În primul rând, doresc să salut această comunitate.
În al doilea rând, am și eu nevoie de ajutorul vostru.

o să fac un scurt rezumat, scuzați- mă:

0- 7 ani, 18 actuali, am avut o ...? (mai mult)
În primul rând, doresc să salut această comunitate.
În al doilea rând, am și eu nevoie de ajutorul vostru.

o să fac un scurt rezumat, scuzați-mă:

0-7 ani, 18 actuali, am avut o copilărie frumoasă.
7-13 ani, la vârsta de 7 ani, în satul meu a apărut o familie și nu știu cum, dar mama a creat o legătură cu această familie. În acest interval de vârstă mama a început să consume mult alcool, mergeam cu mama în fiecare seară știind că ea va consuma alcool cu frica ca ea să nu pățească nimic. eu am ajutat-o pe mama să verse, să se sprijine de mine, scuzați-mă. nu am mai primit iubirea de mama, sprijin emoțional, doar hrană și haine spălate.
m-a afectat foarte tare, imaginați-vă, tu cu maică-ta de mână, ea fiind în stare de ebrietate și toți vecinii să te privească. la școală erau "colegi" care-mi spuneau "am vazut-o pe mă-ta beată", râdeau. tata nesuportând-o pe ea (mama) când consuma alcool, au început scandalurile. timp de 6 ani, aproape în fiecare zi eu eram victimă colaterală în acele certuri (plâng acum).
eu am asistat la toate jignirile, țipetele familiei mele. În această perioadă a apărut și calculatorul în viața mea. am devenit dependent de el, cele 8 ore/zi erau orele basic. aveam momente când stăteam și 10-14ore/zi și nu prea mâncam, beam 2l de cola/zi și mă rugam ca mama să ajungă acasă cu bine.
bineînțeles că nu am mai învățat și am ajuns să fiu cel mai prost din curtea școlii.
Și mi-am stricat și viitorul, din păcate viața mea e cam pe sfârșite.
a apărut și o educatoare nouă, care mi-a mâncat viața ridicandu-mă și ascultăndu-mă, criticându-mă de față cu copiii, doar eu știam ce trăiesc și ce mă așteaptă acasă.
13-18 ani, cantitatea de alcool redusă și este mai bine, pentru că ne-am mutat.

situația actuală, pe scurt:

-e mai binișor acum, consumă cele 2-3 beri/zi și plus o sticlă cu vin, de 2-3/săptămână maxim. este conștientă.

-anxietate, o mică depresie, antisocial, introvertit, singur, fără prieteni, credințe limitative, gânduri negative (am avut și tentative pentru suicid);

-mă blamez aproape în fiecare zi pentru că (sunt prost, nu arăt bine, sunt foarte slab, am 18 ani, 1.75 și am doar 48kg, trist, sunt urât, etc);

-nu mai pot memora, lipsa de concentrare, gen citesc ceva, ajung la final și nu știu nimic, nu știu dacă mai pot să fac ceva având în vedere că propriul creier s-a dezvolat, nefiind ager ca înainte, copil fiind;

-mă consider ca fiind inferior asupra adolescenților din orașul meu (eu sunt la un liceu și un profil uitat de lume, fără viitor);

-mă compar cu alții (nu am mașină, nu am prietenă, când îi văd fericiți pe alții îmi vine să dispar);

-lipsă de exprimare, acum nu știu cum pot să scriu așa frumos, în realitate nu scot 2 cuvinte;

-stau să mă gândesc, dacă mie mi-a luat 7 ani ca să ajung în această situație, câți ani îmi va lua, cât sacrifiu și timp, doar că nu știu dacă are rost, de ce nu are?
exemplu: m-am îndrăgostit de o fată, eu sunt distrus, încerc să mă repar, dar acea fată poate că deja va fi într-o relație, schimbarea ar trebui să fie pentru mine, știu, dar acest gând mă nimicește;

-nu am încredere în familie, plus că le au și ei pe ale lor, nu am prieteni;

-pasiuni nu am, nu mă pricep la nimic;

sincer, eu chiar îmi iubesc familia, dar când văd că nu primesc ceva în schimb (nu bani), vreau iubire, ascultare, fără critici și judecăți îmi vine să dispar.

nu pot să exprim în cuvinte cum mă simt eu, gol, neutru, fără viață, singur, trist, uitat, ratat, neîmplinit, un gunoi, pe scurt.

