
Talmannen.
   Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet torsdagen den 28 april 2005. 
Talmannen.
   – Mina damer och herrar! Jag vill göra ett uttalande för att hedra minnet av andra världskrigets slut i Europa.
Som ni vet, som alla vet, är det idag 60 år sedan vi kunde börja uppskatta vidden av de hemskheter som Europa genomlevde under den perioden. Siffrorna är fruktansvärda: 60 miljoner döda, det systematiska utrotandet av folk och minoriteter, städer och regioner förvandlade till aska och spillror, förstörda ekonomier och 30 miljoner fördrivna människor ur alla de krigande ländernas civilbefolkning. Och oavsett vilka som började kriget och deras ansvar så är mänskligt lidande mänskligt lidande.
I Stilla havet fortsatte som ni vet kriget fram till den 14 augusti och det slutade med de fruktansvärda bilderna av kärnvapenförintelsen. Då var Europa en ödelagd, hungrig och hotad världsdel. När freden, eller i varje fall krigsslutet, kom den där 8 maj, då utropade vissa politiska ledare att frihetens flagg vajade över hela Europa, men idag måste vi erkänna att krigsslutet då endast förde med sig fred och frihet till halva världsdelen. Den andra halvan blev offer för den nya världsordning som skapades i Jalta.
Faktum är att fred och frihet inte nådde alla. Den där 8 maj utformades en ny europeisk geografi. Man hade övervunnit totalitarismen, åtminstone i vissa av dess former, men en av ett annorlunda slag, även om den var lika hårdhänt och mer varaktig, tog halva Europa som gisslan. En bipolär världsordning var född, en lång ideologisk konflikt tog sin början och kärnvapenskräcken terroriserade världen. Vår världsdel tudelades och i dag, 60 år senare, kan vi här i Europaparlamentet äntligen fira ett återförenat Europa, inte ett utvidgat utan ett återförenat Europa. Den 1 maj var den första årsdagen för vår återförening med de länder som togs som gisslan efter Jalta. Snart kommer vi att bli fler och återföreningen kommer att bli mer fullständig. Och detta ger ökad mening till denna 9 maj, Europadagen, den dag då grunden lades för 55 år sedan för att svara mot krigets ödeläggelse, för att se till att det aldrig skulle kunna hända igen, och det svaret är nu fullbordat i och med de nya medlemsländernas ankomst.
Mina damer och herrar! Jag skulle vilja att i dag, en dag då vi hedrar minnet av tre händelser som skiljer sig åt men som är besläktade, blev en dag för eftertanke. Det har gått 55 år sedan det europeiska äventyret tog sin början, 60 år sedan kriget tog slut och ett år sedan återföreningen. Detta ger oss ett storartat tillfälle att tillsammans erinra oss vår plikt att minnas och framför allt, att föra vidare denna kunskap till de yngre generationer som aldrig upplevt krig och som ser freden som något naturligt.
Så har dock inte varit fallet. Gatorna i våra städer är fulla med namn på personer och omständigheter, händelser som har utformat vår historia och som är en del av vårt kollektiva minne: Westerplatte i Gdansk, Place Montgomery i Bryssel, tunnelbanestationen Stalingrad i Paris, Boulevard Dresden som ligger bara ett fåtal meter härifrån, och båda sidors militärkyrkogårdar utspridda här och där över hela Europa. Allt detta är vårt gemensamma minne, minnet av en världsdel som i dag har övervunnit vad som då var individens underkastelse inför staten och åsidosättande av lag och mänsklig värdighet.
Vårt system idag grundar sig på maktdelning, folksuveränitet och respekt för mänskliga rättigheter. Och det är det budskap som vi måste föra ut till hela Europa och hela världen när vi uppmärksammar 60-årsdagen för krigsslutet och början på EU-äventyret. Vi måste föra ut vårt åtagande om att fortsätta att kämpa för att försvara fredens, rättvisans och toleransens värderingar, inte bara för Europa utan för hela världen. Och vi måste göra det i vetskapen om att vad medborgarna i Europa förväntar sig av sin union är inte längre fred, därför att vi européer lever redan tillsammans i fred och vi tror alla att det så kommer att förbli. Ingen kan föreställa sig att vi någonsin kommer att återgå till att lösa våra meningsskiljaktigheter med vapen. Vad européerna förväntar sig av sin union i dag är att den skall bidra till deras välstånd och till deras säkerhet inför de nya hoten i en värld som inte längre är densamma som den som fastställdes i Jalta.
Jag vill därför be om att vi skall blicka mot framtiden med den bestämda skyldigheten att åstadkomma det välstånd och den säkerhet som våra medborgare ber oss om.
Mina damer och herrar! Vi vill uppmärksamma denna dag — andra världskrigets slut, Europadagen och den första årsdagen för ett återförenat Europa — på ett formellt och ovanligt sätt med musik i kammaren. Får jag presentera en ung lettiska, född i Riga, Baiba Skride.
Baiba Skride har tackat ja till vår inbjudan till att komma hit till oss idag och för att hedra minnet av denna händelse har hon föreslagit ett stycke från barocken: Bachs Chaconne 1004. Alejo Carpentier sade att barocken utan tvekan var den stil som mest återspeglar den europeiska kulturella mångfalden. Trots sin ungdom har Baiba Skride spelat i de mest prestigefyllda konserthusen i världen och jag är säker på att det improviserade konserthus som vi har skapat här i kammaren kommer att läggas till hennes meritförteckning idag. Baiba Skrides talang och ungdom ackompanjeras av en violin gjord av Stradivarius 1725 och som är känd under namnet Wilhelm för att hedra den berömde tyske violinisten August Wilhelm som ägde den i nästan 50 år.
Jag föreslår att ni lyssnar till och samtidigt åser — därför att musik bör ibland även beskådas och inte bara åhöras — detta bevis på att vår Europeiska union utgör en syntes av historia, talang, ungdom och således av framtid. Låt oss gör så, om möjligt med mobiltelefonerna avstängda.
Baiba Skride, er violin har ordet.
Talmannen.
   – Det slutgiltiga förslaget till föredragningslista för den första och den andra sammanträdesperioden i maj som upprättades av talmanskonferensen vid sammanträdet onsdagen den 4 maj i enlighet med artikel 130 och 131 i arbetsordningen har delats ut. Följande ändringar har föreslagits:
Inga ändringar har föreslagits.
Inga ändringar har föreslagits.
Gruppen Självständighet/Demokrati har begärt att en muntlig fråga från Nigel Farage till kommissionen skall tas upp angående kommissionens förfarande för att förebygga alla slags intressekonflikter.
Önskar någon förklara IND/DEM-gruppens begäran? 
Nigel Farage (IND/DEM ).
   – Herr talman! Missförstå mig inte. Jag har inget emot att folk åker på semester. Det är bara det att vi vanligtvis får betala för det själva. Jag framförde en enkel begäran till alla de 25 kommissionsledamöterna om att de skulle redogöra för de gratissemestrar som de hade fått sedan de blev kommissionsledamöter. De vägrade blankt att svara på frågan och behandlade därmed parlamentet med förakt. När det sedan framkom att Peter Mandelson och José Manuel Barroso hade semestrat på miljardärers lustjakter fick vi höra att vi inte skulle bekymra oss om det, att det inte förelåg någon som helst konflikt. Sedan kommer det fram att ett av de Latsisägda varven – Lamdavarvet – fick ett bidrag på 10 miljoner euro, och sedan avsäger sig José Manuel Barroso varvsportföljen, men detta är inte tillräckligt, och det är för sent. Det är på tiden att parlamentet ställer kommissionen till svars, och jag uppmanar ledamöterna att rösta för en ändring av dagordningen så att Barroso kan komma hit redan den här veckan.
Talmannen.
   – I enlighet med arbetsordningen måste jag nu fråga om det är någon som vill yttra sig för förslaget. 
Jens-Peter Bonde (IND/DEM ).
   – Herr talman! Jag vill stödja förslaget och jag rekommenderar också att man i sammanhanget granskar artikel 213 i de befintliga fördragen som fastställer följande i fråga om kommissionsledamöterna: “De skall när de tillträder avge en högtidlig försäkran att … respektera” – och jag hoppar fram ett stycke – “ … särskilt deras skyldighet att iaktta redbarhet och visa omdöme vid mottagandet av vissa uppdrag eller förmåner efter ämbetstiden”. Den som inte följer denna bestämmelse i artikel 213 kan avsättas eller berövas sina pensionsrättigheter eller liknande förmåner. Fördragets utgångspunkt är att kommissionsledamöterna måste uppföra sig redbart när de inte längre innehar sitt ämbete. Det innebär inte att de inte behöver uppföra sig redbart under ämbetstiden. Jag vill därför rekommendera att vi röstar för förslaget så att vi får en fullständig redogörelse från kommissionen om det sätt som kommissionsledamöterna överöses med gåvor på. 
Talmannen.
   – Eftersom ingen vill yttra sig mot Nigel Farages förslag röstar vi om det.
Nu har vi en ordningsfråga som hade väckts tidigare. 
Nils Lundgren (IND/DEM ).
   – Herr talman! Det är för mej oerhört överraskande att människor i den här lokalen som är valda för att ställa den verkställande makten till ansvar, röstar mot förslaget. 
Talmannen.
   – Ni har väckt en ordningsfråga och som ni vet måste ni tala om vilken artikel det gäller. 
Nils Lundgren (IND/DEM ).
   – Jag ville meddela mot bakgrund av vad jag sa, att jag inte hann rösta ja till förslaget, och vill få detta fört till protokollet. Men det var skamligt. 
Talmannen.
   – Jaha, då förs det till protokollet att ni önskade rösta ja.
Inga ändringar har föreslagits. 
Hans-Peter Martin (NI ).
   – Herr talman! I enlighet med artikel 154 i arbetsordningen och vad artikel 132 har att säga om artikel 150, har en invändning förts fram mot Dombrovskisbetänkandet. Budgetutskottet röstade om detta betänkande trots att en ordinarie medlem förde fram en invändning mot muntliga ändringsförslag. Jag anser inte att betänkandet kan tas upp till debatt ...
Talmannen.
   – Era kommentarer gäller onsdagen men varsågod och fortsätt. 
Hans-Peter Martin (NI ).
   – Dombrovskisbetänkandet har förts upp på föredragningslistan för onsdag kväll trots att fel begicks i förfarandet när det godkändes i budgetutskottet. Det lades fram muntliga ändringsförslag som gällde innehållet. En av ledamöterna i utskottet invände mot dessa. Trots det genomförde utskottet omröstningen om betänkandet. Ni har redan fått ett brev om detta och efter att ha fört fram min invändning vid det senaste plenarsammanträdet ville jag nu upprepa det. Om ni vidhåller att debatten skall genomföras anser jag att detta och den tidigare omröstningen saknar lagligt stöd och strider mot arbetsordningen. 
Talmannen.
   – Tack för påminnelsen om att ni har skrivit till mig. Jag kan bekräfta att jag tagit emot brevet och att det svar på era kommentarer som tjänsteavdelningen har utarbetat väntar på min underskrift. Ni kommer att få det mycket snart.
Inga ändringar har föreslagits.
Talmannen.
   – Vi går över till anföranden på en minut om frågor av politisk vikt. 
Csaba Sándor Tabajdi (PSE ).
   – Herr talman! I egenskap av ordförande för den tvärpolitiska gruppen som är ansvarig för traditionella nationella minoriteter vill jag informera ledamöterna om vårt brev till talman Josep Borrell vilket uttrycker den tvärpolitiska gruppens fulla stöd för våra elva katalanska kollegers legitima begäran om att få använda det katalanska språket vid Europaparlamentets plenarsammanträden. Detta är i överensstämmelse med Spaniens författning och med den vädjan som Spanien gjort till Europeiska rådet. Det innebär inga extra kostnader för Europaparlamentet eftersom ledamöterna gick med på att lämna in en förfrågan dagen innan de skall tala i plenarsammanträdet. Därför skulle jag vilja be talman Borrell, själv katalan, att förelägga ordförandemötet denna framställning från den tvärpolitiska grupp som begär att katalanska talare skall kunna tala katalanska i framtida plenarsammanträden för ordförandemötet. 
Yannick Vaugrenard (PSE ).
   – Herr talman! I västra Frankrike, i Guérande och i Saumur, liksom även i Spanien, i Barcelona, förväntas 800 arbetstillfällen försvinna som en följd av intern omflyttning inom Europa. Celestica, ett kanadensiskt företag som tillverkar elektroniska kort, har fattat beslutet att lägga ned sina tillverkningsställen och flytta dem till Tjeckien, ett land med lägre arbetskraftskostnader och en medlem av vår union.
Europas beslut att anslå drygt 11 miljarder euro till regioner och personer som drabbats av omstrukturering är ett bra beslut. I ett sammanhang som också präglas av omflyttning är det emellertid absolut nödvändigt att ha en politik för att stödja de arbetstagare och regioner som tvingas utstå omflyttning inom unionens gränser. Det kan bara finnas hopp om en europeisk social modell som bistår de 25 länderna i unionen och som grundar sig på en stark social sammanhållning om våra institutioner förverkligar en verklig och meningsfull politik för territoriell och mänsklig solidaritet.
Därför är det i dag nödvändigt att dra fördel av denna starka politiska önskan om stöd till de män och kvinnor som i dag genomgår en inomeuropeisk omflyttning. 
Sophia in 't Veld (ALDE ).
   – Herr talman! Jag vill fästa ledamöternas uppmärksamhet på att den internationella dagen mot homofobi äger rum den 17 maj som infaller nästa vecka. Jag vill uppmana parlamentet och alla dess ledamöter att ge initiativet sitt helhjärtade stöd. Tyvärr är det fortfarande så att inte alla homosexuella i Europa åtnjuter europeiska grundläggande rättigheter. Så sent som förra helgen i Amsterdam, toleransens och frihetens huvudstad, deltog sju personer i misshandeln av en man på det allra fegaste sätt, hans enda brott var att han höll den person han älskade i handen. För närvarande minns vi alla de offer som stupade i kriget i Europa, och bland dem finns det många homosexuella som förföljdes och dödades på grund av sin sexuella läggning, något som många länder ännu i dag inte erkänner. Jag vill därför uppmana alla ledamöter att även minnas alla dem nästa vecka. 
Jim Higgins (PPE-DE ).
   – Herr talman! I förra veckan firade vi den första årsdagen av den största utvidgningen hittills av EU. Anslutningen av tio nya länder från det före detta sovjetiska blocket och Jugoslavien, Baltikum och Medelhavsområdet är utan tvekan den mest betydelsefulla och historiska händelsen i unionens historia. Dessa länder, av vilka många under åratal hölls i Moskvas järngrepp, har anslutit sig till det mest unika och framgångsrika experimentet någonsin i den demokratiska politikens historia.
General de Gaulle drömde om ett enat Europa från Atlanten till Uralbergen. Med de omständigheter som då rådde – järnridån, det kalla kriget och den militära polariseringen mellan öst och väst – kan få utöver de Gaulle ha trott att detta skulle kunna ske. Emellertid så sker detta nu, vilket borde firas. Jag önskar våra vänner i de tio nya länderna allt gott.
Jag kommer från Irland, ett land vars ekonomi har förvandlats från att vara föga mer än ett fattigt utvecklingslands ekonomi till att bli en av de starkaste i Europa, och detta tack vare att medlemskapet gav oss tillgång till hjälp från EU. Jag hoppas att våra tio nya grannar skall få samma förmåner och framgångar.
Genom integration har man lyckats överkomma urgamla meningsskiljaktigheter mellan EU:s länder. Det politiska och ekonomiska enandet av vår kontinent är en seger för den europeiska andan, något som vi alla borde vara stolta över. 
Gyula Hegyi (PSE ).
   – Herr talman! I dag bor bara några hundra ungrare i Lettland men om vi tror på mänskliga rättigheter för minoriteter måste vi även nämna deras avsaknad av rättigheter. Enligt lettisk lag är det praktiskt taget omöjligt för icke-lettiska invånare i Lettland att få medborgarskap. De kan inte rösta i val, de kan inte få pass och det är mycket svårt för dem att få arbete då de betraktas som statslösa i det land där de är bosatta. Tyvärr hör majoriteten av ungrarna som är bosatta i Lettland också till de hundratusentals statslösa personerna. De lettiska myndigheterna rättfärdigar diskrimineringen genom att hänvisa till Stalins synder. Jag vill inte ta ställning i den historiska debatten mellan letter och ryssar. Jag förstår den lettiska nationens grund för klagan men samtidigt vägrar jag att godta en kollektiv bestraffning. I vilket fall som helst kan diskriminering inte försvaras, särskilt inte i ungrarnas fall eftersom även vi var offer för samma stalinistiska förtryck. Jag hoppas att mina lettiska kolleger i en anda av gemensamma demokratiska värderingar kommer att uppmana sin regering avskaffa detta slag av diskriminering. 
Georgios Karatzaferis (IND/DEM ).
