teksttv
det er endelig lykkedes mig at komme ind på tekst tv , men desværre er teksten minimal, så man må helt

op af stolen og tæt på tv et  for at læse, hvad der står - også selv om den er zoomet op til fuld skærm.

før jeg blev tilsluttet tdc home trio havde jeg ingen problemer med at læse tekst tv. problemet er, at man

bringer for meget tekst på for lille en flade. kan i ikke ændre det?

hilsen fra (en ellers tilfreds kunde) be-bebe
nu er jeg så ikke lige ekspert på det område - men normalt er det et spørgsmål om at gå ind på syny's hjemmeside og hente opdateringen ned på en usb-stick. så skal den sættes i tv-et, holde nogle knapper nede samtidig med  at det tændes - og så skulle det ske....

jeg ved at her omkring er det normalt at forhandlerne kommer og klarer det for deres kunder. om du kan få din forhandler til det, vil jeg nødigt udtale mig om. det kan også være at en forhandler kan oplyse dig om det virkelig er det der skal til med netop din model.

visse lidt ældre modeller skal på værksted for at have skiftet en chip. så er det selvfølgelig ikke noget man sådan lige selv klarer.

det smarteste er nok at kontakte en forhandler og få en snak om dine muligheder.

vh

peter
Hey du!



 

Først og fremmest,
hvor er det godt og vigtigt, at du får skrevet dit brev herind og dermed rakt
hånden ud efter noget hjælp. For du skal bestemt ikke gå alene med de tanker og
den følelse. 



 

Jeg kender selv til
den følelse af, at ens krop ikke er ligeså "rigtig" som personer
omkring en. Faktisk vil jeg vædde på, at de andre piger i din klasse også kan
få den følelse. Alle kan finde noget ved deres krop, som de gerne vil have
ændret. Men ligesom vores personligheder er unikke, så er det samme med vores
kroppe. Vi er født med et sæt gener, der er blandet helt vilkårligt og derfor
gør, at nogle er høje, nogle er lave. Nogle er tykke, mens andre ikke kan tage
på uanset hvor meget de prøver. Nogle har tykt hår, andre har tyndt. Nogle er
født fleksible, mens andre er stive som et bræt. Derudover så udvikler vores
kroppe sig også gennem tiden og former sig efter ens liv. 



 

Men er nemt for mig
at skrive, og det forbedrer ikke dine følelser. 


Til at begynde med,
så synes jeg, at du skal have snakket med nogle i din omgangskreds om, hvordan
du har det. Det kan være en god veninde, som du stoler på. Det kan være godt at
dele ens usikkerhed med en, så de forstår, hvordan man har det, men også så man
kan få holdt sine tanker op med virkeligheden. Derudover så skal du også have
snakket med dine forældre. Det vil selvfølgelig blive svært at få åbnet op om
den samtale, men jeg tror, at det er vigtigt, for de skal hjælpe dig med at få
noget professionelt hjælp. En tilgang kunne være, at du viste dem dit brev her,
hvor du flot beskriver, hvordan du har det. Så kan I tage snakken sammen om,
hvad der skal ske og hvordan du kommer til at få det bedre. 



 

Hvis jeg skal pege
på nogle ting:


Det første er, at
jeg lægger mærke til, at du selv skriver, at du vejer det du skal ift. Din
højde. Derfor tror jeg ikke at tabe sig er løsningen her. Måske du kan træne
dine muskler, så din kropsform kan ændre sig, eller måske er det bare sådan som
din krop er formet, så er det ikke din vægt som er det essentielle her. Jeg
ville virkelig anbefale dig at snakke med en professionel som fx en instruktør
i et fitnesscenter, en læge eller lignende. De kan bedst guide dig i, hvad der
er muligt og hvordan det mål opnås bedst og på en sund måde. 



