daca ajut oamenii pe tpu, ajung in rai la sfarsitul vietii?
daca ajuți oamenii cu dumnezeu vei dobândi viață veșnică.
Din amalgamul de raspunsuri mi-am facut si eu o parere.

  

 Daca Dumnezeu exista si cei care nu cred in el vor avea de suferit la judecata de apoi, atunci cei care au fost buni cerdinciosi toata viata si au murit de cancer, impuscati, boli incurabile, sau luand-ul exemplu pe Stephen Hawking care a suferit o viata intreaga in cel mai barbar mod posibil ( e si normal sa aiba o anuimta ciuda pe Dumnezeu)   acestia nu ar merita sa-l stranga de gat pe Cel de sus cand vor fi primiti in imparatia cerului ???

 La polul opus daca ar exista iadul, voi chiar credeti ca ar merita cineva sa traiasca in suferinta o vesnicie pt o fapta comisa pe pamant ?

 Cati dintre voi puteti spune ca nu a gresit niciodata cu nimic ? Sunteti voi in stare sa judecati ce fapta e mai grava ? Nu cred. Dupa cum spune si zicala cel fara de pacat sa arunce prima piatra ! 

  

 Potrivit ecuatiei lui Drake in galaxia noastra ar trebui sa fie circa 50.000 de civilizatii inteligente cel putin de nivelul nostru. Asta ar insemna ca universul ar avea miliarde de civilizatii . Credeti ca vom trai cu totii dupa moarte la un loc ?

 Sau dc am fi noi mai presus decat plante si animale. Adica ele sa nu ajunga in rai. Daca am gandii invers si ar ajunge toata planeta in rai asta ar insemna ca acolo ar fi identic ca pe pamant. Atunci care ar mai fi scopu raiului daca ar fi acelasi ca pe pamant ? De ce nu am trai aici in continuare ?  Se pot formula sute de ipoteze care sa arate ca existenta unei entitati sau a unui loc dupa moarte este absurda dpdv stiintific. Daca ne-ai invitat sa avem fantezii, pai, asta ar putea fi unele dintre ele:  

  

Am avea mai multe variante: .  

  

Cu bani poti incepe multe grupuri care devin apoi culte sau grupuri spirituale.  

  

1.Am putea propavadui transhumanismul,  atingerea nemuririi trecand constiinta dupa un suport biologic pe unul cibernetic, desi, atingerea scopului tine de evolutia tehnologica a umanitatii nu a unui grup mic sau mediu. Cel putin ar da un sens vietii si ar lipi grupul, membrii laici ar avea un anume profil, in nici un caz babe cu batic.  

  

2. Alta varianta: Daca am avea ceva bani, putem avea o zona in camp langa orase cu un fel de baza cu cabane ieftine, membrii sa aiba siguranta ca in caz de viata ii aduce la ruina, grupul ii ofera pt. ceva timp un adapost si sprijin pana se recupereaza. Membrii sa aibe obligatia morala sa invete pe altii meseria lor, deci, prin rotatie va trebui sa fii ucenic la mai multi sa te invete o meserie. (mecanic, ceasorinicar, lutier, pictor etc)  

  

3. Daca am avea un grup de membrii de unde am primii mici cotizatii in loc sa avem preoti inutili,  am avea diaconi provenind  dintr-un barou de avocati, ceva psihologi si profesori, la fiecare 70 de membrii un diacon care sa-i indrume calificat in tot. Oamenii simplii au nevoie de cineva cu autoritate sa-i indrume in micile lor probleme.  

  

4. Dogma de baza a noului cult ar fi "Daca cineva vrea sa fie un membru implinit, trebuie sa citeasca multe carti, 100-500 , un om instruit poate ajuta mai mult decat unul neinstruit. Nestiinta nu-i nevinovata , avand multa informatie poti sfatui calificat aproapele"  

  

5. daca am avea multi bani am face publicitate ca sa unim intr-un grup exotic, acei putini indivizi sau cupluri din tara cu o personalitate si minte deschisa care ar accepta ca pe langa copii lor biologici1-2, sotia sa mai faca unul cu material genetic de la cei mai eminenti studenti de la matematica,(se poate cumpara cu bani) se stie ca inteligenta este in mare parte genetica, ca sa nu mai spunem ca embrionul sa nu fie al sotiei, ci al unei femei cu un inalt IQ. Exista cupluri unde sotul nu are material suficient , deci oricum apeleaza la o banca specifica pt. un asemenea scop, dar aici diferenta este ca grupul il ajuta sa faca rost de un material exceptional. Un asfel de grup, proportional ca nr. de indivizi, ar fi mult mai util societatii decat orice alt grup religios, oricate fapte bune ar face ei. nu cred dar nu se stie niciodata. speranta moare ultima! Salut prieteni !



  



 Acum ca s-a precizat la care amenintare se refera Negura (deci excludem catastrofe naturale si alti factori externi), putem face cateva aprecieri.