   – Herr talman! Tack för att ni på ett känsligt sätt för en kort tid sedan talade om de 60 år som gått sedan fascismens slut, sedan slutet på folkmordet på européer och särskilt på judar. 
Emellertid för maj månad med sig tankar på ett annat folkmord utfört av en av Hitlers föregångare, Κemal Atatürk, som slaktade en halv miljon grekiska ryssar när han gick in i Samsun den 19 maj 1919. Den tidens historiker skrev att Svarta havet blev rött och att huvudena låg i höga travar på torgen.
Jag anser att det är en fråga om känslighet för vår del att fördöma denna händelse som inte fick något Nürnberg som Hitler fick. Det är en fråga om att vi, det fria Europa, skall visa världen att vi tänker på, har vetskap om, och minns alla dem som begick dessa brott mot nationer. Minnet av de grekiska ryssarna borde hedras. Därför vill jag be er, herr talman, att organisera en dag till minnet av dessa grekiska ryssar och en dag till minnet av armenierna. Det är en fråga om rättvisa, det är en fråga om känslighet. 
Mirosław Mariusz Piotrowski (IND/DEM ).
    –  Andra världskriget tog slut i Europa för sextio år sedan när det tyska tredje riket kapitulerade och fientligheterna upphörde. Med anledning av årsdagen är det värt att påpeka att det inte bara var Hitlers Nazityskland som bar ansvaret för att ha börjat denna globala militära konflikt som krävde tiotals miljoner människors liv, utan också Stalins internationalistiska Sovjetunionen. Avtalet som slöts mellan de två länderna i augusti 1939, känt under namnet Molotov-Ribbentroppakten, innebar att det var förutbestämt att de två socialistiska diktaturerna skulle genomföra ett gemensamt militärt angrepp mot de andra demokratiska nationerna i Europa. Sovjetunionen började strida på de allierades sida först 1941 när det angreps av Tyskland, dess tidigare allierade.
Till skillnad från de allierades styrkor i väst införde Röda armén ett system med kommunistiskt tvång efter att ha drivit ut tyskarna ur Central- och Östeuropa. I verkligheten innebar detta en ny ockupation som ibland till och med var värre än den tyska som föregick den. På konferenserna i Teheran, Jalta och Potsdam fick Stalin politiskt stöd för sina handlingar från företrädare från västländerna, inbegripet USA. Det må vara skamligt men det är vad som verkligen hände och vi bör inte glömma bort det i våra ansträngningar för att skapa en politisk vision av återföreningen av Europa. 
Agnes Schierhuber (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill uppmärksamma er på morgondagens omröstning i det tillfälliga utskottet för budgetmedel 2007-2013. I egenskap av föredragande för finansiering av och program för landsbygdsutveckling under denna period ber jag er, herr talman, att ge ert stöd till berättigade uttryck för oro i samband med och krav på tillräckliga medel för den pågående utvecklingen av landsbygdsområden på så sätt att deras utveckling som den beskrivs i kraven från Lissabon och Göteborg kan garanteras även i framtiden. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Efter möten med arbetstagare och företagsrepresentanter från textil- och klädindustrin i Portugal måste det återigen konstateras att åtgärder måste vidtas på EU-nivå och det fort, för att förhindra att en situation där företag läggs ned och arbetslösheten ökar ytterligare förvärras, med de sociala följder som det för med sig för tusentals arbetare och deras familjer.
Det är omöjligt att förstå varför kommissionen har skjutit upp vidtagandet av de omedelbara åtgärder som krävs. I ljuset av det aktuella allvarliga läget i sektorn är det skrämmande att kommission har skjutit upp beslutet om att formellt inleda förfarandet för att aktivera säkerhetsklausulen och att man har satt igång en så kallad utredning som kan ta månader.
Den socioekonomiska situationen i några av de regioner som är mest beroende av sektorn är allvarlig och skulle kunna förvärras än mer om kommissionen och rådet fortsätter att smita ifrån sitt ansvar. 
Zdzisław Zbigniew Podkański (PPE-DE ).
    –  Herr talman! Jag har många gånger, både skriftligt och muntligt, uppmärksammat kommissionen på de problem med bär som finns i alla EU-medlemsstater, särskilt i Polen. Jag tog till exempel upp mina farhågor med kommissionen den 28 oktober 2004. Den 13 december bad jag kommissionens ordförande att se till att skyddsåtgärder skulle vidtas. Jag vill tacka honom för att ha ingripit i den här frågan. Det gladde mig att från de kommissionsföreträdare som deltog vid sammanträdet i parlamentets utskott för jordbruk och landsbygdens utveckling den 19 april 2005 få höra att en delegation skulle sändas till Polen för att utreda problemen på plats. Denna resa har också ägt rum. Med hänsyn till att de första bären snart skall plockas skulle jag vilja uppmana kommissionens ordförande att se till att delegationen lägger fram sina lösningar innan skörden inleds. Om den inte gör detta måste vi vänta ytterligare ett år innan vi kan intervenera på bärmarknaden. De polska producenterna kommer då att drabbas av ytterligare förluster. Jag vill påpeka att Polen producerar 50 procent av alla bär som odlas i EU, och jag vill än en gång be kommissionens ordförande att vidta åtgärder i den här frågan. 
Jörg Leichtfried (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag skulle vilja utnyttja det här tillfället för att uppmärksamma parlamentet på något som knappast kan kallas goda nyheter. Från och med den 1 januari 2005 är kvoter för textilier och kläder något som tillhör Europas förflutna, och sedan dess har dramatiska förändringar inträffat. Inom tre månader har textilimporten från Kina ökat avsevärt – faktiskt med 700–800 procent. Ett företag i mitt valdistrikt, som redan har gjort stora förluster till följd av detta ökade importflöde, har sett sin orderbok minska med 8 procent, och så mycket som 9 procent av företagets arbetskraft har redan friställts. Denna förändring äventyrar miljoner arbetstillfällen i hela Europa.
Jag uppmanar därför ledamöterna i kammaren att inte bara stödja kommissionens åtgärder för att hantera den här utvecklingen, utan också att använda sitt inflytande på kommissionen så att dessa åtgärder blir ännu tuffare och effektivare. 
Philip Claeys (NI ).
   – Herr talman! Efter folkomröstningarna om EU:s konstitution i olika medlemsstater bör vi slå fast att argumenten i debatten om konstitutionen inte alltid är korrekta. Ett exempel är april månads utgåva av , ett informationsblad som kommissionen ger ut i Belgien. Bladet innehöll en artikel där de som motsatte sig konstitutionen anklagades för att vara populister som försöker inge rädsla hos människor. Detta är en utbredd missuppfattning som – oavsiktligt eller inte – hålls vid liv av vissa påtryckningsgrupper. Aktuella händelser visar dock att saker och ting inte är fullt så okomplicerade som folk ibland vill ge intryck av. Vad skall vi tro om den nederländske justitieministern Piet Hein Donners tal, då han hävdade att ett nej till konstitutionen skulle få samma följder som f.d. Jugoslaviens sammanbrott och inbördeskrig? En vecka senare gjorde den nederländske premiärministern Jan Peter Balkenende en koppling mellan ett nej till konstitutionen och Auschwitz. På en fransk offentlig radiokanal hävdade en doktor att en seger för ”nejlägret” skulle vara en katastrof för aidsforskningen. Detta är förkastlig
Urszula Krupa (IND/DEM ).
    –  Jag skulle vilja varsko parlamentet om att det förekommer oegentligheter i samband med pensionsbetalningar. Den senaste tendensen i vissa länder är att höja pensionsåldern och minska pensionerna eller att inte alls betala ut dem. De ansvariga motiverar detta med ekonomiska skäl och den åldrande befolkningen, även om grundorsaken till det sistnämnda fenomenet är att det i många år har bedrivits en familjefientlig politik. Försäkringshavare som påbörjar en anställning måste vara säkra på att de kommer att få en pension om de uppfyller vissa krav och en viss tid har förflutit. Staten bör vidta nödvändiga åtgärder för att trygga tillgången till de medel som krävs för att garantera de konstitutionella rättigheterna. De länder som ändrar bestämmelserna efter hand, som inte betalar ut pensioner eller minskar pensionsnivån bryter mot de grundläggande sociala rättigheter som grundar sig på varje människans självklara värdighet. Sådana rättigheter får framför allt inte kränkas i EU:s medlemsstater, där respekten för sociala rättigheter är tydligt etablerad. Detta följer också av principen om allmänhetens tilltro till staten. 
Adam Jerzy Bielan (UEN ).
    –  Dagens ceremonier i Moskva till minne av andra världskrigets slut skulle tjäna som symbol för global försoning och enhet. Man kan dock inte undgå känslan av att Kreml försöker utnyttja tillfället för att skriva om historien. Kreml har ifrågasatt de brott som begicks i Katyń, där tusentals polska officerare mördades, liksom folkmordet i arbetslägren och den olagliga annekteringen av de baltiska staterna. Därför bojkottas ceremonin av Litauens, Estlands och Georgiens ledare. Vi får inte glömma att andra världskriget började med en nästan samtidig attack på Polen av Nazityskland och Sovjetunionen, och att Hitler och Nazityskland inte var krigets enda arkitekter, eftersom Sovjetunionen också handlade som medhjälpare. Till sist måste vi komma ihåg att slutet på den fascistiska ockupationen av östra Europa markerade början av den sovjetiska dominansen. Om vi inte kommer ihåg detta kan dagens ceremoni i Ryssland bli ett minnestal över Sovjetimperialismen i stället för ett firande av segern över fascismen. 
Marios Matsakis (ALDE ).
   – Herr talman! Religionsfrihet är en av EU:s viktiga grundvärderingar.
För två dagar sedan utsattes kristna som gick i mässan i den turkiska staden Bergamo i närvaro av den ortodoxa ekumeniska patriarken Bartholomeos för ett angrepp av en stor hop turkiska nationalister, kända under namnet ”Grå vargarna”, som försökte störa mässan genom att skrika obscena ord, förolämpningar och dödshot till deltagarna i gudstjänsten. Den turkiska polisen gjorde inget försök att hindra dem, och ingen greps eller åtalades. Detta är en av många episoder med förföljelser av kristna i Turkiet, där staten tolererar och i många fall uppmuntrar till dessa förföljelser.
Herr talman! Skulle ni kunna skicka en kraftig protestskrivelse till Turkiets premiärminister och i otvetydiga ordalag klargöra för honom att om han vill att vi skall tro att Turkiet har seriösa ambitioner att bli EU-medlem, då måste han bland annat se till att de religiösa minoriteternas och särskilt de turkiska kristnas rättigheter tillbörligen skyddas och respekteras? 
Carlo Fatuzzo (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Många unionsmedborgares sympati för EU är tyvärr på väg att avta. I Italien beror detta utan tvivel delvis på övergången från liran till euron, som har gjort alla produkter dyrare, eftersom konsumenterna förleds att tro att de spenderar mindre med den nya valutan än med liran.
Herr talman! Jag skulle vara tacksam om ni delgav rådet och den behöriga kommissionsledamoten mitt förslag till att lösa frågan: att det skall bli obligatoriskt att ange priser i både euro och den gamla valutan. Det pris som anges i lire bör vara dubbelt så högt som priset i euro. Jag är övertygad om att detta kommer att bidra till att återuppbygga förtroendet för EU. 
Ryszard Czarnecki (NI ).
    –  Herr talman, mina damer och herrar! Antalet polacker som har högre chefsbefattningar vid kommissionen skapar viss oro hos polska parlamentsledamöter. Man hade kommit överens om att polacker skulle inneha 17 av befattningarna. Än så länge finns det emellertid inte en enda polsk generaldirektör, vice generaldirektör, direktör, chefsrådgivare eller enhetschef. Inte en enda av dessa befattningar innehas av en polack, trots att avsikten var att Polen skulle få 17 av dem. Litauen och Cypern – som skulle få fyra respektive två befattningar – har samma problem, det blir alltså totalt tre länder. Det finns dessutom ännu ingen estnisk, lettisk eller slovakisk generaldirektör eller vice generaldirektör. Allmänheten i de nya medlemsstaterna är upprörda över denna situation, och jag skulle vilja be kommissionens ordförande att göra något åt detta häpnadsväckande faktum. 
Vytautas Landsbergis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill ta upp en märklig föreställning som man har hänvisat till flera gånger på senare tid, nämligen att Sovjetunionens kollaps var en ”tragedi för det ryska folket”. Samtidigt ändrade andra folk sin status från att ha varit nationer i fångenskap till att bli fria nationer. Innebär det första påståendet att det ryska folket är så annorlunda att frigörelsen från det sovjetiska auktoritära förtrycket gjorde dem tragiskt olyckliga? Ingen auktoritet, inte ens Rysslands president, har rätt att framställa sin nation så karikatyrartat. Vi borde tänka på hur vi skall försvara det ryska folkets värdighet. 
Gerard Batten (IND/DEM ).
   – Herr talman! Jag är säker på att alla här i dag vet om att det i torsdags hölls allmänna val i Storbritannien. Valet genomfördes med majoritetsval i enmansvalkretsar, vilket är ett i grunden orättvist system som inte längre är försvarbart på 2000-talet. Detta ledde till en del märkliga resultat. Labourpartiet, som nu bildar regering, vann 55 procent av mandaten med bara 35 procent av rösterna. Så mycket som 39 procent av väljarna brydde sig inte om att gå och rösta. Storbritannien har i dag en regering som är tillsatt av bara 21 procent av väljarna.
EU tvingade 1999 Storbritannien att inrätta ett slags proportionellt valsystem inför valet till Europaparlamentet. Eftersom Europeiska kommissionen nu är den verkliga regeringen i Storbritannien kunde den kanske göra oss en tjänst och tvinga Storbritannien att anta ett proportionellt valsystem för parlamentsvalen. Med ett rättvist valsystem skulle Förenade kungarikets parti för oberoende kunna vinna mandat i det brittiska parlamentet och så småningom använda dessa för att nå vårt eftertraktade mål: Storbritanniens ovillkorliga utträde ur EU. 
Bogdan Pęk (IND/DEM ).
    –  Herr talman, mina damer och herrar! De senaste nyheterna från Frankrike är inte uppmuntrande. Inför landets folkomröstning om konstitutionen framförde journalister inom statsägda medier – särskilt tv-kanaler – rasande protester och anklagade berörda myndigheter och mediechefer för allvarlig brist på objektivitet i rapporteringen om EU:s konstitution. Utvecklingen har tagit en dramatisk vändning och anklagelserna har varit grovt vinklade. Jag menar att parlamentet bör visa att det kan hantera den här frågan. För vem skall se till att medierna säger sanningen inför det viktiga politiska beslut som skall fattas av det franska folket – om inte vi gör det? Jag anser att talmannen bör vidta åtgärder i den här frågan och att vi bör sända en delegation med observatörer till Frankrike för att ta reda på om det sker brott mot de demokratiska principerna. 
Sylwester Chruszcz (IND/DEM ).
    –  Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill informera parlamentet om den katastrofala situation som den polska fiskeindustrin befinner sig i på grund av de skyddsåtgärder som EU har infört. Man kan bara förmoda att åtgärderna syftar till att utplåna Polens Östersjöfiske. Man har redan konstaterat en betydande ökning av arbetslösheten i kustregionerna efter det att Polen anslöt sig till Europeiska unionen. Vi polacker har tvingats acceptera absurda fångstbegränsningar som inte kommer att skydda fiskbestånden på något sätt. Dessa begränsningar är varken biologiskt eller ekonomiskt motiverade och det är min fasta övertygelse att de är resultatet av politiska överväganden. Kommissionen har hittills inte lyckats föreslå någon lösning som skulle ge polska fiskare möjlighet att hinna ikapp sina västerländska motsvarigheter. Det viktigaste är dock att det inte har lagts fram några förslag om hur EU-medlen skulle kunna användas för att modernisera fiskeflottan. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett uttalande av kommissionen: rättvisa för familjen McCartney.
Jag vill meddela er att Robert McCartneys systrar sitter på åhörarläktaren tillsammans med Niall O’Neill. Vi välkomnar dem till vår debatt. 
Dimas Stavros,
   . – Herr talman! Kommissionen vill än en gång bestämt fördöma mordet på Robert McCartney. Kommissionen har full förståelse och hyser beundran för de åtgärder som systrarna McCartney har vidtagit i strävan efter sanning och rättvisa, och stöder helhjärtat deras ansträngningar.
Som McCartneys familj givetvis förstår kan kommissionen inte ingripa i medlemsstaternas rättsutredningar och rättsprocesser men vill utnyttja dagens tillfälle till att hedra McCartneyfamiljens mod, värdighet och strävan efter sanning och rättvisa. Kommissionen kan bara uttrycka beundran för systrarna McCartneys starka och modiga ställningstagande i kampanjen för rättvisa och uttrycka sin solidaritet med McCartneys familj. Kommissionen är säker på att sanningen kommer att komma fram när den irländska rättsprocessen väl har avslutats.