Încă nu am fost la un psiholog, este prima dată când folosec tpu.

Îmi cer mii de scuze pentru acest roman, poate am greșeli gramaticale sau virgule. (sper că ați identificat încă o problemă, îmi cer scuze pentru nimicuri) și sper că am introdus acest subiect în categoria corectă (sănătate), psihologic.

Îmi doresc să devin și eu un bărbat, să arăt bine, să fiu iubit, să fiu respectat și să aduc valoare acestei societăți, să nu mai fiu atât de emotiv, dar tot ce am scris mai sus mă distruge, și deja sunt.
mulțumesc, nu cred că voi primi răspuns, nu știu cum funcționează algoritmul aici. poate că e mesajul prea lung.

Îmi doresc de la voi seriozitate, mulțumesc încă o dată pentru timpul acordat și devotamentul vostru față de mine.
greu. inteleg ca iti iubesti familia. dar daca nu te desprinzi din mediul acela, nu vei realiza nimic. 
nu trebuie sa arati bine, ci sa te porti bine cu oamenii. si vei fi apreciat, iubit.
nu e vina ta ca mama este alcoolica. dar este vina ei ca nu s-a ocupat de educatia ta.
eu iti recomand ca dupa ce termini scoala (si numaidecat sa promovezi bacalaureatul!) sa iti cauti de lucru in alta parte. mai bine stai in chirie, dar faci ceva bun cu viata ta. oricum, la un moment dat vei pleca de acasa. mai bine la timp.
E ok si intrebarea ta, ca si aia cu experientele cele mai importante ale vietii. Practic raspunsurile sunt legate puternic, subiectivismul personal este si in acest caz legat de foarte multe aspecte ca atitudinea, sansa, principiile, valorile esentiale in care crezi, taria de caracter etc.  

  

Am vazut (pe Discovery parca) o poveste care m-a impresionat extraordinar si am sa v-o spun pe scurt, pentru ca mi se pare relevanta in a aprecia lungimea vietii. Era vorba despre un individ de vreo 50 si ceva de ani, care traia intr-o casa frumoasa, eleganta  impreuna cu sotia lui pe care o iubea enorm, genul ala de iubire in care cateva priviri spun ce altii nu reusesc sa-si spuna o viata intreaga, cu care avea 2 copii realizati, la casele lor, cu meserii bune si multumiti ei insisi de situatia lor, avea nepoti pe care-i iubea enorm si care-l iubeau foarte mult.. o familie ideala as spune! Dupa un consult de rutina, a fost dignosticat cu cancer in stare inca abordabila medicaliceste, insa presupunea tratamentul de kimoterapie, cu sanse relativ reduse, insa celebru deja prin suferintele ce le provoaca atat celor ce se supun acestuia, dar si familiei care trebuie sa suporte sa vada cum un om drag se chinuie ingrozitor. Ce m-a impresionat a fost atitudinea acelui OM cu adevarat implinit pe toate planurile: a spus clar NU! Nu vrea sa faca acel tratament!  

  

Mi-a trebuit luni de zile sa-mi revin dupa acel documentar, am realizat brusc ca il inteleg perfect pe acel om, ca a facut o alegere extraordinar de curajoasa si de plina de umanism de fapt. Nu se sinucidea, sansele de a fi doborat erau mai mari decat sa ramana viu, iar asta ar fi fost oricum intr-o stare de semi-leguma.... aia NU ERA VIATA pentru el... Ce m-a mai impresionat a fost si altceva, un lucru care de fapt tinea si de calitatea omului care era bolnavul: familia, sotia, copiii (nepoti nu au fost scosi in evidenta) au inteles fara nici macar o explicatie suplimentara decizia socanta a sotului si tatalui ce-l intruchipau pe acel barbat, impacat cu situatia reala, intelegand ca efortul ce-l presupunea acel tratament ar fi "schilodit" intreaga familie, ar fi negativ afectat mental pe termen lung pe toti membrii ei. Viata pe care a avut-o i-a oferit atat de multe si atat de frumoase incat pur si simplu acel om era multumit, implinit, satisfacut. Cati dintre noi nu ne dorim sa avem ce are acel om??.. Cati avem asa ceva?? Eu cred ca destul de putini, ne vom considera niste oameni norocosi sa putem sa traim o viata atat de plina si de multumitoare ca a lui.  