 

Men
det er også virkelig vigtigt for mig at understrege, at din glæde og lykke
kommer ikke ved at opnå den "rigtige" krop. Træning kan være godt for
ens sind, men det fjerner ikke den usikkerhed og de tanker, som du giver udtryk
for i dit brev. Jeg vil derfor anbefale dig i at også finde en, der kan arbejde
med dig, så du lærer at holde af dig selv og din krop. Dette kunne fx være en
psykolog. Her kan du og dine forældre enten selv finde en, eller også kan I få
en henvisning fra din læge, så I kan få det lidt billigere. Hvis I får en
henvisning, så kan det godt tage lidt tid, inden I kan komme til. Derfor vil
jeg også anbefale dig at tjekke Headspace ud. Der kan du snakke gratis med unge
frivillige, der står klar til at lytte og rådgive dig. Du kan læse mere her: <https://www.headspace.dk/?gclid=EAIaIQobChMI-876g9yZ6QIVCeN3Ch0UtgheEAAYAiAAEgIgq_D_BwE>   

 


Du spørger til
sidst, hvordan du skal klare det. Der vil jeg bare gerne sige, at det her en
proces. Du tog allerede det første skridt ved at skrive herind, og det ønske om
at få det bedre skal du bruge som en drivkraft til at få den hjælp, som du har
brug for. For det er ikke en kamp, som du kan eller skal tage alene. Du har
brug for professionel hjælp ift. Træning og psykologisk og du har brug for
støtte fra din familie og venner. 



 

Jeg håber, at du kan
bruge mit svar! :) Al held og lykke herfra!


VH.


Gustav Hej! 

Tak for din besked. Jeg håber, at mine tanker kan være til hjælp. 

Du skriver, at du på det sidste har haft svært ved at overskue, at skulle være social, og jeg tror faktisk ikke, at du er den eneste, der oplever dette. Nedlukningen af samfundet har medført, at man i lang tid ikke har haft sin normale hverdag og lavet alle de ting, man er vant til at lave. Når man det meste af tiden bare sidder hjemme -  måske alene, måske i nattøj de fleste dage - kan det pludselig føles som en meget stor ting at skulle lave “almindelige” ting som at gå en tur eller drikke en kop kaffe med andre. Dette er noget, jeg også selv har mærket og jeg tror, at mange andre har det på samme måde. Selvom det er enormt frustrerende at tingene er sådan, er man også bare nødt til at acceptere det, tror jeg. Samfundet og hele verden er helt ved siden af sig selv og det er okay, at man måske også selv er det. Hvis du gerne vil arbejde lidt med det, vil mit råd være, at tage små skridt og prioritere at lave ting, du godt kan lide. Det kan fx være at læse en bog, gå ture selv og lytte til musik eller måske gå en tur med en af dine veninder og få snakket om, at tingene er svære lige for tiden. 

I forhold til dine bekymringer om mad, forestiller jeg mig, at det også godt kan være påvirket af, at man går meget hjemme. Her man kan hurtigt begynde at bemærke ting, man normalt ikke ville tænke over. Dog ville jeg stadig være meget opmærksom på, at det ikke udvikler sig. Din krop har brug for energi og det er ikke sundt, at springe måltider over for at have god samvittighed over at spise pizza. Som du har læst andre steder, tror jeg også, at det kunne være en god idé, at snakke med nogle om det, hvis det fortsætter som det er nu. Det kunne være dine forældre eller veninder i første omgang, men det kunne også være lægen.

Og så vil jeg også lige huske dig på, at det er farligt at sammenligne sig selv med modeller på Instagram. Billederne, som bliver delt, har været igennem den helt store redigering, så de fremstår nærmest helt perfekte - hvilket jo slet ikke afspejler virkeligheden. Det skal man virkelig huske, omend det er svært.

  
Skriv endelig ind igen, hvis du har andre spørgsmål! 

De bedste hilsner Julie :-) Hej med dig!

Det lyder helt fantastisk, at du har den form for lidenskab omkring noget du gerne vil bruge din fremtid på. Jeg er så glad på dine vegne!