Det finns ingen frihet utan säkerhet, men det finns heller ingen säkerhet utan rättvisa. Rättssäkerheten är grundbulten för demokrati och grundläggande friheter, och Robert McCartneys systrar kämpar inte för hämnd utan för rättvisa. Kommissionen stöder oreserverat deras fall. 
Avril Doyle,
   . – Herr talman! Jag skulle vilja börja med att välkomna företrädarna för familjen McCartney hit i kväll och önska alla systrarna – Catherine, Paula, Gemma, Clare och Donna – och den avlidne Robert McCartneys partner, Bridgeen, lycka till på Europaparlamentets vägnar. Europaparlamentet hälsar dem välkomna.
Jag vill på PPE-DE-gruppens gruppledare Hans-Gert Poetterings och mina egna vägnar, och särskilt på mina kolleger i den irländska delegationens vägnar, betyga att vi stöder dem helt och fullt i deras modiga, värdiga och beslutsamma strävan efter rättvisa efter det brutala mordet på deras bror Robert.
Som ledaren för mitt parti i representanthuset, Enda Kenny, har sagt beordrades den ondskefulla misshandeln och de knivhugg som dödade Robert McCartney av en anförare i provisoriska IRA:s Belfastbrigad efter en mindre tvist mellan anförarens farbror och den grupp som Robert McCartney umgicks med.
Robert McCartney befann sig på fel plats vid fel tidpunkt, men det handlade inte om något smärre bråk i baren, som vissa skamligt nog har försökt utmåla det som. Den brutala misshandeln och knivhuggen var ett allvarligt menat och våldsamt angrepp som bar alla kännetecken på ett politiskt motiverat IRA-mord. Det begicks av upp till tolv mördare, av vilka ett betydande antal är kända medlemmar av provisoriska IRA.
Inledningsvis förnekade Sinn Féins Alex Maskey kraftfullt att IRA skulle ha varit inblandat, men efter att ha talat med familjen gjorde Sinn Féins Gerry Kelly två veckor senare ett uttalande och medgav att IRA hade varit inblandat.
Mordet övervakades utan medömkan av män som efter att ha sopat igen alla spår meddelade att de arbetade för IRA. De skrämde sedan upp de 70 vittnen som fanns till brottet, liksom deras familjer. Först förbjöd de dem att ringa efter ambulans, samtidigt som Robert McCartney förblödde framför ögonen på dem och hans kollega var allvarligt skadad. Sedan varnade de dem för att samarbeta med myndigheterna.
Vittnena känner sig så hotade och skrämda att tystnaden kring händelsen inte har brutits ännu nästan fyra månader efter Robert McCartneys död.
I vårt förslag till resolution i kväll uppmanar vi Sinn Féins ledare att insistera på att de ansvariga för mordet och vittnena till mordet skall samarbeta direkt med Nordirlands polis och gå fria från hotet om vedergällning från IRA eller också att de skall samarbeta med Nordirlands ombudsman.
IRA:s förfärliga erbjudande den 8 mars 2005 om att skjuta ihjäl förövarna av detta fruktansvärda brott är avskyvärt och barbariskt och har bemötts med klentrogenhet i den civiliserade världen. Att ens föreslå gottgörelse i form av sådan summarisk rättvisa visar hur lite, om något, IRA har lärt sig under de senaste 30 åren. Det visar på hur lite förståelse denna grupp har för de grundläggande principerna i en demokratisk rättsstat.
Den rättsstat som Sinn Féin förespråkar och IRA verkställer är en brutal regim av terror, hot och våld. En regim som fortlever vid sidan av det demokratiska samhället och som är oförenlig med detta. En regim som i så hög grad vilar på olaglighet och brottslighet att den utgör en förolämpning mot själva rättvisebegreppet och som leder till att dess offer, såsom familjen McCartney i det här fallet, står maktlösa och utan möjlighet att få gottgörelse för sin fruktansvärda förlust.
Men dessa modiga kvinnor – kvinnorna i familjen McCartney – har genom att vägra att låta sig skrämmas i sin fyra månader långa kampanj för rättvisa för sin bror och partner gjort mer för att belysa det som finns kvar av ligistfasoner och brottslighet i Nordirland sedan IRA:s officiella eldupphör än vad någon av de två regeringarna eller det politiska etablissemanget i Nordirland har lyckats göra under det senaste årtiondet.
I dag sällar sig Europaparlamentet, med företrädare för de 25 medlemsstaterna, till den irländska regeringen, den brittiska regeringen och Förenta staternas kongress och stöder McCartneykampanjen för rättvisa. Att ställa Robert McCartneys mördare inför rätta innebär ett kraftfullt avståndstagande av alla anständiga människor från detta fortgående meningslösa dödande, lemlästandet och våldet. Det är ett rop efter verklig fred.
Jag hoppas att vi kommer att kunna hjälpa Robert McCartneys familj om det blir nödvändigt, om inget av vittnena, eller IRA eller Sinn Féin själva för den delen, är modiga och rättrådiga nog att ge Nordirlands polis eller ombudsmannen den information som behövs för att inleda ett straffrättsligt förfarande. Vi riskerar inte att skapa ett prejudikat eftersom fallet är unikt. För första gången har den provisoriska rörelsen skakats i grundvalarna av reaktionen i de egna strukturerna. Nu kan de omvandla ord till handling. Det här fallet blir ett prov på rörelsens ärlighet och på dess upprepade avståndstagande från brottslig verksamhet i alla dess former – eller är det bara fler tomma ord? Det får framtiden utvisa. Jag rekommenderar parlamentet resolutionen. 
Hannes Swoboda,
   . – Herr talman! För socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet vill jag framföra vårt helhjärtade stöd för McCartneyfamiljens strävan efter rättvisa, sanning och fred. När Robert McCartneys systrar deltog i ett gruppsammanträde under Martin Schulz ledning förundrade vi oss över deras mod och rättrådighet – och det kommer vi att fortsätta göra. Det gläder oss mycket att Proinsias De Rossa och Gary Titley tog upp deras sak från två håll, som i sista hand är ett och detsamma. Att jag som inte är irländare tar upp denna fråga beror inte minst på att jag vill klargöra att vi inte ser detta som ett irländskt problem utan som ett problem för Europa som helhet. När vi nu högtidlighåller andra världskrigets slut är detta också en påminnelse om att EU för oss är en reaktion på våld, oavsett om det är politiskt motiverat eller inte. Faktum är att den sorts handlingar vi talar om i dag inte är politiska handlingar, utan brottsliga verksamheter, även om de utförs med politisk täckmantel. För alla oss här i parlamentet, åtminstone för min grupp, handlar EU om att försöka lösa konflikter, diskutera och förhandla. Det handlar inte om våld eller om att ta reda på vem som kan vara mest våldsam.
John Hume, mottagaren av Nobels fredspris, fanns också på plats vid vårt gruppsammanträde i dag, och han framhöll hur viktigt det alltid har varit för honom att se och erkänna skillnaderna i vårt Europa. Inte bara skillnaderna mellan två sidor utan även skillnaderna på samma sida. Vad som hände i det här fallet – en man mördades kallblodigt bara för att någon inte gillade honom, eller kanske för att han inte tyckte som de – är inte acceptabelt. En politisk grupp kan ha bestämda mål men måste ändå acceptera avvikande uppfattningar. Låt mig därför upprepa vårt helhjärtade stöd för McCartneys familj, för dessa modiga kvinnor, dessa modiga systrar, i deras fortsatta kamp. Vi kommer att stå vid deras sida tills fred och rättvisa råder också i Nordirland och tills den europeiska andan väcks hos dem som ännu inte accepterar den. Vi kommer att kämpa in i det sista. 
Marian Harkin,
   . – Herr talman! Tack för möjligheten att ta till orda om resolutionen om mordet på Robert McCartney.
På mina egna och ALDE-gruppens vägnar önskar jag Robert McCartneys systrar och partner varmt välkomna till Europaparlamentet i Strasbourg i dag. Jag vill lovorda deras mod och ihärdighet. De har talat för sin sak i Belfast, Dublin, Washington DC och nu Europaparlamentet. Jag tvivlar inte på att vi i parlamentet kommer att ge dem starkast möjliga stöd i deras strävan efter rättvisa.
Omständigheterna kring mordet på Robert McCartney chockerade väldigt många. Men igensopningen av spåren och de påföljande hoten mot vittnen och andra upprörde alla som verkligen tror på rättvisa, på sanning, på själva rättsstaten och på demokratin. Även om jag vet att den ursprungliga avsikten var och fortfarande är att ställa Robert McCartneys mördare inför rätta så har jakten på rättvisa påverkat det politiska landskapet i Nordirland. Man har vågat utmana dem som betraktade sig själva som osårbara. Man har riktat strålkastarna mot några av de mörka platserna där våldet och hoten fortfarande härskar.
Folk har viskat om detta i åratal, men de av oss som inte upplevt det har lyssnat klentroget och, måste jag tillägga, med ett visst mått av tvivel. Men nu är det synligt för alla. Även om jag inte kan säga att det aldrig mer kommer att inträffa kan jag säga att den döljande slöjan äntligen har lyfts.
Det är inte möjligt att ge någon meningsfull bakgrund till situationen i Nordirland på så här kort tid, men liksom överallt där en konflikt råder är situationen komplicerad. De som vill få oss att tro att vi har de goda på ena sidan och de onda på den andra sidan i Nordirland ger inte en korrekt beskrivning av situationen.
Jag stöder till fullo uttalandet att våld och fred inte kan samexistera. Men för att slutligen kunna utrota våld och främja fred måste det finnas en äkta vilja att delta i en dialog och att dela makten, och man måste godta att det förflutna inte kan diktera hur framtiden skall se ut.
När vi blickar mot framtiden ser vi kvinnor, som i familjen McCartney, som vägrar att böja sig för hot och som mer än något annat vill leva i ett fredligt samhälle. Tyvärr ser vi inte alltför många kvinnor kring förhandlingsbordet i fredsprocessen. Däremot är det ofta kvinnorna som tar ledningen när det gäller att skapa och bygga fred i samhällen och kvarter, kvinnor som förstår att fred inte bara handlar om politiska uttalanden, underskrivna dokument eller framförhandlade avtal. Sådana avtal utgör bara ramen för fred. Det verkliga arbetet med att bygga freden utförs i vardaglig samverkan i skolor, på kontor, i föreningar, i lokala kulturcentrum, där kvinnor spelar en enormt viktig roll.
När det gäller att finansiera freden har EU gjort det möjligt för många villiga att bidra till fredsbyggandet i Nordirland. Jag anser att EU kan bidra ytterligare i dag. Om Nordirlands polisväsen inte förmår att väcka åtal, då skulle EU kunna bevilja ett ekonomiskt bidrag inom budgetposten för stöd till terrorismens offer för att bistå familjen McCartney i ett civilrättsligt förfarande i jakten på sanningen. 

Jean Lambert,
   . –Herr talman! Jag vill också välkomna Robert McCartneys partner och släktingar i dag.
I helgen var jag på en vaka i London för att uppmärksamma att det var tio år sedan Brian Douglas dog för polisens hand. Ingen har åtalats eller ställts till ansvar för hans död. Brians familj är inte ensam. Det finns i Förenade kungariket många exempel på människor vars nära och kära har gått en våldsam död till mötes. Ändå straffas ingen för detta, och ingen ställs till svars offentligt i domstol.
Familjerna kan berätta om sin brännande känsla av orättvisa inför situationen och om sin ilska över att den person som dödade den som de höll kär kommer att fortsätta att leva sitt liv, se sina barn växa upp, umgås med vännerna och göra allt det som han eller hon har berövat sitt offer. Robert McCartney kommer aldrig att få se sina barn växa upp.
Vi vet att vittnen inte har trätt fram på många platser på grund av två skäl, antingen på grund av en felriktad lojalitetskänsla eller på grund av rädsla för följderna. I fallet McCartney föreligger båda skälen, mot en politisk bakgrund som ytterligare kväver sanningen. Tystnad av detta slag överlämnar rättsskipningen till ligister och till dem som känner sig mäktiga endast när de skapar en skrämselkultur. De är rädda för sanningen. IRA:s erbjudande om att skjuta mördarna var en förolämpning mot rättvisan och visar på ett svindlande övermod. IRA är inte lagen! I Nordirland är det i dag, oavsett det förflutna, valurnan som gäller och med den rättsstaten. Det finns inga argument för paramilitär rättvisa i någon del av samhället, och min grupp anser att det heller aldrig har funnits.
Således är döden av symbolisk betydelse för framtiden. Den innebär en möjlighet att bryta med det förflutna. Därför har min grupp beslutat att stödja resolutionens anda trots en del formuleringar och svårigheter när det gäller ett möjligt finansiellt bidrag från EU, vilket är anledningen till att vi har bett om en separat omröstning i den frågan.
Emellertid erbjuder fallet en möjlighet att frigöra människorna från en rädslans och tigandets kultur och att ställa mördarna till svars. Det är dags att lossa det förflutnas strypgrepp och skapa rättssäkerhet för alla i alla samhällen. 
Helmuth Markov,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Min grupp vill självklart ge Robert McCartneys systrar ett varmt välkomnande till Europaparlamentet. Vi vill ta tillfället i akt för att upprepa vår tacksamhet för att vi fick träffa dem i april och försäkra dem om att vår grupp står vid deras sida i sökandet efter deras brors mördare och i deras strävan efter rättvisa, sinnesfrid och sociala villkor som gör att människor med olika uppfattningar kan leva tillsammans i fred. Till dem säger jag: i er kampanj mot mord kommer vi alltid att stå vid er sida.
Min grupp stöder det berättigade kravet på att mördaren eller mördarna skall överlämna sig till polisen och att vittnena skall lämna redogörelser – till polisen, ombudsmannen eller något annat organ – som håller som bevis vid en rättegång och medverkar till att mördaren får det straff han förtjänar. Där mord har begåtts får inga tysta väggar finnas. Det är allas ansvar att kräva att civilrätten förvisar sådana saker från alla samhällen. Varje institution, varje förening, varje part och varje människa måste använda sitt inflytande för att rättssäkerheten skall råda, inte bara i EU utan i hela världen. Vi har alla ansvaret för att skapa ett öppet klimat i varje land på jorden, ett klimat som gör att rättssäkerheten kan råda och att lagar följs.
Min grupp fördömer allt bruk av militärt våld som politiskt medel. Vi fördömer statligt stött förtryck och väpnade styrkors eller polisens bruk av våld som ett sätt att kväva demokratiska rörelser. Vi fördömer också enskilda mord och terrordåd som utförs av enskilda individer eller politiska grupper mot enstaka personer eller organisationer i det civila samhället, för sådant hjälper inte alls till att hantera samhällets problem, tvärtom förvärrar de bara saker och ting. Vår grupp anser att det är nödvändigt att stödja fredsprocessen i Nordirland och uppmanar därför alla berörda parter att driva på och aktivt främja den fredsprocess som inleddes med Långfredagsavtalet.
I vårt resolutionsförslag tar vi endast upp fallet Robert McCartney och försöker inte dra en koppling till vissa politiska grupper som påstås bära ansvaret för mordet på honom. Det finns en skillnad mellan den som driver någon annan att göra något, att göra något själv, att göra det på någon annans vägnar eller att vara medlem av en organisation. Därför är resolutionsförslaget utformat på det här sättet, och jag tror att ni kommer att stödja innehållet till fullo. 
Kathy Sinnott,
   . – Herr talman! Som irländsk ledamot av Europaparlamentet tvekar jag inför att ta till orda i frågan. Sedan det tragiska mordet på Robert McCartney är jag rädd att politikerna har lyft fram sina egen politiska dagordningar i samband med de val som nyligen hölls och att man har förlorat den verkliga meningen med allt detta ur sikte. Jag kommer därför att tala personligt.
En man har blivit ofattbart brutalt mördad, och förövarna har kunnat gå fria och har ännu inte ställts inför rätta. Hans fästmö Bridgeen, hans barn och hans familj är upptagna med att utkämpa en strid när de i stället borde få sörja och bearbeta sorgen. Det tycks som om dessa modiga människor inte får rättvisa, och därför har de kommit till oss. Men vad kan vi erbjuda förutom mer retorik i denna av åsikter redan överbelastade debatt? Vi kan ge dem vad de ber om, nämligen ekonomiskt bistånd till deras kamp. Pengarna skulle betala rättskostnaderna, vilket är nödvändigt. Emellertid skulle de inte att skipa rättvisa. För att detta skall ske uppmanar jag dem som var närvarande den där ödesdigra natten att vara modiga nog att vittna mot dem som begick brottet. Jag ber om detta, inte som ledamot i parlamentet, utan snarare som en mor som inte kan föreställa sig den smärta som denna modiga familj tvingas utstå.
Det är parlamentets plikt att hjälpa till ekonomiskt. Det är vår skyldighet att sträva efter fred för Nordirland. Men i egenskap av mor vädjar jag framför allt till dem som har uppgifter om de ligister som begick dådet att träda fram. Den här familjen behöver rättvisa för att kunna sätta punkt för och avsluta denna historia och för att kunna sörja i fred. Jag ber för dem. 