  

Asadar, nu lungimea conteaza intotdeauna, ci calitatea si realizarile izbutite in acea perioada. Sigur ca cu cat e mai lunga, sansele de a creste calitatea vietii, de a avea realizari mai multe si mai importante, cresc si ele, dar perioada in sine nu este ceva ce poti determina exact, depinde de prea multe necunoscute, nu este neaparat relevanta. salut, claudiu aici. sunt membru de ceva timp, dar nu am fost prea activ pe forum. dacă aveți întrebări specifice vă pot răspunde cu mare drag. până atunci pot zice doar că abilitățile de om tehnic sunt extrem de bine-venite în administrația locală, acolo unde totul se bazează pe hârtii plimbate din… ai dreptate. doar în românia există birocrație și taxe. în alte țări oamenii apasă pe un buton și primesc totul la ușă, plus că nu trebuie să plătească taxe deloc. hai să fim un pic mai pragmatici. există foarte multe probleme în românia și pot numi încă 100 de lângă cele menționate mai sus. însă, în același timp, majoritatea problemelor sunt comune cu alte țări, plus că unele sunt ușor de rezolvat, odată ce societatea va decide să mărească responsabilizarea socială. taxele aici nu sunt mari. bulgaria, care are taxe mai mici, este, în schimb, una dintre cele mai sărace țări din ue, pentru că nu numai taxele fac diferența. sunt de acord, există nenumărate lucruri care ar trebui făcute, însă eu continui să văd paharul ca fiind „pe jumătate plin”. unele dintre avantajele pe care le văd în această țară: 

• locația, care ii permite să aibă un rol foarte important în mediul politic și economic european (și nu numai) 
• faptul că „totul aici urmează să fie făcut” (când în majoritatea celorlalte țări europene totul este făcut deja). mai devreme sau mai târziu vom începe să construim autostrăzi, case noi și toate proiectele de care avem nevoie. asta va aduce o creștere reală, sustenabilă în timp ce în alte țări toate aceste lucruri s-au făcut deja și nu se vor mai face o dată. 
• energia verde: românia are un potential fantastic. alte țări sunt mai organizate însă le lipsește potențialul. așa ca ne rămâne să ne organizăm și să atragem investiții de pe 10 miliarde de euro. 
• imobiliare: în majoritatea țărilor totul este construit, majoritatea oamenilor au o nouă casă, cumpărată în ultimii 20 de ani (sau închiriează o proprietate care se potrivește cerințelor acestora). românia este încă la începutul acestui proces și are, pe puțin, 30 de ani să construiască case pentru oameni care își vor cumpăra prima casă. 
• societatea: am facut câțiva pași, însă cred că situația nu se poate decât îmbunătății de acum înainte. 
• (știu că nu vă dau soluții ușoare și nici nu descriu situații în care „banii vor venii mâine, fără nici un efort”, însă românia are potențialul să fie un lider regional. ține de noi să schimbăm și să îmbunătățim lucrurile un pic câte un pic
pentru mine toate problemele sunt o oportunitate de a ne schimba, de a fi mai buni, de a surprinde europa și de a câștiga. întrebarea este doar una: sunteți dispuși să faceți asta? sau preferați să stați pe canapea, să vă uitați la televizor si să vă plângeți de situație, când de fapt și noi contribuim la această stare de fapt? Pe vremea omului preistoric alimentele existau într-o formă mult mai naturală, mai nepoluate, mai bogate în nutrienţi, însă erau în cantităţi mult mai mici, iar procurarea lor presupunea un consum caloric important.  

  

Azi e cam pe dos, alimentele sunt foarte uşor de procurat, au un conţinut de nutrienţi precar, dar oferă o mulţime de calorii. Caloriile înseamnă energie, dar nu sunt hrana de care au nevoie celulele din care suntem constituiţi.  