Jeg har desværre ikke selv nogen erfaring med den branche, hverken arbejds- eller uddannelsesmæssigt. Men på trods af det så får du det til at lyde som et spændende felt og som om, at det lige er noget for dig. Uden erfaring kan jeg dog ikke helt udtale mig præcis om, hvad du kan forvente, eller hvad der forventes af dig. Jeg tænker dog, at hvis du du har fået / ender med at få den læreplads, så kan du absolut søge information og indsigt hos dine kollegaer. De vil måske kunne give dig et rigtig godt indblik i, hvordan tingene kan og helst gerne skal fungerer, ud fra et tjener-perspektiv. Det kan måske og være, at du kan efterlyse en snak med en af dine overordnede og nævne for dem, at du rigtig gerne vil gøre det godt og om de derfor kan give dig noget feedback på, hvad de helt præcis har brug for fra deres tjenere. 

Overordnet set så vil jeg ellers sige, at det er fælles for næsten alle arbejdspladser og arbejdsgivere, at der lægges stor værdi i, at man udviser godt engagement, er samarbejdsvillig og ivrig efter at lære nyt. 

Din bekymring om at være god nok og gøre et godt førstehåndsindtryk er helt forståelig. Det oplever stort set alle, især når man skal starte et nyt sted eller i et ukendt arbejdsfelt. Jeg er dog ikke i tvivl om, at du nok skal klare det helt fint. Din bekymring kommer jo af, at du er ivrig efter at gøre det godt, hvilket er en uvurderlig motivation at have, og det skal nok tjene dig rigtig godt, både som tjener og i andre aspekter af dit liv. Når du også fortæller, at du har gode evner til at håndtere stress og til at have overblik, så er det tydeligt at høre, at du er bevidst om dine egne styrker. Det er så skønt, at du er det, for det er noget af det bedste, man kan bruge til at bekæmpe de bekymringer og den usikkerhed, der kan trænge sig på. Hver gang du mærker tvivl om, hvordan du kommer til at klare dig, så mind dig selv om, at fordi du netop har relevante evner samt hjertet helt på rette sted, så skal det nok gå alt sammen. 

Jeg håber, at mit svar kan hjælpe lidt, og at du får nogle spændende oplevelser i dit fremtidige arbejde og/eller uddannelse!

-Marissa Kære du, 

Jeg kan sagtens forstå, at det til tider kan være svært at forstå og acceptere, at din mor har nogle udfordringer og måske ikke altid er som andre mødre. Jeg forstår også godt, at du har brug for at komme ud med det, så det er rigtig fint, at du skriver herind :-)

Det er rigtig ærgerligt, at din mor skammer sig over sin situation og sine udfordringer, for det synes jeg bestemt ikke, at hun behøver. PTSD er desværre noget flere mennesker kæmper med, og det kan være svært at komme helt af med. Men jeg kan sagtens forstå, hvis hun har svært ved at acceptere, at der er ting, hun ikke kan (som f.eks. at have et almindeligt fuldtidsarbejde). Og det lyder også til, at det er en af de ting, som hun skammer sig over... Det er selvfølgelig rigtig synd, at hun gør det, men du må huske, at du ikke kan ændre, hvordan hun føler og tænker - og det er heller ikke din opgave. Det bedste du kan gøre for din mor, tror jeg, er at fortælle hende eller vise hende, at du ikke skammer dig over hende, og at du ikke føler, at hendes situation er noget, der nødvendigvis bør holdes hemmeligt.