Brian Crowley,
   . – Herr talman! Jag vill ansluta mig till mina kolleger och välkomna familjen McCartney till parlamentet, där de får bevittna en ovanlig debatt av ett helt nytt slag. Ingen som hör historien om Robert McCartney och vad som hände honom kan undgå att slås av gärningsmännens onda uppsåt. Alla kan vi någon gång ursäkta ett enstaka gräl eller till och med ett slag utdelat i stridens hetta. Men vad som hände den kvällen var följande: Robert McCartney var det utvalda offret, och ett antal personer beordrades att ta ut honom och döda honom. Samma personer fick sedan order om att se till att ingen ambulans kunde komma till hans hjälp och om att städa upp i baren, för att utplåna alla tecken på inblandning och varje spår som skulle kunna knytas till någon enskild och så vidare. Vi hade kunnat ursäkta en olyckshändelse eller ett missöde, men överlagda handlingar och ont uppsåt av det här slaget kan inte ursäktas.
Kvinnorna i familjen McCartney – Paula, Catherine, Donna, Gemma, Clare och Bridgeen – är på alla sätt vanliga kvinnor som har gjort något utöver det vanliga. Genom sin smärta, sorg och strävan efter rättvisa har de förenat människor från olika länder och politiska läger, inbegripet människor som inte är engagerade i politik av något slag men som kan känna medkänsla med en familjs smärta och lidande. Det är nu upp till dem som har inflytande i Nordirland och dem som har inflytande över dessa medlemmar av IRA och andra politiska organisationer att överlämna gärningsmännen till polisen och till åklagaren och att göra det möjligt för rättvisan att råda och segra.
Vi talar om demokrati på 60-årsdagen av andra världskrigets slut. Vi talar om rättvisa och om att minnas offer. Konflikten i Nordirland har skördat tusentals offer. Många av dem, från alla grupper, har inte fått rättvisa. Nu är det dags för folket att resa sig och visa sina sanna demokratiska principer, att visa att de tror på rättsstaten, att de tror på rättvisa, jämlikhet och lika värde för alla människor i alla familjer. Om detta inte sker på politisk nivå i Nordirland är det vår uppgift i parlamentet att se till så att vi kan bistå dem på en rättslig nivå. 
James Hugh Allister (NI ).
   – Herr talman! Redan i inledningen vill jag hylla det storartade mod som familjen McCartney har visat. Hotelser och en förmåga att genomdriva sin vilja genom terror har alltid varit ett lika väsentligt stridsmedel för IRA som dess handeldvapen och bomber. Genom att exponera och sätta sig upp mot Sinn Féins och IRA:s ligistfasoner har systrarna McCartney visat utomordentlig tapperhet.
Det var ett rysligt mord. Genom en handrörelse som visade att kniv skulle användas gav en medlem ur IRA:s norra befälsområde order om att döda, och en ledande Sinn Féin-medlem använde hänsynslöst kniven och slaktade denna oskyldige man inför åtskilliga vittnen. En IRA-enhet, som leddes av den frivillige som hade hämtat kniven och sedan gjort sig av med den, samordnade sedan en ”uppstädning” för att förstöra kriminaltekniska och verkliga bevis, däribland övervakningskamerans bilder. Sedan inleddes i klassisk IRA-stil en skrämselkampanj för att tysta vittnena. Fastän IRA och Sinn Féin hävdar att de har utestängt eller uteslutit upp till tio medlemmar som kan knytas till detta mord illustreras deras dubbelspel och falskhet tydligt av att denne mördarpsykopat tre månader efter mordet offentligt utsågs till en av Sinn Féins officiella kassörer. Och den man som beordrade mordet går fortfarande och stoltserar på gatorna i Belfast i sällskap av IRA:s underrättelsechef Bobby Storey och Eddy Copeland, en ledande figur inom provisoriska IRA. Så var det med den föreställda disciplinära åtgärden från IRA:s sida: en ren parodi.
Under debatten kommer vi här i parlamentet att få höra en av Sinn Féin/IRA:s företrädare. Hon och hennes kolleger har förutsättningar att hjälpa denna familj genom att påverka vissa Sinn Féin-medlemmar, som Bob Fitzsimmons och Joe Fitzpatrick, och andra personer, som Terry Davison, att sanningsenligt berätta för de rättsliga myndigheterna vad de vet om de fasansfulla händelserna i gränden. Jag uppmanar henne att göra detta, men jag är rädd att vi i stället kommer att få höra Sinn Féins vanliga tomma fraser och skenheliga undanflykter som stinker av osäkerhet och med hyckleriet drypande från varje stavelse. Sinn Féin/IRA skulle kunna tillförsäkra familjen McCartney rättvisa, men de prioriterar att skydda sina egna. Härav IRA:s forcerade mur av tystnad. Straffande och avskräckande rättvisa genom brottmålsdomstol är utan tvekan det bästa alternativet. Om Sinn Féin/IRA lyckas med att förvägra denna familj straffrättsskipning, stöder jag kravet att EU skall hjälpa till med att finansiera en process så att mördarna och konspiratörerna åtminstone kan jagas civilrättsligt. Men mot bakgrund av att IRA tillskansade sig 40 miljoner euro vid rånet mot Northern Bank skulle det vara en motbjudande skandal om statlig rättshjälp stod till någons förfogande för att försvara sådana handlingar. Slutligen vill jag tillägga att EU-medlen också bör vara tillgängliga för många andra IRA-offer, som sedan år tillbaka har förvägrats rättvisa på grund av just dessa hotelser. 
James Nicholson (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill börja med att välkomna familjen McCartney hit till parlamentet i kväll och hylla det mod, den styrka och den bestämdhet som de i sina insatser och försök har visat prov på. Jag är glad över tillfället att ha denna debatt. Jag vill rikta mitt helhjärtade stöd till familjen McCartney i dess strävan efter rättvisa för brodern Robert.
De händelser som ledde till mordet på Robert McCartney visar tydligt på den maskopi som förelåg. Förutom att ett mord begicks den natten torkades bevisen systematiskt bort i baren. Allt detta inträffade inför vittnen som inte tycks ha sett någonting. Sanningen är att de trakasseras och inte törs träda fram. Sådan är den makt som provisoriska IRA utövar över folket i detta område. Jag vill uppmana dem som har upplysningar att träda fram och att överlämna upplysningarna till polisen i Nordirland, så att dessa kan föras till protokollet och denna historia äntligen kan få ett slut. Provisoriska IRA har injagat rädsla hos människor. Tyvärr tycks vi inte ha närmat oss en lösning av mordet. Den stora risken just nu är att ju längre ifrån de fasansfulla händelserna den 30 januari vi kommer, desto större blir sannolikheten att detta mord – liksom så många andra mord på oskyldiga människor i Nordirland under de senaste 35 åren – kommer att förbli olöst och glömmas bort. Jag vill inte att det skall inträffa.
Jag ber parlamentet och kommissionen att ge sitt fulla stöd till den gemensamma resolutionen. Jag skulle vilja att parlamentet förkastar vad jag anser vara en vanhedrande resolution från GUE/NGL-gruppen. Om Helmuth Markov hade bott i Nordirland skulle han inte ha svamlat på det sätt som han gjorde i kväll i syfte att försöka rentvå provisoriska IRA/Sinn Féin, som sitter bakom honom. Det är väl känt att provisoriska IRA och Sinn Féin är oupplösligt förenade.
Jag vill inte att förhalningspolitiken skall fortsätta när det gäller vädjan att ställa de ansvariga för detta ondskefulla dåd inför rätta. Vi kan inte tolerera sådan terror eller sådana hotelser i någon del av Europeiska unionen. Jag vill i framtiden slippa uppleva detta i någon del av det nordirländska samhälle, där jag väljer att bo. Vi har lidit tillräckligt under alltför lång tid, och vi vill att alla skall få ett bättre liv. 
Gary Titley (PSE ).
   – Herr talman! Parlamentet har gjort mycket gott som aktiv anhängare av fredsprocessen i Nordirland, och vi gav definitivt starkt stöd till fredsfonden för Nordirland. Därför är det naturligt att vi oroar oss över att fredsprocessen har stött på svårigheter, och mordet på Robert McCartney belyser en av anledningarna till dessa svårigheter.
Det händer ofta att så kallade ”frihetssträvanden” utnyttjas av kriminella grupper som tar politiska skäl till förevändning för sin verksamhet. Mordet på McCartney har visat att detta förekommer även i Nordirland. Som vi har hört handlar det om ett omotiverat mord på en oskyldig man. Mordet har bemötts med en mur av tystnad och hotelser, vilket påminner mycket om de metoder som maffian tillämpar på andra håll. Ju närmare freden man kommer, desto mer hotade känner sig de kriminella – narkotikasmugglarna, kopplarna och utpressarna. Uppriktigt sagt har vi nått en avgörande punkt i fredsprocessen. Denna kommer inte att lyckas om vi inte kan bryta brottslingarnas herravälde. Människorna måste inse att de så kallade befriarna har blivit deras fångvaktare.
Detta är inte en företeelse som begränsar sig uteslutande till nationalisternas sida. Det är också en företeelse som vi på unionisternas sida är medvetna om. Men den fråga som vi i dag diskuterar är mordet på Robert McCartney, och vi måste låta denna fråga förbli föremål för offentlig uppmärksamhet. Därför måste i synnerhet Sinn Féin bryta muren av tystnad, så att samhället kan frigöras.
Därför stöder vi förslaget att använda budgetposten för stöd till terrorismens offer till att finansiera varje civilrättsliga åtgärd som familjen vidtar – jag skyndar mig att tillägga att pengarna inte går direkt till familjen utan till rättsliga åtgärder. Vi måste komma ihåg att det räcker med att goda män och kvinnor tiger för att ondskan skall frodas.
Resultatet i det allmänna valet i Nordirland i förra veckan visar att det har skett en förskjutning i stödet till dem som motsätter sig det så kallade långfredagsavtalet. Det är ont om tid för fredsprocessen. Därför måste vi fortsätta våra påtryckningar på dem som är ansvariga för mordet och mörkläggningen, för om vi inte löser denna fråga kommer fredsprocessen att misslyckas totalt. 
Marian Harkin (ALDE ).
   – Herr talman! Jag instämmer med alla de talare som i dag har sagt att det inte finns några argument för paramilitär rättvisa. Ingen här i parlamentet i dag har tolererat eller rättfärdigat detta fasansfulla dåd, men alla har krävt rättvisa. IRA behöver inte fortsätta att existera. Sinn Féin har begärt att IRA skall upphöra med sin väpnade politik. Det bör IRA göra omedelbart. Detta skulle hjälpa till att förhindra att ett dåd som mordet på Robert McCartney upprepades. I detta ögonblick måste man emellertid insistera på att de som kallblodigt mördade Robert McCartney och de som bevittnade mordet skall samarbeta fullt ut med polisen i Nordirland.
Likaså finns det ett trängande behov av att moderera det språk som används inom politiken i Nordirland. På senaste tiden har man låtit masken falla, och partier som förespråkar fredliga medel har använt ett provocerande språk som snarare förvärrar än dämpar situationen.
Det finns en fras som ofta används inom den nordirländska politiken: ”Vi hoppar alla tillsammans.” Några av dem som tog detta förtroendesprång tidigare belönades inte för sitt mod utan märker nu att de snarare befinner sig i periferin än i händelsernas centrum. Nu står andra vid randen till samma avgrund. De har ett ansvar och en skyldighet att hoppa tillsammans. 
Bairbre de Brún (GUE/NGL ).
Herr talman! Sinn Féin stöder familjen McCartneys krav på att de ansvariga för mordet på Robert McCartney skall ställas inför rätta, och de kommer att fortsätta att göra allt de kan för att hjälpa familjen. Jag välkomnar dem hit i dag.
Vårt parti har träffat familjen McCartney vid ett flertal tillfällen. Jag träffade dem för några veckor sedan när de besökte parlamentet i Bryssel. Jag har lovat dem mitt och vår grupps stöd. Sinn Féin-ledaren Gerry Adams har uppmanat de ansvariga att träda fram och erkänna sitt ansvar för detta fasansfulla mord. De har vägrat. Han har också uppmanat alla dem som var i närheten av Magennis’s Bar att lämna fullständiga och uppriktiga redogörelser.
Eftersom vi tar så allvarligt på händelsen har elva medlemmar ur vårt parti som befann sig på baren denna kväll, och en medlem som anlände senare, tills vidare avstängts, utan att därför vara dömda på förhand. Detta har gjorts för att utröna om de har rättat sig efter partiledarnas uppmaning att alla skall lämna en fullständig och uppriktig redogörelse. Två medlemmar har uteslutits för att de vägrade att följa dessa instruktioner. Fyra andra har utträtt, och de övriga sex fortsätter att vara avstängda i avvaktan på en rapport till partistyrelsen.
I egenskap av ledamot från Sinn Féin och som enskild person skulle jag inte kunna delta i en kampanj för offren för britternas eller unionisternas paramilitära ligistfasoner om jag inte vore oskyldig och så mån om rättvisa för familjen McCartney. De som bär ansvaret för det brutala mordet på Robert McCartney måste erkänna vad de gjort inför domstol. Det är det enda anständiga de kan göra. Andra som har upplysningar måste träda fram. Vi anser att den nordirländska polisen (PSNI) kunde och borde ha agerat vid det här laget. Den har inte genomfört någon grundlig utredning. 
Eoin Ryan (UEN ).
   – Herr talman! Även jag vill välkomna familjen McCartney till kammaren. Jag hyllar det mod och den tapperhet som de har visat i strävan efter rättvisa för sin bror.
Robert McCartney mördades brutalt av ett gäng ligister och brottslingar som utgav sig för att vara republikanska politiska aktivister och frihetskämpar från IRA. Dessa människor måste ställas inför rätta. De har mördat en oskyldig man och allvarligt skadat hans kollega. De har komprometterat det goda ryktet och anseendet för de människor inom den egna politiska familjen som bevittnade, men inte var inblandade i, mordet.
De fullständigt oskyldiga människor som råkade vara närvarande vid tidpunkten för mordet har tvingats tiga om händelsen och i själva verket tvingats bli medbrottslingar till dessa ligister och brottslingar. De skyldiga fortsätter att gå omkring på gatorna i sina samhällen och att umgås med sina politiska fränder, trots att Sinn Féins ledare låtsas att man har tagit avstånd från dem. Sinn Féins politiska och parlamentariska ledare har visat att de inte klarar av att, eller vill, kontrollera dem. Att dessa brottslingar fortfarande är på fri fot väcker en grundläggande fråga om Sinn Féins och IRA:s verksamhet: Vem kontrollerar verksamhetens framtida inriktning? Kommer framtiden att formas av människor som uppriktigt ansluter sig till den irländska fredsprocessen och till en lösning på Irlands problem med demokratiska medel, eller kontrolleras Sinn Féin och IRA av människor som är beredda att tolerera och till och med stödja kriminella handlingar såsom mord?
Jag är medveten om att denna typ av dåd dessvärre inte enbart sker på samhällets ena sida. Det finns andra grupper som är inblandade i paramilitär verksamhet, misshandel och skottlossning. Även dessa måste fördömas. Men ledarna för Sinn Féin och IRA har makten och inflytandet att dra de ligister och brottslingar som mördade Robert McCartney inför rätta, om de så vill. Hittills har de visat sig vara mer intresserade av politisk posering och mediestyrning än av att göra rättvisa åt familjen McCartney.
Hur kommer det sig att familjen McCartney är tvungen att åka till Washington, Bryssel, Strasbourg, London och andra platser för att få rättvisa på grund av att de i sitt eget samhälle inte företräds av de människor som säger sig företräda dem, dvs. Sinn Féin/IRA? Varför söker familjen rättvisa här? Varför får de inte hjälp av Sinn Féin/IRA att få rättvisa inom sitt eget samhälle?
I går fanns det en artikel av Jim Cusack i . Om hälften eller en tredjedel av det han skrivit är sant, då har Sinn Féin/IRA ett allvarligt problem med att kontrollera vad som sker inom de samhällen som de säger sig företräda.
Det är dags att Gerry Adams och Martin McGuinness plockar fram de personer som är skyldiga till brottet och tvingar dem att överlämna sig själva till domstolsprövning. Dessa individer får inte tillåtas gömma sig bakom den politiska rörelse som de säger sig stödja.
Jag stöder resolutionen och förslaget att till fullo finansiera alla rättsliga kostnader som kan uppkomma om familjen går till domstol. 
Simon Coveney (PPE-DE ).
   – Herr talman! Även jag vill välkomna och hylla familjemedlemmarna McCartney, som fortsätter sin kampanj för rättvisa både i Irland och utanför landets gränser.
Den 30 januari mördades deras bror Robert av medlemmar ur Irländska republikanska armén i Belfast. Detta är tyvärr inte det enda brutala mord som har skett på vår ö under de senaste 30 åren, men mordet har fått många människor över hela världen att reagera och inse vad det är för verksamhet som pågår i Irland sju år efter det historiska långfredagsavtalet.
