numai despre acele oferte care par apropiate de dorintele mele.
cu stima, poate ca putini comunica pe calea eletronica (email) , ei preferand o conversatie telefonica. dar, cum spunea si razvan mai sus, seriozitatea lasa de dorit in romania (mai mult din partea cumparatorului).
sunt de vreo 9 ani in business-ul acesta (dezvoltator si agent de vanzari totodata)...si respectul l-am castigat prin seriozitate, pentru ca stiu sa apreciez clientul ( de la el ne vin banii), dar..un mare dar...unii clienti nu prea ne respecta pe noi, nerealizand faptul ca facem tot posibilul sa-l multumim...si depunem efort in construire sau investitii in dezvoltarea unor proiecte rezidentiale - terenuri. mi-as dori sa fim o tara civilizata...dar mai e mult pana departe.. cu respect