Jeg synes dog selvfølgelig kun, at du skal sige det til andre, hvis du har det godt med det. Det kommer ikke alle og enhver ved, hvad vi går og kæmper med, men det kan være rigtig rart at fortælle det til nogen engang i mellem, så man ikke går med det selv. Her tænker jeg på dig (og ikke din mor). Det kan være, at du vil opleve, at det faktisk er en god følelse at være ærlig omkring din mors PTSD og flexjob, hvis nogen spørger ind til det. Og måske vil du også opleve, at andre er i lignende situationer, men bare heller ikke har sagt det højt før :-)

Uanset hvad, så skal du vide, at de følelser du har, er helt normale og helt okay. Det er okay at ærgre sig over, at din mor ikke helt er, som mange andre mødre, og at hun ikke altid formår at leve op til de ting, som hun (og du) gerne vil have.  
 

Jeg håber, mit svar kan hjælpe dig. Du er altid velkommen til at skrive igen!

Hilsen Iben Kære du,

Jeg kan sagtens forstå, at du føler dig lidt usikker, når du lige pludselig er blevet opmærksom på, at din krop er begyndt at forandre sig. Men du skal huske på, at det er fuldstændig naturligt, og snart sker det samme for dine klassekammerater også. 

Jeg synes, at du skal gå i det tøj, du føler dig bedst tilpas i. Hvis du ikke føler dig tilpas i tætsiddende tøj, så tag noget andet tøj på i stedet. Men hvis du gerne vil gå i det tøj, du plejer, uanset om det sidder stramt eller ej, så synes jeg virkelig bare, at du skal gøre det. Hvis nogen kommenterer på noget omkring dit udseende, så ignorer dem - eller hav et svar klar, f.eks. "Jaja, og hvad så" eller noget andet. Så kan du forhåbentligt lukke munden på dem! Men prøv at undgå at tage det til dig, hvis der alligevel er nogen, der siger noget. De synes måske bare, at du er lidt spændende ;-)

Der er absolut intet ved din krop, du skal være usikker omkring. De forandringer, der sker med din krop, er helt naturligt og intet at skamme sig over.

Jeg håber, at mit svar kan hjælpe dig. Ellers er du altid velkommen til at skrive igen!

Hilsen Iben Hejsa!  


Det er en rigtig ubehagelig og svær situation, du befinder dig i. Det er aldrig nemt at være vidne til, at veninder eller andre bekendte forandrer sig og bliver en dårligere version af dem selv. Samtidig er det svært at stille noget op, hvis de ikke selv synes eller mærker, at deres måde at opføre sig på er problematisk. 

Mit bedste råd vil altid være at snakke om tingene, da det er vigtigt at sætte ord på, hvordan man har det (ligesom du har gjort ved at skrive til os). Dog skal man også være klar til at lytte til den anden part, så man forhåbentlig kan få en forståelse for hinandens følelser og tanker. Jeg ved godt, at det ikke er nemt i jeres situation - særligt, hvis din veninde ikke selv synes, at der er et problem. 

Det lyder til, at det hele påvirker dig enormt meget og jeg tror også, at det er vigtigt, at du overvejer, om det er kampen værd. Desværre er det ikke alle venskaber, som varer evigt, og selvom man har haft en masse gode oplevelser og år sammen, glider mange fra hinanden i takt med, at man bliver ældre og måske bevæger sig i hver sin retning. Hvis din veninde ikke er klar til at lytte til dig og ikke indser, at der er et problem, bør du måske trække dig lidt fra hende. Mest for at passe på dig selv, men også, så din veninde måske kan indse, at du rent faktisk bare ønsker at passe på hende og ønsker hende det bedste. 

Jeg håber, at mine tanker er til hjælp for dig. Ellers skal du endelig ikke tøve med at skrive til os igen!

De bedste hilsner Julie :-) Hej med dig,

Jeg er ked af at høre, at føler dig nedtrykt og ked af det. Det er en god ting, at du hygger dig og er glad, når du er sammen med dine veninder. Der er ofte en grund til at man er ked af det. Er der noget der går dig på i skolen? Derhjemme? Prøv at mærke efter og se hvad det mon handler om. 