Omständigheterna får en att nyktra till. Ett grymt mord beordrades utanför en pub i Belfast för mindre än fyra månader sedan. Det utfördes av psykopater och bevittnades av 70–80 personer. En klinisk ”uppstädning” – som tog en hel del tid, kan jag tillägga – beordrades därefter av lokala IRA-ledare. Sedan dess har det pågått en skrämselkampanj inom samhället som har lett till tystnad. Människor lever i rädsla för repressalier om de talar ut.
I parlamentet sitter företrädare för det politiska partiet Sinn Féin, som enligt egen utsaga har ett särskilt förhållande till IRA, och vi hänvisar därför till dem. Både den irländska och den brittiska regeringen beskriver dem som två sidor av samma mynt. Sinn Féin har inte gjort och gör inte tillräckligt för att bringa rättvisa i denna rysliga historia. Det är också ett faktum att Sinn Féins inflytande över samhället i Nordirland skulle kunna åstadkomma rättvisa i det här fallet. Men vad vi hör är stödjande ord i stället för konkreta insatser.
Robert McCartneys systrar fortsätter sin strävan efter rättvisa, och vi måste stödja dem här i parlamentet på det sätt vi kan. Vi måste få ett slut på straffriheten där den förekommer. Utanför Europeiska unionen, då vi har inflytande. Men, vad som är viktigare, även inom Europeiska unionen, i det här fallet i ett samhälle i Nordirland. Parlamentet kan hjälpa till genom att ta upp frågan och också eventuellt genom att stå för finansieringen, såsom angavs i resolutionsförslaget. Jag stöder båda dessa idéer. Vi uppmanar rådet och kommissionen att ge ekonomiskt stöd om ett civilmål inleds. Vi hoppas att så inte blir fallet, utan att polisen i Nordirland lyckas väcka åtal i domstol, i samarbete med dem som har inflytande över det nordirländska samhället. För två veckor sedan antog vi i parlamentet en resolution om mänskliga rättigheter. Det centrala i denna resolution var behovet att få ett slut på straffrihetens gissel i vissa delar av världen. Vi måste tjäna som exempel och göra samma sak i Belfast. 
Proinsias De Rossa (PSE ).
   – Herr talman! Det enda syftet med denna resolution är att uppnå rättvisa för familjen McCartney – som jag välkomnar hit i kväll – genom att insistera på att de regelrätta polisiära och rättsliga förfarandena tillåts fortlöpa normalt efter mordet på deras bror Robert.
Sinn Féin har hävdat att mordet på Robert McCartney inte var politiskt motiverat. Detta kan man inte att veta med säkerhet förrän frågan har prövats i domstol. Det är ett faktum att igensopningen av spåren på mordplatsen, hotelserna mot vittnena, IRA:s erbjudande att ha ihjäl mördarna och vägran att samarbeta med polisen i Nordirland är politiskt motiverat, och detta kan inte åtskiljas från själva mordet. Det är också ett faktum att det så kallade IRA utgörs av de mest verksamma och politiskt drivna brottslingarna i fråga om våld och hotelser i Nordirland, att dessa individer deltar i omfattande kriminalitet i Nordirland, i Republiken Irland och även i Storbritannien och att de gör detta för att upprätthålla sin ”rättsstatsprincip” och för att finansiera sin verksamhet. Tills denna brottsliga verksamhet definitivt har upphört och det järngrepp som den republikanska rörelsen håller olika delar av Nordirland i har släppt finns det små möjligheter för vanliga medborgare att hoppas få sina mänskliga rättigheter försvarade.
I Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna, som återspeglas i EU:s nya konstitution, talas om rätten till liv, frihet från tortyr, inget straff utan stöd i lag, yttrandefrihet, rätten till effektiva rättsmedel och rätten till frihet, säkerhet och en rättvis rättegång. Alla dessa rättigheter förnekas regelbundet av IRA, både i ord och handling. Sinn Féin är genom sin fortsatt starka anknytning till IRA förvisso lika skyldigt, trots att de påstår något annat. Genom att man i resolutionen från GUE/NGL-gruppen och i ändringsförslaget från Verts/ALE-gruppen försöker lägga skulden för det ohyggliga mordet på Robert McCartney på brottslingar i allmänhet, tillåter man naivt Sinn Féin och IRA att rentvå sig från IRA-medlemmarnas välkända delaktighet före, under och efter mordet, och resolutionen bör därför inte stödjas av parlamentet. Jag vill uppmana parlamentet att stödja den gemensamma resolutionen. 
Liam Aylward (UEN ).
   – Herr talman! Även jag hälsar familjen McCartney välkomna denna eftermiddag och erbjuder mitt stöd i deras ansträngningar att skipa rättvisa efter det brutala mordet på Robert McCartney.
Enligt min uppfattning var Robert McCartneys död inte alls politiskt motiverad. De som mördade honom bör ställas inför rätta och avtjäna sina straff i fängelse. Det faktum att de flesta, eller alla, som var inblandade i detta mord antingen är medlemmar eller anhängare av IRA eller Sinn Féin är ingen ursäkt för deras handlingar. Att de inte har överlämnat sig till rättvisan äventyrar Sinn Féins och dess ledares rykte. Vad som är viktigare är att Sinn Féin-ledarnas underlåtenhet att se till att rättvisa skipas i detta fall undergräver den irländska republikanismens sak. Ingen bör någonsin tillåtas att använda den irländska republikanismen som täckmantel för att dölja mordet på en oskyldig människa när motiven inte på något sätt kan rättfärdigas politiskt.
Liksom det stora flertalet av de människor som bor på ön Irland har jag alltid önskat mig ett enat Irland. Jag har alltid ansett mig vara irländsk republikan, och detsamma gäller för familjen McCartney. Jag känner därför avsky inför att somliga tror att deras republikanism kan användas som ursäkt för våldsamma och avskyvärda mord, särskilt i fallet Robert McCartney.
Jag tror att majoriteten av Irlands befolkning delar denna åsikt. Den irländska republikanismen måste nu och i framtiden vara helt åtskild från vanlig kriminalitet. Sinn Féin-ledarnas handlingar och uttalanden de senaste månaderna har inte lett till några framsteg med att skipa rättvisa för familjen McCartney. Det är inte för sent för Sinn Féin-ledarna att rätta till detta misstag, förutsatt att de verkligen vill göra det.
Som ledare för det största republikanska partiet i de sex grevskapen, och särskilt efter den senaste veckans val, har de en skyldighet att skilja den irländska republikanismens sak från handlingar som utförs av vanliga brottslingar. De har också en skyldighet gentemot familjen McCartney, som har rätt att förvänta sig rättvisa efter mordet på Robert. Denna förfärliga historia har redan dragit ut alldeles för länge på tiden. Jag rekommenderar förslaget till kammaren. 
Stavros Dimas,
   . – Herr talman! Jag vill upplysa er om att jag kommer att lämna en redogörelse till ordförande José Manuel Barroso för diskussionen – ordförande Barroso hade nöjet att träffa medlemmar av familjen McCartney för ungefär en månad sedan. Jag kommer även att informera vice ordförande Franco Frattini om begäran om möjligheten till anslag för att täcka de juridiska kostnaderna.
Kommissionen stöder till fullo freds- och försoningsprocessen i området, inte minst genom Peaceprogrammet, som många ledamöter har nämnt och som belöper sig till omkring 760 miljoner euro för perioden 2000–2006. Detta inbegriper finansiering av program i systrarna McCartneys stadsdel, till exempel ett fritidshem, ett stödprogram för unga brottsoffer och ett program för ekonomisk samhällsupprustning.
Jag vill än en gång uttrycka min stora beundran för dessa modiga människor, familjen McCartney. 
Talmannen.
   – Jag har mottagit två resolutionsförslag(1), som ingivits i enlighet med artikel 103.2 i arbetsordningen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på tisdag. 

Talmannen.
   – Nästa punkt är en andrabehandlingsrekommendation (A6-0102/2005) av Jules Maaten för utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om förvaltning av badvattenkvaliteten och om upphävande av direktiv 76/160/EEG (12884/1/2004 – C6-0006/2005 – 2002/0254(COD)). 
Jules Maaten (ALDE ),
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot! Vad bör och vad bör inte tillhöra EU:s ansvarsområde? Och när det gäller regler, varför inte lätta på gasen då och då? Den typen av frågor väcks apropå detta direktiv, inte bara kommissionens ursprungliga förslag utan givetvis också rådets gemensamma ståndpunkt som vi nu har framför oss. Badvattendirektivet är från 1976, och sedan dess har mycket förändrats, inte bara när det gäller vår syn på miljö utan också när det gäller exakt vad som skall regleras, på vilken nivå och hur.
Man kan självklart – vilket jag gjorde – ifrågasätta hur värdefullt det är att slå fast EU-standarder som skall gälla för badvatten, kustvatten och inlandsvatten i Europeiska unionen, om vi skall fastställa sådana standarder på EU-nivå och om EU:s åtgärder på området ger ett mervärde. Vid första behandlingen beslutade parlamentet att EU faktiskt tillför ett värde. Men det gjorde också medlemsstaterna och detta är viktigare. Även de medlemsstater som man skulle tro hade kapacitet att utforma standarder på egen hand ansåg att ett nytt badvattendirektiv var nödvändigt. Varför skulle vi då hävda motsatsen? Varför är regeringarna för ett nytt badvattendirektiv? Huvudskälet är att det gamla direktivet är ogenomförbart och – i miljömässiga termer – förhistoriskt.
Det gamla direktivet byggde på tillsyn och mätning, och inte på en förutseende och förnuftig förvaltning av badvatten. Med sitt förslag bestämde sig kommissionen för att ändra på detta, vilket jag anser var rätt. Det nya direktivet måste vara tillämpningsbart, flexibelt och inriktat på förvaltning av badvatten och avreglering. Byråkratin måste definitivt bantas. Det bör till exempel vara möjligt att ha större flexibilitet i fråga om när mätningar skall göras: om badvattnet på en viss plats har varit rent i många år bör det vara möjligt att göra mindre täta mätningar. Detta har kommissionen föreslagit och detta har parlamentet och senare rådet godkänt. Detta är definitivt ett framsteg.
Direktivet är också populärt hos den breda allmänheten, vilket inte är oviktigt i dessa tider av folkomröstningar. Detta är ett av de mest välkända direktiven för den europeiska allmänheten, som varje år inväntar de nya siffrorna med oro. Det har också varit ett framgångsrikt direktiv. För ungefär tio år sedan var endast 60 procent av badvattnen godtagbara, jämfört med 95 procent nuförtiden, vilket är utmärkt. Parlamentet anser emellertid – och så röstade också utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet – att den information som skall göras tillgänglig för allmänheten i huvudsak bör avse den nuvarande vattenkvaliteten. För att testa detta valde jag slumpvis ut en plats i Europa – utgångspunkten för en framstående ledamot av kommissionen, nämligen Aten – för att kontrollera badvattenkvaliteten där.
Vi gjorde en del efterforskningar på Internet nu i eftermiddag, men de nyaste uppgifterna gällde tyvärr vattenkvaliteten under 2003, vilket självklart inte säger något om det fortfarande är säkert att simma i närheten av Aten. Aktuell information kan säkert finnas på det grekiska hälso- och välfärdsministeriet, men den skulle jag inte kunna läsa eftersom informationen är på grekiska. Enligt parlamentet är detta ytterligare ett skäl till att man bör tillhandahålla aktuell information och använda symboler som kan utvecklas av kommissionen och kännas igen av alla medborgare i Europeiska unionen. För närvarande släpar informationen efter och är dessutom svår att hitta på Internet. De flesta turister – åtminstone hoppas jag det – tar dessutom inte med sig sina datorer på semestern, eller i alla fall inte till stranden.
Enligt standarderna i det gamla direktivet är hälsorisken en på åtta. Enligt de nuvarande standarderna riskerar alltså en av åtta badare att bli sjuk. Vi skall inte underskatta dessa hälsorisker, bland annat rubbningar i mage och underliv, hud-, ögon- och andningsbesvär och infektioner i ytterörat. Med de standarder som föreslagits av kommissionen och parlamentets utskott för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet skulle en av tjugo badare bli sjuk. Detta kan fortfarande vara för många, men det är åtminstone ett steg framåt. Samtidigt nöjer sig rådet med en av nio i sin gemensamma ståndpunkt. Jag kan förstå att regeringarna vill ha råd med systemet. Parlamentet bör enligt min mening ta hänsyn till detta, och därför beklagar jag att rådet och parlamentet inte nådde någon långtgående överenskommelse vid andra behandlingen.
Ett antal mycket intressanta ändringsförslag har lagts fram. Ändringsförslag som går ut på att stryka eller anpassa kategorin ”tillfredsställande” skulle om de antogs åtminstone hjälpa parlamentet vid ett förlikningsförfarande och därmed göra det möjligt för oss att tillsammans med rådet nå en lösning som är bra för badare och konsumenter, en lösning som vi kan använda för att konstatera att kvaliteten på badvatten verkligen blir betydligt bättre – vilket var kommissionens önskan med det ursprungliga förslaget. Vi bör emellertid också hitta en lösning som är bra för regeringarna, som är lättare att genomföra, som leder till färre regler och som har en rimlig kostnad. Detta är nämligen också en viktig faktor. Därför anser jag att vi inte bör låta direktivet omfatta vatten för rekreation, vilket däremot bör ske någon gång i framtiden. Jag har inga problem att tala om detta, men det är inte rätt tid att ta upp frågan på det här sättet.
Avslutningsvis konstaterar jag att kommissionen inte var särskilt angelägen om att uttala sig om rådets ståndpunkt. Kommissionen vill hur som helst se en fortsatt noggrann granskning av värdena i framtiden. Enligt min mening är detta mycket värdefullt. Det säger sig självt att vi måste fortsätta att göra justeringar i framtiden. Detta kommer förhoppningsvis att göras enligt det sedvanliga förfarandet i samråd med parlamentet. 
Stavros Dimas,
   . – Herr talman! Först vill jag tacka föredraganden Jules Maaten och gratulera honom till hans arbete med denna svåra fråga. När det gäller kommissionens rapport om badsäsongen 2004 vill jag meddela er att den offentliggörs i slutet av månaden, och inte bara på grekiska utan även på andra språk.
Kommissionens ursprungliga förslag utarbetades för att aktualisera det befintliga direktivet, som är från 1976. Förslaget innebar striktare standarder för vattenkvalitet, aktualiserade förvaltningsåtgärder för badvatten, rationalisering av tillsynskraven och bättre informationskanaler för allmänheten. Kommissionen godtog helt eller delvis 22 av de 37 ändringsförslag som parlamentet antog vid första behandlingen(1).
Förslagets utformning förbättrades, men grundstrukturen och – vilket är viktigare – vattenkvalitetsstandarderna följde kommissionens ursprungliga förslag. Diskussionerna i rådet hölls under de grekiska, italienska och irländska ordförandeskapen.
Det blev snart uppenbart att en stor majoritet av medlemsstaterna ansåg att kommissionens förslag om kvalitetsstandarder var alltför långtgående och skulle kosta alldeles för mycket. Diskussionerna i rådet tydliggjorde också att det fanns en önskan om att skilja mellan kvalitetsstandarder för kustvatten och kvalitetsstandarder för inlandsvatten.
Andra förändringar som växte fram under diskussionerna i rådet rörde valet av den rätta tidpunkten att anta de nya standarderna och en alternativ strategi för bekämpning av kortvariga föroreningar och nödsituationer. Många av förändringarna i den gemensamma ståndpunkten förbättrar det ursprungliga förslaget från kommissionen. När det gäller frågan om huruvida vattenkvalitetsstandarderna och klassificeringskategorierna är tillräckligt strikta skulle kommissionen föredra att behålla det ursprungliga förslaget. Men efter långa och mödosamma förhandlingar med rådet blev slutsatsen att kommissionens förslag aldrig skulle få det stöd som krävs.
Kommissionen beslutade därför att stödja den gemensamma ståndpunkten, som är långt ifrån idealisk men som ändå är en stor förbättring i förhållande till de nuvarande bestämmelserna i det gällande direktivet. Den nuvarande lagstiftningen, som är nästan 30 år gammal, behöver uppdateras så snart som möjligt. När den gemensamma ståndpunkten godkändes gjorde kommissionen ett uttalande för att bringa klarhet i saker och ting. Den tillkännagav då sina planer på att finansiera ett program för epidemiologisk forskning i syfte att grundligt analysera de möjliga effekterna för badande samt framför allt hälsoeffekterna av att bada i sötvatten. Resultatet av programmet väntas komma 2008 och kommer kanske att lösa vissa frågor där rådet och parlamentet i dag har olika ståndpunkter.
Jag skulle vilja be parlamentet att försöka – med kommissionens hjälp – att så snart som möjligt finna en gemensam linje med rådet i den här frågan. Vi behöver snarast ett nytt direktiv med riktade förvaltningsmetoder, rationellare tillsynssystem och effektivare kommunikation med allmänheten. 