  

Răspunzându-ţi direct la întrebare, eu sunt convins că NU POŢI să-ţi obţii în totalitate necesarul zilnic de nutrienţi, nu prea ai nici de unde (oferta este limitată) şi nici nu ai cum (ar însemna o cantitate imensă de hrană, foarte multe calorii). De fapt nicicând nu s-a putut face asta, dar există totuşi soluţii ce pot aduce o normalitate.  

  

Ideea suplimenţilor de nutriţie a apărut tocmai pentru a suplimenta o dietă care nu are cum să ofere tot ce e nevoie. Cine nu priecepe asta, înseamnă că mai trebuie să studieze. Nu e vorba de reclamă aici, nu contează de unde îţi iei aceşti suplimenţi, dar altfel nu vei reuşi niciodată să fi într-un echilibru cât de cât ok. În plus, dieta nu e totul, trebuie să avem şi activitate (fizică şi intelectuală), să ne stimulăm toate funcţiile şi sistemele biologice interioare, care la rândul lor pun în mişcare întreaga bio-chimie a corpului nostru.  

  

Deci ideea ar fi ceva de genul următor: o dietă echilibrată care să conţină o gamă cât mai diversificată de aliemente, cu aport nutriţional cât mai bun, dar şi un aport caloric potrivit necesarului pentru consumul zilnic al fiecărei persoane, apoi un set de suplimenţi care să asigure completarea cu nutrienţii ce nu au cum să ajungă altfel în organism şi, în final, un stil de viaţă activ, cu mişcare fizică, cu activitate intelectuală.  

  

Şi încă ceva, apa! Este esenţială pentru ca aceşti nutrienţi să ajungă la destinaţie, la celeulele noastre, iar necesarul zilnic pentru un corp ce funcţionează în condiţii normale (la sportivi situaţia este puţin diferită, solicitările cresc, unele aspecte pot să fie diferite) este cuprins între 2 şi 4 litri pe zi, în fiecare zi! Situatii in care am trait aceste emotii:  

-Bucuria: Sarbatorirea zilei de nastere, obtinerea unui premiu, primirea unui cadou, lauda din partea cuiva asupra performantelor mele, afectiunea primita din partea cuiva drag etc.


-Tristetea: sentimentul de singuratate (atunci cand simti ca nu ai niciun prieten aproape), lipsa suportului familial, esecuri in plan scolar, moartea unui animal drag, dorul de familie si imposibilitatea de a fi langa ea (ex: copiii care au parintii plecati in strainatate), cand o persoana primeste doar critica din partea celorlalti etc.


-Teama: cand risti sa fii atacat de un animal salbatic sau de oameni inarmati, cand ai o anumita fobie, teama de esec etc.


-Furia: cand exista o nedreptate, cand nu ti s-a indeplinit ce ti-ai dorit, cand ai facut o greseala care iti va schimba viata ta sau a celorlalti


-dezgustul: Exemplu de situatie: Cand nu exista egalitate intre drepturile oamenilor. Acum cativa ani am stat la rand pentru a-mi face un abonament. Eram foarte multi oameni care asteptam nerabdatori sa ne facem abonamentele pentru autobuz. Fara niciun fel de rusine, un baiat sfideaza tot randul si se baga in fata, iar casiera accepta sa ii faca abonamentul spre nemultumirea tuturor. In acel moment am avut aceasta emotie de dezgust fata de casiera si acel baiat.   

Alt exemplu: cand cineva este rasist priveste cu dezgust anumite minoritati  

*dezgustul se confunda cu dispretul, insa dezgustul este o emotie mult mai puternica  

* La celelalte poti da tu exemple de situatii din viata ta Din cîte știm acum, specia umană a apărut în Africa, apoi capacitatea de a vorbi a apărut tot în Africa (acum circa 100.000 de ani), încît grupurile care au părăsit Africa (acum circa 60.000 de ani) vorbeau deja.