Det hjælper også mange at tale om tingene. Har du prøvet at snakke med dine veinder om det? Når man siger højt, hvordan man har det, bliver det ofte mindre tungt at være i. Hvis du ikke har lyst til at tale med nogle om det, kan det også hjælpe at skrive det ned. Man behøver ikke vise det til nogle, men det kan være en hjælp at få det ud for sig selv. 

Hvis du kan mærke der ikke rigtigt er noget der hjælper, og du får det værre, ville det være en god idé at fortælle det til dine forældre, din lærer eller en anden voksen, du stoler på. Det er ikke meningen vi skal være triste hele tiden. 

Jeg håber du får det bedre!

Venlig hilsen Regitze Hej

Jeg vil gerne starte med at sige fra mit hjerte af, hvor er det stærkt af dig at du er ærlig og at du erkender at der er et problem i dit liv som der fraholder dig og skaber en frygt for nogle ting. Jeg forstår at det er så svært, at være i det hele når dine forældre, som er dine omsorgspersoner ikke har givet dig den rette støtte og at du ønsker at tilfredsstille deres behov frem for dine egne, selvom de ikke imødekommer dine. Det er så forkert på så mange måder, fordi det burde selvfølgelig ikke være sådan. Men angående dine forældre, der er mine ærlige mening, at de har fejlet hvis du ikke bliver anerkendt for præcis den du er. Jeg ved at livet er hårdt og jeg har selv været i det den gang jeg var 15 år gammel. Jeg har også oplevet nogle ting som gør at man automatisk tænker negative tanker om sig selv. Men hvad jeg kan læse mig frem til, så uanset hvad så vil din familie ikke give dig den anerkendelse du ønsker og derfor så er du nødt til at acceptere det og prøve at skabe den anerkendelse for dig selv. 

Jeg kan læse mig frem til, at der har været flere gange hvor du har ønsket at forlade verden, men der er alligevel noget der holder dig tilbage fra ikke at gøre det. Det der fraholder dig fra ikke at sluge de piller, er det du skal finde frem i dig selv. Du har drømme og planer i dit liv, som du skriver og de drømme og planer i dit liv, skal være din motivationskilde. Dine forældre vil ikke anerkende dine behov og ved du hvad, så lad vær med at lade dem styre det. Du har dine egne drømme og du skal aldrig opgive dem fordi andre fortæller dig det modsatte. Tro mig, jeg kender alt til folk der nedgøre og kommer med bemærkninger for jeg har oplevet det i ca. 11 år i mit liv. 

Jeg kender dig ikke som person og det behøver jeg ikke at gøre for at fortælle dig at du lyder som en person der har så meget at give til dig selv og alle andre i den her verden. Alle mennesker kan nikke ja til at de har haft nogle dårlige venner eller at man har fucket tingene op en gang i mellem, men det handler også om at man rejser sig fra de nedture i livet og kommer op på hesten igen, på sin egen måde og tempo. Jeg synes det er så fedt at du får noget professionel hjælp og jeg vil råde dig til at blive ved med det. Jeg ved at man kan få noget gratis psykolog hjælp igennem kommunen og generelt hjælp til at kunne flytte hjemmefra. Og jeg ved det er svært. Det er skræmmende og man bliver bange. Men det er ikke sundt for dig at være hjemme og derfor så synes jeg det skal være grunden til at du kontakter dem. Du kan altid skrive herind igen og fortælle om din oplevelse og hvis det er du har brug for yderligere hjælp. 

Derudover så tror jeg faktisk at når du flytter (og det at jeg skriver når, det fordi jeg tror på dig og jeg ved du nok skal få det bedre, fordi du er bevidst om din situation), så skal du nok møde nogle gode mennesker i dit liv som vil acceptere dig præcis for den du er, både din seksualitet og dit udseende, men du skal først elske dig selv. 