Christa Klaß,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Genom badvattendirektivet från 1976 fastställdes för första gången enhetliga minimistandarder för badvatten i Europeiska gemenskapen. I direktivet från 1976 angavs 19 fysiska, kemiska och mikrobiologiska parametrar för bedömning av vattenkvaliteten. Den aktuella gemensamma ståndpunkten från rådet innebär att testkriterierna minskas till enbart två mikrobiologiska patogena organismer, i kombination med en bedömning av vattnets utseende och mätning av pH-värdet i sötvatten.
Kommissionens förslag till nytt badvattendirektiv ingår i EU:s övergripande vattenpolitik och bygger på nyare vetenskapliga upptäckter, särskilt WHO:s studier. De värden som 1976 beskrevs som ”tillfredsställande” utsatte fortfarande badare för 7–9 procents risk. WHO föreskriver nu värden som tillåter högst 5 procents risk för sjukdomsfall bland badare. I sin gemensamma ståndpunkt har rådet infört en ny parameter för ”tillfredsställande”, men den utgör inte en förbättring i förhållande till standarden från 1976.
Här går åsikterna isär. Ni sade, herr kommissionsledamot, att huvudargumentet är att kostnaderna skulle bli för stora. Men många av de påstådda merkostnaderna beror på att man måste följa ramvattendirektivet, nitratdirektivet och direktivet om rening av spillvatten från tätorter. De ytterst små kostnader som faktiskt uppstår på grund av att man måste rätta sig efter högre vattenkvalitetsstandarder uppvägs nu av minskade sociala kostnader, helt enkelt för att färre människor blir sjuka.
Jag skulle personligen vilja förorda att man omedelbart inför de högre kvalitetsstandarder som föreslagits av WHO och kommissionen. Förebyggande hälsovård är inte något som kan skjutas på framtiden, men Richard Seeber har anslutit sig till Ria Oomen-Ruijten, Cristina Gutiérrez-Cortines och María del Pilar Ayuso González och lagt fram ett kompromissändringsförslag på gruppens vägnar. Förslaget innebär en övergångsperiod på åtta år, vilket är tillräckligt för att få igenom kvalitetsstandarderna. Vissa länder menar att de nya kvalitetsstandarderna lägger en särskilt stor börda på dem, och detta ändringsförslag syftar till att ge dem mer tid att förbereda sig för de striktare nivåerna och lösa deras eventuella problem.
Jag ber parlamentet att stödja detta kompromissändringsförslag. 
Gyula Hegyi,
   – Herr talman! Det finns ett lustigt ungerskt ordspråk om att ”kasta ut barnet med badvattnet”. Tyvärr måste jag säga att det är min åsikt om rekommendationen.
Rådets gemensamma ståndpunkt är ett realistiskt sätt att behandla frågan och rymmer förståelse för problemen i de olika medlemsstaterna och deras regioner. Maaten-betänkandet syftar till att förstöra denna kompromiss, till exempel stryks kategorin ”tillfredsställande”. Vanliga människor förstår att det finns badvatten som inte är idealiska, men inte heller farliga, att bada i. Kvaliteten är helt enkelt tillfredsställande. Detta är vad vi kallar sunt förnuft.
Sjöars och havs självrenande egenskaper skiljer sig avsevärt åt. Därför har rådet klokt nog fastställt olika kvalitetsnormer för kust- och inlandsvatten. Föredraganden motsätter sig detta. Enligt Maaten-betänkandet skulle medlemsstaterna få veta på vilket språk de skall informera om vattenkvaliteten. Detta är ingen bra ide. Om någon beslutar sig för att rösta emot den europeiska konstitutionen kommer det att vara på grund av den sorts överreglering som föreslås i detta betänkande och liknande saker. 
Holger Krahmer,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Föredraganden förtjänar ett stort tack, framför allt för att ha tagit upp frågan om det över huvud taget behövs ett EU-direktiv av det här slaget. Som Montesquieu sade för några hundra år sedan: ”Om det inte är nödvändigt att stifta en lag är det nödvändigt att avstå från att stifta en lag.” Jag ser badvattendirektivet som ett bra exempel på det slags direktiv som EU gott kan klara sig utan. I sin regleringsiver strävar EU ständigt efter att harmonisera resultat, vilket gör att EU fjärmar sig alltmer från allmänheten. Medaljens baksida är att allt fler blir besvikna på EU, vars mest synliga sida är alla de byråkratiska bestämmelser och förordningar som unionen lägger sig till med.
Jag skall komma in på den fråga vi behandlar här. Alla regioner som har vattenområden för bad eller fritidsaktiviteter har ett naturligt intresse av att de håller en hög standard. I annat fall straffar det sig med att besökare och turister uteblir. Att skapa rättsliga ramar på det här området bör förbli medlemsstaternas angelägenhet. Jag kan nämligen inte förstå hur detta kan ha någon inverkan på den inre marknaden. Jag tror inte att jag behöver påpeka hur illa många miljöbestämmelser tillämpas inom EU med tanke på att det pågår tillräckligt många överträdelseförfaranden – faktiskt överväldigande många – som bevisar detta.
Om EU vill bli öppnare för medborgarna måste vi – när det gäller miljö och hälsoskydd – koncentrera oss på vad som måste och kan göras på EU-nivå. Om vi är tveksamma till om en uppgift bör utföras på EU-nivå eller inte bör vi således överlämna ansvaret till medlemsstaterna. Jag ser inte badvattendirektivet som en absolut nödvändig del av den europeiska integrationen. 
Marie Anne Isler Béguin,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot! För att svara min kollega vill jag säga att om det finns ett direktiv som är populärt och välkänt av alla medborgare, så är det badvattendirektivet. Personligen skulle jag vilja gå ännu längre än det här direktivet. Vi menar att rekreationsaktiviteter i själva verket kommer att uteslutas om förslaget till direktiv om kvalitet på badvatten förblir oförändrat. Detta kommer att dra en gräns mellan badare och andra användare av kust- och inlandsvatten, vilket vi inte kan acceptera.
Den version som föreslås av kommissionen är helt klart otillfredsställande i våra ögon och vi är i dag i vår fulla rätt att fråga kommissionen och rådet varför de envisas med att inte låta andra rekreationsaktiviteter omfattas av badvattendirektivet. Vad blir direktivet värt om det inte erbjuder samma garantier om säkerhet och vattenkvalitet för nya typer av vattenaktiviteter som surfing, vindsurfing och kajakpaddling, som vi alla vet är vanliga företeelser i många badvatten i Europeiska unionen? Sådana aktiviteter och rekreations- och tävlingsidrotter medför lika stora risker för att svälja vatten som vanligt badande. Det vet vi alla.
Om vi inte lyssnar till den växande allmänhetens förväntningar, yngres såväl som äldres förväntningar, och om vi slår dövörat till för nya användare av kust- och inlandsvatten, då kommer vi verkligen att misslyckas i vårt arbete som lagstiftare och företrädare för EU-medborgarna. Med tanke på att det pågår en mycket livlig debatt i Frankrike om EU:s befogenheter och roll har vi med det här förslaget till direktiv möjlighet att visa att unionen är i fas med ett samhälle i förändring, och att den kan lyssna till och uppfylla medborgarnas önskemål. Exempelvis har de organisationer som arbetar för att idrott skall kunna utövas i vatten av god kvalitet slagit sig samman och samlat in mer än 10 000 underskrifter, just för att övertyga oss om att ta med rekreationsidrotter.
För att svara kommissionsledamoten tror jag att alla är överens om att vi bör investera i vattenkvalitet när det inte kostar något. Vi måste dock inse att investeringar i vatten av god kvalitet är en investering i vår framtid. 
Adamos Adamou,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot! Som ni säkert förstår är jag som cypriot särskilt intresserad av frågan om skydd av badvatten, eftersom jag kommer från en ö. Inkomsterna i mitt land, med sina enastående stränder, är till stor del beroende av turism, särskilt europeiska turister som liksom cyprioterna ställer högra krav på rent vatten. En förorenad strand på Cypern är ett allvarligt samtalsämne och orosmoln, och medborgarna kräver att deras regering bibehåller och förbättrar förhållandena i havet utifrån mycket strikta kriterier.
Att jag anser att det nya direktivet bör vara både strikt och genomförbart beror inte bara på att turismen på Cypern bör tryggas. Alla EU-medborgare har rätt att njuta av Europas vatten, både vid kusterna och inne i landet, att utöva olika slags aktiviteter utan fara för mikrobiologisk nedsmittning och framför allt rätt att få information så snabbt som möjligt om förhållandena i de vatten där de och deras barn skall bada. Jag ser ingen anledning till att skjuta upp tillämpningen av direktivet. Tidsfristen 2011 ger de lokala myndigheterna tillräckligt med tid för att se till att kunna utföra de tester som måste göras och att utveckla en nödvändig infrastruktur.
Jag håller helt med föredraganden om att informationen till allmänheten är ett av de viktigaste inslagen i direktivet. Om syftet är att förbättra och bibehålla kvaliteten på badvattnen i EU och skydda medborgarna har jag svårt att förstå varför rådet inte vill utveckla ett offentligt informationssystem. Jag uppmanar er därför att stödja de relevanta ändringsförslagen.
Första gången jag fick det här direktivet i min hand undrade jag varför kommissionen nöjde sig med vatten av god kvalitet på grundval av de fastställda parametrarna. Nu vill rådet lägga till en parameter för tillfredsställande kvalitet. För mig verkar det oacceptabelt att vi i slutändan skall få med än mindre strikta mikrobiologiska specifikationer än dem som kommissionen slagit fast. Därför uppmanar jag er att rösta för de relevanta ändringsförslag där den nya parametern stryks, och för de ändringsförslag där det inte görs någon skillnad på inlands- och kustvatten. Eftersom ingen vetenskaplig undersökning som stöder denna ståndpunkt har lagts fram för parlamentet föreslår jag att vi röstar mot en sådan åtskillnad i väntan på att dokumenterade uppgifter läggs fram.
Slutligen håller jag med föredraganden om att parlamentet bör stå fast vid sina ståndpunkter, särskilt efter omröstningen i utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet, och jag uppmanar er att använda er röst för att visa att EU:s medborgare förtjänar bästa möjliga badvatten. 
Johannes Blokland,
   . – Herr talman! Vi behandlade subsidiariteten under den första behandlingen så därför tänker jag inte ta upp detta mer nu. Jag hade hoppats att revideringen av direktivet om badvatten skulle ha fört oss närmare rent badvatten eftersom kommissionens ursprungliga förslag verkligen gav oss stora möjligheter att åstadkomma detta. Det är därför denna kammare vid den första behandlingen beslutade göra relativt få ändringar. Rådet kan dock inte sägas ha följt en positiv linje vid utarbetandet av den gemensamma ståndpunkten som jag inte tycker kan kallas helt ”gemensam”. Det finns inte mycket som återspeglar parlamentets ståndpunkt i förstabehandlingen. Jag har särskilt svårt att hylla rådet för det sätt som det sänkt sina målsättningar på. Alla typer av kosmetiska förändringar har införts för att piffa upp förslaget, inbegripet införande av en ny kategori ”tillfredsställande” badvatten men det tar inte bort intrycket av att rådet inte var så villigt att göra normerna strängare.
Dessutom styrs rådets åtskillnad mellan saltvatten och sötvatten av en önskan om att uppnå en kompromiss inom rådet. De argument som lagts fram har dock inte övertygat mig om den vetenskapliga grund som sägs skall finnas. Jag kommer därför att stödja de ändringsförslag som syftar till att upphäva detta. Jag stöder även att kategorin ”tillfredsställande” stryks. Jag skulle kanske, som en kompromiss, kunna godta ändringsförslag 36 som lagts fram av PPE-DE-gruppen. Jag välkomnar även återinförandet av tabellen med parametrar – ändringsförslag 29 – vilket är värt att stödja.
När vi är inne på det ämnet skulle jag vilja fråga rådet vad det anser om det sätt på vilket det gamla badvattendirektivet från 1976 har genomförts. Om man ser till situationen i EU 2003 – vilket är det senaste år som det finns uppgifter från – så ser man att cirka 95 procent av badvattnen uppfyller de obligatoriska normerna och cirka 80 procent uppfyller riktvärdena. Utan behov av ytterligare arbete, uppfyller redan 80 procent av badvattnen redan de nya normer som kommissionen föreslår. Så varför är rådet så emot ett bättre skydd för badande? Vi vet alla att det nuvarande direktivet inte längre uppfyller dagens krav men jag tycker att ribban för det nya direktivet borde läggas litet högre. Det är, i de badandes intresse, det enda rätta att göra. Slutligen skulle jag vilja tillönska föredraganden mycket styrka. Jag tycker att han hittills gjort ett utmärkt arbete. Vi får hoppas att rådet inser det och att förlikning kan undvikas. 
Caroline Jackson (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det här är en mycket användbar och viktig revidering av direktivet från 1976. Vi måste komma ihåg att den innebär verkliga förbättringar av vattenkvaliteten inom kategorierna ”bra” och ”utmärkt”, som nu har föreslagits. Härigenom kommer badvattendirektivet att bli mer fokuserat, med klarare och mer krävande bestämmelser, och jag betonar att detta är ett ambitiöst förslag.
Det har tagit åtminstone 30 år och kostat en hel del pengar att genomföra direktivet från 1976. Jag företräder sydvästra England, där vi har lagt ned mer än 1 miljard pund sterling – jag beklagar att jag inte anger beloppet i euro – på att göra rent badstränderna längs kusten i enbart den regionen i England. Detta har inneburit en årlig höjning av vattenavgifterna på 15 procent, och jag tror inte att folk kommer att vara beredda att betala mycket mer för ett mycket mer krävande direktiv.
Det finns uppenbarligen två problem. Till skillnad från Johannes Blokland vill jag behålla kategorin ”tillfredsställande”. Jag vet att några vill ta bort den, men enligt min mening behöver vi kategorin ”tillfredsställande” som en sorts provkategori, eftersom de nya normerna ”bra” och ”utmärkt” är mycket hårdare och några stränder trots investeringar kanske inte uppfyller kraven, särskilt inte efter regn. Jag skulle vilja höra vad kommissionsledamoten anser om ändringsförslag 36. Anser han att det är ett effektivt sätt att ta itu med frågan, och kan han förutse rådets troliga inställning till det?
När det gäller frågan om rekreationsvatten, slutligen, anser jag att alla ändringsförslag om rekreationsvatten är ganska enfaldiga, eftersom definitionen är för vid för att vara meningsfull. Om man utgår från Cornwall och försöker ta sig till Florida i en kanot så förvandlas hela Atlanten till rekreationsvatten, och jag tror inte att det är värt det. Jag har inte sett några kostnadsberäkningar från någon av de ledamöter av De gröna som lade fram ändringsförslagen. Jag tror inte att det finns några sådana.
Vi har också frågan om vad som är praktiskt. Jag vill framhålla att det brittiska kanotförbundet har bett oss att inte stödja en utvidgning av direktivet till att omfatta rekreationsvatten. Jag har noterat att den brittiska surfingorganisationen Surfers Against Sewage har sagt att direktivet kommer att ha särskilt stor inverkan vid kanotförbundets nationella vattensportcenter, där man rutinmässigt anser att dålig vattenkvalitet utgör en risk för unga människor. Det brittiska kanotförbundet säger att hälsorisken för kanotister i Förenade kungarikets vatten betecknande nog är mycket låg, och på grundval av detta ifrågasätter de om det är berättigat att inkludera rekreationsvatten i direktivet.
Jag önskar direktivet allt gott. Jag minns direktivet från 1976 när det först lades fram. Det här är en klar förbättring, vilket vi bör komma ihåg. 
Dorette Corbey (PSE ).
   – Herr talman! Jag skulle också vilja gratulera Jules Maaten till hans arbete. Jag vädjar till alla ledamöter, och till kommissionen, att behålla kärnan i det här förslaget som det lades fram. Kärnan är alltså en hög grad av skydd med hjälp av höga normer för bra och till och med utmärkt badvatten. Kommissionen har grundat sitt arbete på undersökningar av Världshälsoorganisationen men rådet visar i sin gemensamma ståndpunkt att det har en mycket cynisk sida. Normerna är höga och badplatserna kan riskera att stängas men eftersom det fifflas med normerna är det ingen större risk. Vi skall komma ihåg att det här handlar om hälsonormer och att vi inte har råd att fiffla med dem. Europeiska badande vill helt enkelt veta om badvattnet är säkert för dem själva och, framför allt, för deras barn. Badande har rätt till tydlighet och vad skall de göra med en sjö där badvattnet är av ”tillfredsställande” kvalitet? Är det säkert eller inte? Det är anledningen till att vi kommer att rösta mot att sänka normerna. I varje fall ställer det nederländska arbetarpartiet den badande i första rummet. Vi ser ingen mening i att utöka direktivets räckvidd till att omfatta även andra former av rekreation. WHO:s normer grundar sig på badande och inte på kanotister eller seglare som råkar hamna överbord. Vi är för en praktisk och genomförbar lagstiftning som inte är onödigt invecklad. 
Frédérique Ries (ALDE ).