 Înainte de plecarea din Africa foarte probabil diversele triburi vorbeau deja limbi diferite. Contactul dintre grupuri, mai ales la distanțe mari, era foarte slab sau inexistent, și ca urmare limba fiecărui trib izolat a evoluat separat. E suficientă trecerea a 1000 de ani pentru ca două triburi care inițial vorbeau aceeași limbă să nu se mai înțeleagă deloc între ele, or noi vorbim aici de zeci de mii de ani. În acel moment, cînd devin incomprehensibile reciproc, limbile evoluează diferit chiar dacă vorbitorii lor se întîmplă să se reîntîlnească.



 Dar chiar presupunînd că în Africa toate triburile vorbeau aceeași limbă (ceea ce, din nou, este foarte improbabil), faptul că apoi s-au răspîndit pe distanțe imense și că s-au divizat de nenumărate ori a însemnat că și limbile vorbite de diversele grupuri s-au diferențiat, s-au înmulțit și au devenit foarte rapid (pe scara zecilor de mii de ani) limbi independente.



 Apropo de asta, tocmai citeam zilele trecute un [articol](http://www.pnas.org/content/early/2013/05/01/1218726110.full.pdf+html) de lingvistică pe un subiect apropiat, în care se vorbea și despre așa-numita „perioadă de înjumătățire” a cuvintelor, adică perioada după care jumătate din cuvintele folosite într-o limbă sînt înlocuite cu cuvinte neînrudite. Acea perioadă este de circa 3000 de ani (cu fluctuații). Trebuie spus totuși că chiar dacă cuvintele sînt păstrate, ele își modifică forma (adică pronunția) pe perioade mult mai scurte. De aceea devin de neînțeles. (Scopul articolului e de fapt altul: de a detecta o categorie cu totul specială de cuvinte, foarte puține, la care perioada de înjumătățire este mult mai lungă, de circa 15.000 de ani.) Prin comparație cu lexicul, celelalte aspecte ale limbii  fonologia, morfologia, sintaxa  se schimbă mai încet, dar degeaba două limbi au aceeași gramatică dacă cuvintele nu mai seamănă între ele; comunicarea nu mai e posibilă. De exemplu româna și aromâna s-au despărțit acum circa 1000 de ani, structura gramaticală este foarte asemănătoare, dar dacă asculți aromânii vorbind între ei nu poți decît să recunoști cîte un cuvînt pe ici pe colo.



 Dificultatea de a înțelege fenomenele constă în ordinele de mărime ale perioadelor de timp implicate, cu care omul nu e obișnuit (aceeași dificultate apare cînd încercăm să înțelegem evoluția speciilor, mișcarea plăcilor tectonice, evoluția Sistemului Solar etc.). Pe de o parte dacă o limbă e vorbită de mai multe triburi care se despart, ea diverge în numai circa un mileniu în mai multe limbi distincte. Pe de altă parte migrația populațiilor se face pe durate de zeci de milenii.



 Apoi mai rămîne evoluția limbilor. MihaiV a încercat o explicație, spunînd că limbile tind spre simplificare. Dar tendința de simplificare e numai unul din fenomenele de modificare în timp a limbilor, în timp ce alte fenomene duc la complicare (una peste alta limbile rămîne aproximativ constante în complexitate, ce iei pe mere dai pe pere). Apoi explicația lui MihaiV pare să sugereze că simplificarea ar fi un proces conștient, volitiv. Nu este conștient decît într-o măsură infimă, superficială și în general limitată la lexic; celelalte aspecte ale limbii sînt practic dincolo de controlul nostru conștient. Adesea se spune că limba e un animal sălbatic, iar asta e valabil inclusiv azi, cînd limbile sînt studiate și analizate, nu doar de lingviști, ci și de vorbitorii obișnuiți, la școală. Darămite cînd oamenii primitivi vorbeau fără să se gîndească la acorduri, pleonasme, subiecte, prepoziții, accente, intonații, sensuri, flexiuni, topică etc.



 În orice caz, chiar și în lipsa oricărei influențe externe, limba evoluează inevitabil. În numai cîteva generații, adică sub 100 de ani, diferențele sînt clare, în cîteva sute de ani diferențele încep să reprezinte o piedică serioasă în comunicare, iar în cîteva mii de ani trebuie să depui un efort semnificativ doar pentru a descoperi asemănările. În zeci de mii de ani devine imposibil să mai demonstrezi, cu instumentele științifice de azi, că între două limbi există vreo relație de înrudire. Iar în migrația popoarelor de asta vorbim: zeci de mii de ani.