Og du skal vide, du begyndte faktisk at vælge dig selv, fra det tidspunkt at du valgte at skrive højt om dine problemer til at du ønsker at få noget hjælp. Du er på vej mod friheden. En frihed der kan skabe dig et frirum hvor du kan fokusere på dig selv, anerkende dine egne behov og gå hen i den retning mod de drømme og planer du har i dit liv. Jeg ved livet er svært og ingenting kommer nemt, men du kan sagens klare det fordi det er jeg helt sikker på. 

Jeg håber du fik svar på dit spørgsmål og hvis ikke er du velkommen til at skrive herind igen!

Vh. Rebecca Hej!

Jeg kan godt forstå, at det kan have været en forvirrende oplevelse for dig, især i din unge alder. I de tidlige teenage år er det meget almindeligt at opdage og udforske sin krop og seksualitet, og derfor behøver denne situation ikke nødvendigvis at være noget, der skal bekymrer dig, da det blot kan være et led i en lang rejse om at lære dig selv at kende. Da det kan være mærkværdigt at opdage sådanne nye aspekter, er det vigtigste bare, at du sørger for, at du tager dig godt tid om at lytte til og respektere dine egne grænser, altså at du mærker efter, hvad du er okay med og, hvad du ikke er okay med. 

I forhold til din veninde kan det være svært at sige, om det kan gøre noget ved jeres venskab, da det nok mest kommer an på, hvad hver jeres opfattelse af situationen er.

Hvis det var en situation, hvor i begge blot tænker, at det ikke bunder i mere end noget fjolleri, så er det ikke sikkert, at det behøver at fylde mere mellem jer. Hvis du derimod føler, at episoden kan være tegn på, at der er en tiltrækning mellem jer, så kan du prøve at mærke efter, hvad du ønsker at gøre med det. Derudover, hvis du kan mærke, at du har svært ved at lægge hændelsen fra dig og bliver ved med at tænke på det, så kan det være, at du måske kan prøve at snakke med hende om det. Det kan jo være, at hun går rundt og har samme tanker som dig. 

Jeg håber mit råd kan hjælpe en smule. Skriv endelig ind til brevkassen igen, hvis du har andre spørgsmål! :) 

-Marissa Hej du,

Jeg kender selv problematikken med at være tre veninder, og at det til tider kan føles som om, at de andre er bedre venner, og det er overhovedet ikke sjovt. Derfor er det så fint, at du skriver til os, for at spørge om råd og prøver at gøre noget ved situationen.

Noget du kan starte med at gøre er, at fortælle dine veninder, når de går over stregen. Hvis du ikke synes, at det er sjovt, når de griner af dig og siger at du eksempelvis bliver en tigger, er det en god idé at sige stop. Hvis du altid griner med, ved de ikke, at du faktisk ikke kan lide det. Det kan selvfølgelig være skræmmende at gøre, men jeg synes, at det er vigtigt at sige fra, hvis de gør dig ked af det. Men hvordan reagerer de så? Hvis de er gode veninder, vil de forhåbentligt lytte til dig og sige undskyld, når de gør dig ked af det. I et godt venskab gør man ikke grin med hinanden på den måde og ingen skal føle sig utilpas. Jeg forstår godt, at du ikke føler dig accepteret, når de behandler dig sådan, og det er ikke okay. Måske skal du tænke over, om de i virkeligheden er "gode veninder" eller om du burde finde en anden veninde? 

Personligt har jeg gennem min tid i folkeskolen flere gange oplevet, at jeg følte mig udenfor eller at mine såkaldte venner ikke var søde ved mig. Nogle gange er det bare ikke meningen, at man skal være venner med de personer, og så er der andre venner, som er bedre for dig. Det lyder som om, at du har nogle virkelig gode egenskaber, da du ikke er genert og siger din mening. Det kan være, at du skal finde nogle andre venner, som værdsætter de egenskaber og elsker dig for den du er - for den slags venner skal du nok finde. Det er ikke meningen, at man skal ændre den man er, for at andre skal kunne lide én mere - så er de ikke gode venner.

Jeg håber virkelig, at du finder ud af noget og får det bedre med dine veninder!

- Benedicte