   – Herr talman! Jag skulle först vilja tacka vår föredragande och kollega i ALDE-gruppen för kvaliteten på hans betänkande. Vi är ganska vana vid det. Det är både en ambitiös och väl avvägd text som tar sig an de viktiga frågorna: att vara praktisk och även ge exakt och aktuell information till badande.
Jag, för min del, skulle vilja göra två anmärkningar om behandlingen av EU-lagstiftningen om badvatten som i dag pågått i nästan 30 år. För det första måste vi lyckönska oss själva till de uppmuntrande resultat som redan uppnåtts. Jag skulle vilja påpeka att enligt den senaste rapport som kommissionen offentliggjorde 2003, uppfyllde nästan 96 procent av badplatserna längs kusterna och över 91 procent av badplatserna vid sötvatten de kvalitetsnormer som fastslagits i direktivet. För det andra är det dock tillrådligt att ta denna anmärkning och denna framgång med en nypa salt och att kritisera bristen på spelrum som medlemsstaterna fått för att tillämpa denna EU-lag.
Om ni inte misstycker skulle jag vilja ge ett konkret exempel som berör mig: jag tycker det verkar väldigt nitiskt av kommissionen att för vissa floder i Wallonien, med stöd av europeiska domare, anse att en flod som är tio centimeter djup och där två badande ibland går för att ta sig ett dopp, motiverar en badvattenklassificering som kräver investeringar för dränering på 700 000 euro per zon. Det är ingen slump att den här gällande lagstiftningen har varit föremål för inte mindre än 15 domar i EG-domstolen. Om vi vill att det här direktivet skall medföra de förbättringar som var och en önskar och framför allt om vi vill att det skall tillämpas i praktiken måste vi till varje pris göra oss av med detta paragrafrytteri.
Vi vill ha en genomförbar lag – vi har sagt det, föredraganden har sagt det – ett direktiv som även förser oss med medel för information och för en effektiv kamp mot alla former av föroreningar, vilka förresten till största delen allt mer sällan är oavsiktliga. När det gäller badvatten måste vi nämligen angripa orsakerna till miljöföroreningar och deras konsekvenser för medborgare från Europa och andra platser. 
Françoise Grossetête (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det här direktivet är väldigt populärt. Våra medborgare är mycket fästa vid det och sedan 1976 har nya folkhälsokrav tillkommit som en följd av den vetenskapliga utvecklingen. Därför har vi tillgång till standardiserad information om harmoniserade åtgärder. Varje medborgare kan dra nytta av samma information, vare sig de befinner sig i Belgien, Spanien, Grekland eller Slovenien.
Därför har jag fem anmärkningar om det här direktivet. För det första är det viktigt att vidta lämpliga åtgärder för att förse allmänheten med bra information. Flera kommuner har gjort avsevärda insatser för att förbättra kvaliteten på sina vatten och vår lagstiftning får för det andra verkligen inte avskräcka lokala initiativ. Därför måste det här direktivet, som redan påpekats, vara tillämpligt och flexibelt. Oväntade föroreningar kan förekomma och i sådana fall måste tillfälliga förbud införas. Detta får dock inte oåterkalleligen leda till en nedgradering av kommunen
När det gäller klasserna är det verkligen nödvändigt att vara krävande och inte missta sig på badvattens kvalitet. Jag beklagar dock att mellanklassen försvinner, den som klassas som tillfredsställande. En åtgärd av det slaget kan få svåra konsekvenser för utvecklingen i vissa av våra turistorter. Det är inte bra att oroa medborgare i onödan. Den rätta jämvikten måste hittas mellan kvaliteten på badvatten och stödet till turismen, vilket ju är en mycket viktig sektor i vår ekonomi. Jag tycker också att det är betecknande att fritidsaktiviteter utesluts från direktivet. Avsaknaden av dessa kommer att leda till att surfare, kanotister, vindsurfare och vattenskidåkare försvinner från våra semesterorter. Det tycker jag faktiskt inte är särskilt realistiskt.
Slutligen är det mycket riktigt nödvändigt att skilja mellan kustvatten och inlandsvatten, vilka ju av naturen är olika, och vi ser fram mot den europeiska epidemiologiska undersökning som genomförs för att bedöma dessa skillnader. Vi har alla en skyldighet att göra allt vi kan för att undvika havsföroreningar på grund av olyckor eller av att bränsletankar töms ute till havs, vilka våra kustorter allt för ofta utsätts för. 
Riitta Myller (PSE ).
   – Herr talman! Revideringen av badvattendirektivet är, som redan nämnts här, mycket viktig. En fråga som växt fram mycket starkt i det här sammanhanget är vad som ingår i Europeiska unionens behörighetsområde och vad som faller under nationell jurisdiktion. Vi behöver ägna särskild uppmärksamhet åt hur olika områden anpassat sig till olika vattensystem eftersom detta kommer att räcka långt i fastställandet av hur de olika punkterna i badvattendirektivet skall betraktas.
Om vi exempelvis när det gäller fritidsaktiviteter talar om ett kustområde dit hundratals personer går för att bada så är det något helt annat än en 50 kilometer lång älv i Lappland där man paddlar kanot. Dessa två har inte särskilt mycket med varandra att göra. Sådana saker borde det tas hänsyn till men samtidigt måste vi se till att alla européer får bästa möjliga skydd när det gäller badvatten.
Eija-Riitta Korhola (PPE-DE ).
   – Herr talman! Vi har här ett strategiskt direktiv eftersom det speglar de grundläggande problemen med EU:s miljöpolitik: alltså de jättelika skillnaderna i förhållanden mellan medlemsstaterna. Vi måste därför reagera på det på lämpligt sätt.
Jag kommer själv från ett land där det finns 187 888 sjöar. Självklart skulle det vara frustrerande för oss om de åtgärder som vidtas är samma som i exempelvis Luxemburg. Följaktligen är det viktigt, både för det sunda förnuftet och ur miljösynpunkt, att vi inriktar oss på målen men överlåter medlen att uppnå dessa till medlemsstaterna. Lyckligtvis ger förslaget även medlemsstaterna större frihet att själva avgöra vilka stränder som skall vara ”EU-stränder”. I det avseendet är definitionen av badvatten bra i den gemensamma ståndpunkten. I mitt land betyder det en minskning av myndigheternas administrativa belastning utan att kvalitetskontrollen blir lidande. Vi behöver det här badvattendirektivet: det nuvarande direktivet är föråldrat och den omarbetade versionen kommer att på ett mycket effektivare sätt spegla vattnets hygientillstånd.
Det finns dock mycket i de ändringsförslag som parlamentet lagt fram som jag inte kan hålla med om. Att göra tidsfristen snävare från 2015 till 2011 kommer att bli problematiskt på grund av tidsplanen för genomförandet av ramdirektivet om vatten. Det som är mest irriterande med parlamentets ändringsförslag är dock planen att ta bort klassen ”tillfredsställande” för badvatten. Vi skall komma ihåg att det var ett ovillkorligt krav för att komma fram till rådets gemensamma ståndpunkt. Samma problem gäller också för standardiseringen av värden för havsvatten och för sötvatten. Det finns vetenskapliga kriterier för de olika värdena och de ökar inte risken för de badande.
Det kompromissförslag som lagts fram i parlamentet är mer ett steg i rätt riktning. Om kategorin ”tillfredsställande” inte antas, finns det risk att hela projektet faller i rådet. Det vore mycket beklagligt för miljön. Vissa medlemsstater skulle naturligtvis hellre låta projektet falla än att gå med på strängare värden.
Marta Vincenzi (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag tror att det direktiv vi kommer att rösta om även har stor betydelse för Italien och medlemsstaterna eftersom det kommer att göra det möjligt för oss att undvika några av de mer osmidiga delarna av det direktiv som nu är i kraft, vilket leder till ett stort antal åtal för överträdelser.
Jag har två korta anmärkningar att göra. Den första gäller kvaliteten på badvatten. I kommissionens förslag anges tre normer för gradering av dessa vatten. Varje kategori grundas på exakta mikrobiologiska parametrar som erhållits genom forskning som utförts av Världshälsoorganisationen och som motsvarar en högre nivå av folkhälsoskydd.
Ett antagande av kategorin ”tillfredsställande” skulle utöka den juridiska giltigheten i 1976 års badvattendirektiv utan att det hindrar uppfyllandet av de minimikrav som Världshälsoorganisationen har fastställt. Därför hoppas jag att kammaren röstar för att behålla de tre ursprungliga kategorierna och jag föreslår att de införs senast ursprungsdatumet 2011. 
Christofer Fjellner (PPE-DE ).
   – Herr talman! I utskottet får vi ofta halvdana förslag från rådet. Tyvärr har jag ibland en känsla av att miljöutskottet sedan ser som sin uppgift att göra halvdana förslag dåliga. Nu har vi ytterligare ett sådant exempel framför oss. Badvattendirektivet. Egentligen säger namnet på dethär direktivet allt. EU skall alltså reglera vattenkvaliteten på våra badstränder. Jag måste säga att jag tycker att det är stendumt.
Man frågar sig om det finns någon fråga som är så liten att medlemsstaterna själva skall få råda över den. Men till rådets försvar skall dock sägas att det inte är någon ny dumhet, för det gällande direktivet är långt värre än den kompromiss som rådet har kommit fram till. Enligt det nu gällande direktivet borde ett litet land som Sverige regelbundet mäta vattenkvaliteten på uppemot 5 000 badplatser. Att Sverige inte mäter vattenkvaliteten på mer än 800 badplatser är inte ett tecken på att vi är någon typ av Europas vilda västern. Det är ett exempel på hur sunt förnuft, som tur är, har fått företräde framför en orimlig lagstiftning. Och till rådets försvar skall jag säga att man nu i alla fall försökt göra sig av med några av de värsta galenskaperna. Men som sagt, det förslag från miljöutskottet som vi skall rösta om är tyvärr ett exempel på att utskottet vill göra en halvdan lagstiftning dålig.
Ett exempel i mängden är att utskottet nu kräver att information om badvattnets kvalitet till exempel i Härjarö utanför Enköping, där jag tillbringat många soliga sommardagar, nu nödvändigtvis även måste spridas på franska. Tyvärr vill man nu lägga ytterligare sten på bördan på många håll.
En del människor vill till exempel att man även skall infoga vattenkvaliteten i rekreationsvatten, och att dessa regelbundet skall kontrolleras. Detta omfattar vattenkvaliteten överallt där människor vindsurfar, paddlar kajak eller liknande och – vips – så riskerar vattnet i princip i hela svenska skärgården att regelbundet behöva kontrolleras. Om nu Europaparlamentet skall tvinga alla svenska kommuner att mäta vattenkvaliteten överallt, och lite till, så har jag egentligen god lust att rösta emot hela förslaget, men tyvärr riskerar vi då att förlora de förenklingar som rådet föreslår.
Problemet ligger egentligen inte i alla de enskildheterna jag nämnde, det ligger i att EU reglerar frågor på ett område där Europa ser så olika ut. För EU borde ju inte reglera hur man mäter kvaliteten på badvattnet i sjöar i norra Värmland. Allt för många ledamöter i denhär kammaren verkar sätta stolthet i de nya regleringar de kan komma hem och visa sina valkretsar att de har infört. Jag känner minst lika stor stolthet över de tokigheter jag har varit med och stoppat, och jag hoppas att fler ledamöter i denhär kammaren efter morgondagens ... 
Ria Oomen-Ruijten (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag känner verkligen inte till många föredragande som så är så medgörliga gentemot parlamentets skuggföredragande som Jules Maaten. Som nederländare vill jag dock tacka honom för ännu ett utmärkt arbetsförhållande. Våra bekymmer är nämligen även Nederländernas, ett land som öronmärkt cirka 600 badvatten och krävt att de skall hålla god kvalitet och vara bra för miljön och hälsan. Det måste alltså tillåta allmänheten att utföra fritidsaktiviteter. Även om allt det här är mycket viktigt för oss skulle vi samtidigt vilja säga att flera krav som utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet ställde faktiskt gick alldeles för långt och inte riktigt tillförde något, eller skulle inte ha tillfört något, i form av extra skydd för folkhälsan. Vi delade därför föredragandens oro men för närvarande är jag mycket säker – nåja, litet orolig men mest säker – på att det kommer att gå bra i morgon.
Liksom majoriteten är vi glada över att den utökning av badvattendirektivet till att även gälla rekreationsvatten som till en början planerades nu har övergivits.
För det andra har vi frågan om badvatten av ”tillfredsställande” kvalitet. Det finns personer här i kammaren som vill att badvattnet omedelbart skall ha utmärkt kvalitet men hur är det med nationalparker eller områden med enastående naturskönhet? Jag råkar veta att i naturreservat kan föroreningskällan, bara på grund av fåglarnas avföring, vara så diffus att badvattnet aldrig kommer att hålla bra kvalitet, att det aldrig kan vara ”tillfredsställande”. Därför anser jag att vi måste förkasta en andra uppsättning ändringsförslag som vi skall rösta om i morgon, i vilka kategorin ”tillfredsställande” har tagits bort.
Slutligen är jag också bekymrad över ändringsförslag 42 från Verts/ALE-gruppen där det sägs att när ett badvatten väl har blivit uttaget skall det inte strykas från listan ens om man vet att det aldrig kommer att uppfylla kvalitetskraven igen. Det är för tokigt för att vara sant och jag hoppas att ingen här i kammaren kommer att stödja detta. 
John Purvis (PPE-DE ).
   – Herr talman! För Skottland har det till och med varit svårt att följa badvattendirektivet från 1976. Det huvudsakliga problemet för oss är jordbruket och avrinningen till följd av riklig nederbörd, särskilt på västkusten. Nederbörden i dessa delar, som vetter mot Atlanten och utsätts för vädrets makter, kan vara allt från 80 till över 100 tum – dvs. 250 cm – per år. Marken på västkusten används framför allt för boskap, det vill säga får, nötkreatur och vildhjort. Så varje gång det regnar kraftigt sköljs avföring från hedarna ned på stränderna. Detta är inget onaturligt. Så har det varit i århundraden, och vid nästa tidvatten blir snabbt allting rent igen.
Trots detta har den skotska regeringen, de lokala myndigheterna och det statliga vattenverket Scottish Water lagt ned enorma summor på att försöka minimera förekomsten av sådana förhållanden genom att hålla boskapen borta från vattendrag och installera enkla reningssystem som är konstruerade för att hejda det naturliga flödet. Det är dock omöjligt att stoppa detta helt. I Skottland finns mil efter mil av underbara stränder. I Skottland finns en stor del av Europas vackraste och vildaste landskap. I Skottland finns flera av världens mest välkända kreaturs- och fårstammar. Ibland är det till och med vackert väder i Skottland, och då flockas turisterna och lokalbefolkningen på våra stränder. Det vore märkligt och skulle kunna orsaka allvarlig skada om parlamentet, under ledning av den gröna brigaden, som tråkigt nog vet så lite om den verkliga världen, strök kategorin ”tillfredsställande” i det nya direktivet och därmed bidrog till att Skottlands stränder förlorade sin eftertraktade och välförtjänta status som de bästa och vackraste i Europa. 
Olajos, Péter (PPE-DE ).
   – Herr talman! I mitt hemland, Ungern, finns det ett ordstäv som vi använder för att beskriva en situation där någon under goda föresatser tar sig vatten över huvudet och i slutändan gör mer skada än nytta: han kastar ut barnet med badvattnet.
Det är nu exakt det som Europaparlamentet kommer att göra om det godtar Jules Maatens betänkande i dess nuvarande form. Balatonsjön är en av de största insjöarna i Ungern och i Europa och det är Ungerns mest värdefulla turistresurs. Miljoner människor simmar eller utövar fritidsaktiviteter i sjön varje år och ett godtagande av den här rekommendationen skulle innebära ett slut på detta. Arbetstillfällena för hundratusentals personer som arbetar och lever av turismen där skulle dessutom försvinna.
Jag håller verkligen med om att vårt mål är att säkra en utmärkt kvalitet på badvattnet i Europa. Det är nödvändigt på grund av hälsan hos de som besöker vattnen för sport- eller fritidsändamål och på grund av miljön. Det är därför vi inte kan acceptera att kvalitetskrav för kust- och inlandsvatten smälter samman i det här betänkandet. Vi kan inte heller instämma i parlamentets betänkande där ett strängare tröskelvärde fastställs än i rådets förslag, utan seriös motivering.
Samtidigt är jag orolig över de förvaltningsåtgärder som rekommenderas i fall vattenkvaliteten blir sämre. Om parametrarna överskrider gränsvärdena, och antyder att vattnet är skadligt för hälsan, skall bad helt enkelt förbjudas. Det är den praxis som hittills gällt och det finns inget skäl att ändra detta. Det är helt enkelt orimligt att fullständig information endast skall lämnas på engelska och franska i alla 25 medlemsstater. Badande borde i stället informeras på de språk som talas mest i det berörda området. Sjöarna Balaton och Fertő i Ungern är utmärkta exempel på detta eftersom de mest besöks av tyska, österrikiska och nederländska turister.