  



 Sa privim situatia naturalist: ce face o specie cand resursele mediului sunt epuizate? **Dispare**, **migreaza** sau **se transforma** astfel incat sa consume alt tip de resurse. "Smecheria" este sa aiba timp/conditii pentru variantele 2 si 3, deci asta inseamna fie:



 - tehnologie pentru viata extraterestra (in spatiu sau planetele Sistemului Solar, caci alte variante par acum de neatins)



 - transformare intr-o fiinta tehnologica care poate subzista in conditii de mediu terestre radical inrautatite sau extraterestre - desi unii pot sa o priveasca ca fiind sfarsitul umanitatii.



  



 Dupa cum se vede, cheia este tehnologia (implicit cercetarea stiintifica). Intrebarea este daca dezvoltarea umana va inregistra **punctul de inflexiune** necesar astfel incat tehnologia salvarii sa apara inaintea epuizarii resurselor si/sau distrugerii habitatului terestru. E greu de spus ce ragaz mai avem, Hawking amintea intr-un interviu de vreo 1000 de ani, apoi ar trebui sa "ne mutam".



  



 Chestiunea are si **o dimensiune sociala**, resursele nu sunt repartizate uniform, si e probabil ca in caz de penurie, o anumita parte a populatiei sa fie sacrificata (redusa prin mecanisme naturale sau nu). Apoi, exista teorii cum ca civilizatiile oricum nu au viata lunga, se autodistrug (a se vedea si paralela cu marile imperii).



  



 Eu unul sunt optimist, cred ca ritmul de dezvoltare a stiintei este suficient de accelerat pentru a ne oferi solutii pentru viitor, peste milenii. Riscul ramane tot in sfera social-administrativa, caci am ramas cu instinctele concurentiale ale omului primitiv. Priviti-l pe Putin, vrea sa se imortalizeze ca eroul Marii Rusii, restul nu mai conteaza pentru el ... E ok si intrebarea ta, ca si aia cu experientele cele mai importante ale vietii. Practic raspunsurile sunt legate puternic, subiectivismul personal este si in acest caz legat de foarte multe aspecte ca atitudinea, sansa, principiile, valorile esentiale in care crezi, taria de caracter etc.  

  

Am vazut (pe Discovery parca) o poveste care m-a impresionat extraordinar si am sa v-o spun pe scurt, pentru ca mi se pare relevanta in a aprecia lungimea vietii. Era vorba despre un individ de vreo 50 si ceva de ani, care traia intr-o casa frumoasa, eleganta  impreuna cu sotia lui pe care o iubea enorm, genul ala de iubire in care cateva priviri spun ce altii nu reusesc sa-si spuna o viata intreaga, cu care avea 2 copii realizati, la casele lor, cu meserii bune si multumiti ei insisi de situatia lor, avea nepoti pe care-i iubea enorm si care-l iubeau foarte mult.. o familie ideala as spune! Dupa un consult de rutina, a fost dignosticat cu cancer in stare inca abordabila medicaliceste, insa presupunea tratamentul de kimoterapie, cu sanse relativ reduse, insa celebru deja prin suferintele ce le provoaca atat celor ce se supun acestuia, dar si familiei care trebuie sa suporte sa vada cum un om drag se chinuie ingrozitor. Ce m-a impresionat a fost atitudinea acelui OM cu adevarat implinit pe toate planurile: a spus clar NU! Nu vrea sa faca acel tratament!  

  

Mi-a trebuit luni de zile sa-mi revin dupa acel documentar, am realizat brusc ca il inteleg perfect pe acel om, ca a facut o alegere extraordinar de curajoasa si de plina de umanism de fapt. Nu se sinucidea, sansele de a fi doborat erau mai mari decat sa ramana viu, iar asta ar fi fost oricum intr-o stare de semi-leguma.... aia NU ERA VIATA pentru el... Ce m-a mai impresionat a fost si altceva, un lucru care de fapt tinea si de calitatea omului care era bolnavul: familia, sotia, copiii (nepoti nu au fost scosi in evidenta) au inteles fara nici macar o explicatie suplimentara decizia socanta a sotului si tatalui ce-l intruchipau pe acel barbat, impacat cu situatia reala, intelegand ca efortul ce-l presupunea acel tratament ar fi "schilodit" intreaga familie, ar fi negativ afectat mental pe termen lung pe toti membrii ei. Viata pe care a avut-o i-a oferit atat de multe si atat de frumoase incat pur si simplu acel om era multumit, implinit, satisfacut. Cati dintre noi nu ne dorim sa avem ce are acel om??.. Cati avem asa ceva?? Eu cred ca destul de putini, ne vom considera niste oameni norocosi sa putem sa traim o viata atat de plina si de multumitoare ca a lui.  