 De aceea oamenii vorbesc mai multe limbi (cîteva mii bune în prezent). concret, ce experienta ati avut? poate o fi vreo eroare de la ei,de sistem sau de la tine de la pc(net)...si eu mai fac pauze cate 2-3 zile maxim da reiau de unde am ramas,eu de cand am inceput nu am avut niciodata probleme,nici macar o mica eroare,is logat si pe laptop si telefon si vreau sa zic ca pe laptop chiar nu am mai intrat de foarte mult timp si tot am luato de unde am ramas........acum nu stiu ce altceva sa ti zic,poate sa le dai un mesaj lor(moderatorilor programului astuia,sa vezi ce sa intamplat)in rest iti doresc succes....bye Salut! Mă numesc Andrei și sunt relativ noob pe Duolingo. M-am alăturat comunității pe data de 13.12.2013 și pot să spun că e cam addictive, în sensul că în fiecare zi trebuie să intru și să exersez cât mai mult. Eu inițiam am dorit să învăț doar limba spaniolă, dar pe parcurs am decis că și franceza (pe care am studiat-o în gimnaziu) merită studiată, iar apoi am sărit și la limba italiană (pe care o studiez în prezent la facultate). Pe scurt, Duolingo mi-a dat o șansa foarte mare de a învăța noi limbi străine într-un mod foarte prietenos, limbi care cu siguranță îmi vor fi utile în viitor.


Vreau să urez un călduros „La mulți ani!!!!” echipei Duolingo și implicit a moderatorilor noștri de la cursul de limba engleză pentru vorbitorii de limba română. Spor la treabă în continuare și numai bine! :) buna ziua. am dezbatut aceeasi problema cu sotul timp de 2 ani. ne doream o casa, dar parca nu-mi venea sa vand nici apartamentul. ce am observat eu: mama are casa undeva la munte, iar pentru copii este o fericire sa aiba o curte numai a lor. am tinut-o pana la 4 ani acolo, dar cand am adus-o in bucuresti era un fel d tarzan. nu stia sa imparta o jucarie, sa se joace, sa socializeze.am prietena care avand fetita de o seama cu fetita mea cea mica, s-a mutat la casa, iar ei fiindu-i foarte greu sa mearga zilnic intr-un parc, fetita s-a inchis foarte mult in ea. am vazut ca nu sunt putini cei care au vile, vin cu biciclete, troinete etc, intr-un parc din bucuresti. dar acest lucru este destul de greu de facut in cazul in care conduce doar tata, sau exista o singura masina in familie. pe de alta parte la bloc esti cumva constrans, nu poti sa petreci un week-end cuprietenii la u gratar, copiii ot felul de jocuri etc, pentru ca nuiti permite nici spatiul si nici legile (in ce priveste gratarul). noi ne-am mai ghidat dupa ceva...daca sotul este plecat in delegatii, workshopuri, team-bildinguri etc, cat este de sigura zona. sunt multi factori de care trebuie a ti cont, dar acestia difera de la familie la familie. mai am o prietena care desi are bani de o casa, au amandoi masini, prefera apartamentul.pt ca acesta este stilul lor, mai lejeri. imi spunea ca nu-i trebuie bataie de cap in fiecare primavara cine face curat in curte, apoi intretinuta, dupa o iarna grea vezi daca au rezistat jgheaburile, daca nu a patit ceva burlanul etc. pe de alta parte, finii ostri si-au cuparat un teren in mogosoaia, si si-au facut o casuta micuta, din povesti, iar partea din fata a curtii este exclusiv pentru copii, iar in parta din spate au pus rosii, ardei, castraveti etc. sunt tare impiniti acolo si spun ca nu s-ar mai muta la bloc niciodata. dar ei avand un ajutor din partea bunicilor, ies mereu cu copilasii in parcul din apropiere. dar (si acesta este un mare dar), au mai pastrat apartamentul mamei lui in bucuresti. aveau pregatit planul b.asa ca puneti pe o hartie avantaje si dezavantaje, si in functie de cum stiti ca sunteti si cum v-ati plia pe situatie, alegeti...mult succes!!!