  

Asadar, nu lungimea conteaza intotdeauna, ci calitatea si realizarile izbutite in acea perioada. Sigur ca cu cat e mai lunga, sansele de a creste calitatea vietii, de a avea realizari mai multe si mai importante, cresc si ele, dar perioada in sine nu este ceva ce poti determina exact, depinde de prea multe necunoscute, nu este neaparat relevanta. trebuie sa platiti un expert pentru servicii de consultanta. daca nu, mult noroc! Împăratul Verde nu are moştenitori şi îi cere fratelui său să i-l trimită pe cel mai vrednic dintre cei trei fii ai săi, căruia să îi lase împărăţia. Fiul cel mare şi cel mijlociu se oferă pe rând dar se întorc umiliţi din drum după ce le iese un urs în cale. Fiul cel mic nu vrea să îşi dezamăgească tatăl şi, la sfaturile unei bătrâne gârbovite (Sfânta Duminică), îi cere hainele, armele şi calul pe care le-a folosit tatăl în tinereţe. Bătrâna îl învaţă pe fiul cel mic cum să îşi aleagă calul: să ducă o tavă cu jăratic în grajd şi să îl aleagă pe cel care va veni să mănânce. Aparent o mârţoagă bătrână, calul care mănâncă jăratic se dovedeşte a fi un armăsar înzestrat cu darul vorbirii şi al zborului. Când să pornească la drum şi fiului cel mic îi iese în cale ursul fioros, care se dovedeşte a fi tatăl deghizat. Mezinul trece testul tatălui, care îi oferă blana de urs şi un sfat important: să se ferească de omul spân şi de omul roş, însă tocmai această învăţătură nu o va putea urma personajul principal: refuză de două ori ajutorul Spânului dar a treia oară, rătăcindu-se în pădure, este nevoit să îl accepte. Spânul îl păcăleşte, îl obligă să devină slujitorul său, numindu-l Harap-Alb, iar el se dă drept nepotul Împăratului Verde. Ajungând în sfârşit în împărăţia acestuia, Spânul încearcă să scape de Harap-Alb, trimiţându-l în misiuni periculoase. Cu ajutorul calului său dar şi al Sfintei Duminici, Harap-Alb reuşeşte să fure salatele din grădina Ursului şi să ucidă cerbul cu diamante încrustate în piele. O ultimă misiune este aceea de a o aduce pe fata Împăratului Roş. Pe drum alege să cruţe o nuntă de furnici şi să ajute un roi de albine. Ca mulţumire pentru bunătatea sa insectele se oferă să îl ajute: îi dăruiesc câte o aripă pe care va trebui să o ardă când va avea nevoie de ele. De asemenea, se întâlneşte cu Gerilă, Fomilă, Setilă, Ochilă şi Păsări-Lăţi-Lungilă, pe care îi ia cu el spre tărâmul Împăratului Roş. Ajunşi acolo trebuie să treacă de anumite probe în care talentele noilor prieteni se dovedesc necesare: să doarmă într-o casă foarte fierbinte, să mănânce şi să bea cantităţi uriaşe de mâncare şi vin, să aleagă macul din nisip (unde îl vor ajuta furnicile), să păzească pe fata Împăratului peste noapte, să o deosebească faţă de sora ei vitregă, ce îi semăna foarte mult (unde îl va ajuta regina albinelor). O ultimă probă este propusă chiar de fata Împăratului Roş: o întrecere între turturica ei şi calul lui Harap-Alb după trei smicele de măr dulce, apă vie şi apă moartă. Calul reuşeşte să îndeplinească şi această ultimă condiţie aşa că Împăratul Roş este nevoit să i-o dea pe fiica sa lui Harap-Alb. Pe drumul înapoi cei doi se îndrăgostesc, fata dă în vileag secretul Spânului şi le spune tuturor că Harap-Alb este adevăratul nepot al Împăratului Verde. Spânul îi retează capul lui Harap-Alb, calul îl omoară pe Spân iar fata Împăratului Roş se foloseşte de smicelele de măr dulce, de apa vie şi apa moartă pentru a îl readuce la viaţă pe iubitul ei. În final se căsătoresc, rămân moştenitori peste împărăţia unchiului şi petrec fericiţi până în momentul de faţă. Nu cred ca e vorba de intelegenta modului in care a fost pusa intrebarea, ci de faptul ca acest tip de subiect mereu suscita dezbateri aprinse.  

  

Partea proasta este toti ies dintr-un astfel de razboi asa cum intra. Nimic nu se schimba, nimeni nu castiga.  

  

Stiu ca exista si momente de iluminare, de ambele parti, cand credinciosi ajung sa priceapa ca Dzeu e o idee fara suport in realitate care vine din preistoria omului ori cand atei devin brusc constienti de existenta divinitatii. Cred ca ar fi interesanta o asfel de poveste de auzit aici.  

  

Poate autorul se gandeste ca a sosit momentul pentru a alege cel mai bun raspuns - chiar sunt curios care-i ala, desi banuiesc de care parte! - pentru ca discutia va continua la nesfarsit fara niciun rezultat concret. <http://www.youtube.com/watch?v=BE2OP0Ovxhc> cea mai proasta secventa ![smiley](http://www.scientia.ro/qa/qa-plugin/wysiwyg-editor/plugins/smiley/images/regular_smile.gif "smiley")hahaha cine l-a omorat pe jfk?
chiar au venit extraterestrii pe pamant?
care a fost pretul la zahar (pe tona) la 17.08.1994, la 13:15? 
chiar credeti ca ar trebui sa stiu asta? si daca as stii, credeti ca as da acest raspuns pe gratis?