De senaste dagarna och timmarna har några förslag lagts fram om att ändra det nuvarande betänkandet från parlamentet. Dessa förslag utgör positiva bidrag till den nya lagstiftningen och därför rekommenderar jag att betänkandet endast godkänns om dessa ändringsförslag antas. På så sätt kan vi undvika att godkänna lagstiftning som förbiser miljöförhållanden och gör det omöjligt för turistnäringen att blomstra i många områden och även berövar miljontals människor glädjen att bada säkert och utöva fritidsaktiviteter. Vi får inte kasta ut barnet med badvattnet. 
Stavros Dimas,
   . – Herr talman! Kommissionen kan godkänna en mängd ändringsförslag som rör information till allmänheten, både på badplatser och på Internet. Kommissionen kan också gladeligen godkänna idén om att ta fram gemensamma symboler och tecken som skall användas på badplatser. Det är dock nödvändigt att klargöra exakt vad tecknen och symbolerna skall stå för.
Flera ändringsförslag syftar till att återinföra bestämmelserna om beredskapsplaner. Kommissionen anser att den gemensamma ståndpunkten i detta avseende innebär en förbättring av det ursprungliga förslaget. Eftersom texten redan behandlar föroreningar till följd av ovanliga eller exceptionella händelser är det inte lämpligt att införa detaljerade bestämmelser om beredskapsplanering med hänsyn till badande.
När det gäller frågan om klassificering vill kommissionen behålla kategorin ”tillfredsställande” i syfte att nå en överenskommelse som skulle göra det möjligt för Europeiska unionen att anta ett bättre ramverk för badvatten än det nuvarande. Kommissionen kan inte godta att kategorin stryks. Kommissionen välkomnar dock den kompromissanda som ligger bakom ändringsförslagen 36 och 55. Enligt ändringsförslag 36 skulle denna klassificeringskategori endast finnas i åtta år efter det att direktivet har trätt i kraft. Kommissionen anser inte att ändringsförslaget är realistiskt eftersom det endast skulle gälla till 2013, dvs. före det datum då kvalitetsnormerna enligt den gemensamma ståndpunkten skulle träda i kraft.
När det gäller ändringsförslag 55 anser kommissionen att strängare kvalitetsnormer i kombination med klassificeringskategorin ”tillfredsställande” skulle kunna utgöra ett fruktbart alternativ och utgångspunkt för en kompromiss. Även om kvalitetsnormerna för kategorin ”tillfredsställande” är alldeles för stränga skulle kommissionen i princip kunna godkänna ändringsförslaget.
När det gäller skillnaden mellan kustvatten och sötvatten kan kommissionen inte godkänna de ändringsförslag där denna skillnad stryks. Kommissionen kan inte heller godkänna de ändringsförslag som syftar till att tidigarelägga de datum då de nya kvalitetsnormerna skall träda i kraft. Kommissionen noterar slutligen den uppmärksamhet som parlamentet fäster vid frågan om att behandla andra fritidsaktiviteter på vatten, som att surfa eller segla. Kommissionen anser inte att det i dag är möjligt att utvidga direktivets tillämpningsområde till att omfatta dessa frågor. Den riktlinje som föreslås i ändringsförslag 35, enligt vilken kommissionen skall undersöka frågan och avge rapport senast 2018, är dock godtagbar.
Sammanfattningsvis kan kommissionen godta tio ändringsförslag helt och tre ändringsförslag delvis eller i princip. 21 ändringsförslag är dock inte godtagbara för kommissionen. Jag skall ge en fullständig lista över kommissionens ståndpunkt om ändringsförslagen till parlamentets sekretariat(2). EU garanterar miniminormer. Medlemsstaterna kan gå längre och fortare, och konkurrensen mellan turistorterna kommer att driva saker och ting i den riktningen.
En sista anmärkning: Medlemsstaterna ansvarar för att utse badplatser. Fallet om Walloon, som Frédérique Ries hänvisade till, gällde en plats som hade fastställts som badplats i Belgien. Därför krävde vi och domstolen att platsen skulle lyda under direktivet från 1976. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag.
Kommissionen kan godta följande ändringsförslag i deras helhet: 2, 9, 10, 13, 17, 19, 21, 25, 26, 33 och 35. Följande ändringsförslag kan godtas delvis eller i princip: 15, 16, 22 och 55.
Följande ändringsförslag kan inte godtas: 1, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 11, 12, 14, 18, 20, 23, 24, 27, 28, 29, 30, 31, 32, 34, 36, 37, 38, 39, 40, 41, 42, 43, 44, 45, 46, 47, 48, 49, 50, 51, 53 och 54. 

Talmannen.
   – Nästa punkt är en muntlig fråga (B6-0237/05) till kommissionen från Karl-Heinz Florenz för utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet om kommissionens strategi för det andra partsmötet om Århuskonventionen. 
Karl-Heinz Florenz (PPE-DE ),
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot! Århuskonventionen antogs 2001 men det är tråkigt att endast 17 europeiska länder hittills har tillträtt den.
Jag är en ledamot med intresse i dessa frågor och därför skulle jag vilja veta, och kanske kommissionen vill berätta det för mig, varför relativt få länder faktiskt tillträtt den här konventionen? Särskilt vad gäller de tre pelarna är jag säker att det finns många länder som – liksom mitt eget – har mycket stora svårigheter med frågan om ”tillgång till rättslig prövning i miljöfrågor”.
Jag tycker det vore intressant att veta om kommissionen och rådet är medvetna om behovet av tillräckligt korrekta och rättvisa förhandlingar och även av den utsträckning i vilken samråd sker med nationella parlament angående konventioner av det här slaget. Anledningen till att jag undrar det är att vi nu i samband med Kazakstan behandlar frågan om hur vi i framtiden skall ställa oss till genetiskt modifierade organismer (GMO). Hur välvilligt inställd man än må vara till världsomspännande konventioner av det här slaget så är det absolut oacceptabelt att de nationella parlamenten inte hörs om den här utvecklingen.
Min fråga till kommissionen riktar sig särskilt till kommissionsledamot Dimas. Hur kommer ni, herr kommissionsledamot, att förbereda er inför mötet i Kazakstan? På vilket sätt har ni kontakt med rådet? Vilken information har ni fått angående medlemsstaternas ståndpunkter i den här frågan? 
Stavros Dimas,
   . – Herr talman! Jag är glad att Europeiska gemenskapen, efter att ha ratificerat konventionen den 17 februari 2005, nu kommer att närvara som konventionspart vid det andra partsmötet om Århuskonventionen. Det här mötet kommer att ge möjlighet till en granskning av konventionens tillämpning och tillämpningen av protokollet om register över utsläpp och överföringar av föroreningar. Partsmötet kommer att undersöka de åtgärder som parterna vidtagit för att tillämpa konventionen och kommissionen kommer att redogöra för de åtgärder som Europeiska gemenskapen vidtagit. Europeiska gemenskapen har gjort avsevärda framsteg i det avseendet.
Förutom att anta direktiv om tillgång till information och om allmänhetens deltagande har gemenskapen gjort stora framsteg, särskilt med förslaget om en förordning om tillämpningen av Århuskonventionen för gemenskapsorgan. På liknande sätt undersöks förslag avseende godkännande av protokollet om register över utsläpp och överföringar av föroreningar och antagandet av en förordning om inrättande av ett europeiskt register över utsläpp och överföringar av föroreningar. Dessutom har kommissionen lagt fram ett förslag om tillgång till rättslig prövning i miljöfrågor.
Kommissionen anser att insatserna under de kommande åren måste inriktas på tillämpningsfrågor. Den framhäver vikten av att införliva konventionens bestämmelser i förvaltningspraxis så att de kan omsättas i praktiken. Dessutom måste vi stödja utbytet av erfarenheter och bästa praxis avseende elektroniska informationskanaler, clearingmekanismen och tillgång till rättslig prövning. I det här sammanhanget anses även överensstämmelsemekanismen mycket viktig. Därför behöver vi se till att den fungerar på ett effektivt sätt.
Kommissionen kommer även att betona vikten av att utveckla institutionella kapaciteter som ett medel för att förbättra konventionens tillämpning. Inom ramen för dess åtagande att främja konventionens mål har kommissionen vidtagit nödvändiga åtgärder för att ordna ett monetärt bidrag till konventionen för år 2005. Dagordningen för Almaty kommer även att innehålla frågan om en möjlig ändring av konventionen i förhållande till dess tillämpning på genetiskt modifierade organismer.
I den här frågan kommer kommissionen att följa rådets förhandlingsanvisningar och göra allt som går för att diskussionerna skall leda till ett tillfredsställande resultat. I det avseendet tycker jag att det är särskilt viktigt att man tillämpar de förfaranden som beslutats för verksamheter som har samband med genetiskt modifierade organismer i exempelvis Cartagena-protokollet och att man främjar insamling och utbyte av information. Ytterligare insatser kan också ingå här för utveckling av institutionella kapaciteter, särskilt i länderna i Östeuropa, Kaukasus och Centralasien.
Kommissionen är särskilt nöjd med det intresse Europaparlamentet visat, särskilt genom att låta tre av sina ledamöter, däribland två föredragande om Århusförslagen, ingå som observatörer i gemenskapens delegation till Almaty. Naturligtvis kommer kommissionen, i enlighet med det interinstitutionella avtalet, att regelbundet rapportera till Europaparlamentets ledamöter om hur förhandlingarna utvecklas. 

Eija-Riitta Korhola,
   . – Herr talman! Parlamentet har arbetat med Århuskonventionen sedan 2000, då vi mottog kommissionens version av konventionens första pelare: medborgarnas rätt till miljöinformation.
Vår hållning har hela tiden varit ambitiös och förespråkat allmänhetens deltagande. Vår utgångspunkt är att ingenting får begränsa medborgarnas rätt till att ha tillgång till information och att höras i frågor som gäller miljön. Det är avgörande för att demokratin skall fungera i en värld där miljöfrågor får en allt mer framträdande roll. När mötet i Almaty närmar sig kommer vi därför på samma sätt att arbeta utifrån antagandet att den aktuella frågan – den biologiska säkerheten – kommer att diskuteras i samma anda, med respekt för medborgarnas rättigheter. Parlamentet förväntar sig därför att dess delegation kommer att bli hörd under samtalen eftersom vi har något att komma med.
Vi vill att de beslut som fattas vid det andra partsmötet om Århuskonventionen skall främja dess genomförande och utveckling och vi vill uppnå synergi mellan de multilaterala avtalen om miljön, exempelvis avtalen från Kiev eller Cartagena, vilka är viktiga för Århuskonventionen och för själva ämnet. Kievprotokollet om register över utsläpp och överföringar av föroreningar hjälper till att minska utsläppen och främja hållbar utveckling. Syftet med att tillämpa Århusprinciperna är att övertyga offentliga myndigheter att ta enskilt och gemensamt ansvar för miljöskydd och miljöförbättring så att nuvarande och kommande generationers välfärd kan garanteras.
Århuskonventionen är en viktig del i en fungerande demokrati. Av det skälet tror inte min politiska grupp att det är rätt att dessa vittomfattande medborgerliga rättigheter skall kränkas vid ett överklagande, i syfte att avsiktligen sakta ner projekt eller skapa ett forum för finansieringskampanjer som organiseras av icke-statliga organisationer. Vi kan inte heller acceptera att det lagstiftningsarbete som politiska beslutsfattare utför skall falla samman under dessa organisationers ändlösa klagomål. Det är helt enkelt inte lämpligt att fortsätta utöva rätten att klaga. Det är denna typ av missbruk som undergräver de rättigheter som vi har att försvara. Det är därför vi i framtiden noga kommer att granska hur gemenskapen tillämpar rätten att överklaga.
Gyula Hegyi,
   – Herr talman! Jag välkomnar att Europeiska gemenskapen har ratificerat Århuskonventionen. Vi prioriterar en ren och säker miljö för våra medborgare. En bra miljöpolitik går hand i hand med korrekt information om miljöfrågor, inklusive föroreningar, eventuella faror och följderna av miljöolyckor. EU har redan vidtagit viktiga åtgärder för att uppdatera befintliga lagbestämmelser i syfte att uppfylla kraven i Århuskonventionen.
I egenskap av före detta journalist från en ny medlemsstat instämmer jag helt i att Århuskonventionen är betydelsefull. De före detta socialistiska länderna i Central- och Östeuropa hade en viss grad av miljöpolitik, men strängt taget var det en statlig politik utan något som helst deltagande av allmänheten. Därför hade människorna en negativ uppfattning om hur det förhöll sig. Bristen på korrekt information och avsaknaden av icke-statliga miljöorganisationer ledde till misstro mot verkliga miljöprestationer. Till och med grundläggande information om föroreningar betraktades som en statshemlighet. Sanningen att säga är vissa multinationella företag frestade att följa denna praxis än i dag.
För att genomföra Århuskonventionen effektivt måste vi undersöka alla detaljer och allt innehåll i all lagstiftning. PSE-gruppen, med vår föredragande Guido Sacconi, är till exempel mycket aktiv när det gäller den nya REACH-lagstiftningen och bedömningen och godkännandet av kemikalier. Beträffande REACH behöver vi med det snaraste en stark lagstiftning som gör det möjligt för allmänheten att få så mycket information som möjligt om eventuella faror och risker med varje kemikalie. Samma sak gäller för genetiskt modifierade produkter, utsläpp av föroreningar, direktivet om upprättandet av ett register över överföringar av föroreningar osv. Genom all denna lagstiftning måste allmänheten få rätt till tillgång till den information som berör den.
Om vi ratificerar Århuskonventionen måste vi dagligen tillämpa den i vår lagstiftning. Det kommande möte som skall hållas i Almaty i Kazakstan är mycket viktigt. När vi talar om tillgång till information måste allmänheten bli tillräckligt delaktig och informerad. Till att börja med bör vi följa diskussionen om konventionen, där parlamentarikerna i kammaren är garanterade att få delta eftersom de företräder EU-medborgarna. 
Rebecca Harms,
   . – Herr talman! Jag måste på min grupps vägnar tala om att vi håller med de föregående talarna om att Århuskonventionen är ett stort miljöpolitiskt steg i rätt riktning. De tydliga reglerna om allmänhetens rätt till deltagande som föreskrivs i konventionen skapar en situation där allmänheten, icke-statliga organisationer och även myndigheterna kan göra ett bättre jobb för att skydda miljön. Jag skulle kunna tillägga att jag inte ett ögonblick tror att vi i Europa skulle skapa olösliga problem för oss själva om vi skulle kombinera dessa rättigheter med tillgång till rättssystemet. I diskussioner med allmänheten märker jag ofta att de är mer avancerade än politiker tror och jag oroar mig inte särskilt mycket för deras förmåga till resonemang i dessa frågor.
Jag oroar mig dock över hur man i Almaty, som vi för närvarande förbereder oss inför, kommer att behandla det ämne som bekymrar många européer som ser hur det kan komma att skapa problem i framtiden. Det är det ämne som Karl-Heinz Florenz, ordförande i utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet, nyss tog upp: kommer genetiskt modifierade organismer att omfattas av Århuskonventionen i framtiden eller inte? Den moldaviska regeringen yrkar uttryckligen på att de skall göra det och skulle vilja ha det tydligt fastlagt i en bilaga till konventionen. Hur kommer det sig att det är ett östeuropeiskt land, en östeuropeisk regering, som driver på i den här frågan? Jag tror att skälet till detta är mycket enkelt: den amerikanska jordbruksindustrin – och även dess europeiska motsvarighet – försöker nu hitta markområden i Östeuropa för att utföra försök – utan överinseende om det överhuvudtaget går – med utsläpp av genetiskt modifierade organismer. Om vi vill att Århuskonventionen skall vara trovärdig och tas på allvar så tror jag att den även måste omfatta GMO. Detta kommer verkligen att bli en central fråga i Almaty.
Dessutom tror jag att – som andra redan sagt – rätten till deltagande i andra områden behöver bli tydligt reglerad. Jag skulle också bli glad om ni, kommissionsledamot Dimas, återigen kunde redogöra för kommissionens tankar kring den tredje delen av den här konventionen – tillgång till rättslig prövning – och för vad ni tänker säga om detta i Almaty. 
Stavros Dimas,
   . – Herr talman! Jag har med intresse noterat de punkter som har tagits upp i resolutionsförslaget och de anmärkningar som har framförts i dag. Framför allt vill jag tacka er för det allmänna stödet för kommissionens strategi för det andra partsmötet om Århuskonventionen. Det är viktigt att EU sänder ett konsekvent budskap till de andra parterna i konventionen och att vi samtidigt visar vårt engagemang för principerna och bestämmelserna i konventionen.
Med hänsyn till den fråga som föregående talare ställde om det föreslagna direktivet om tillgång till rättslig prövning vill kommissionen betona att även om gemenskapen ratificerar Århuskonventionen innan den antar direktivet om tillgång till rättslig prövning innebär detta inte att direktivet inte längre används eller tillämpas. Århuskonventionen har på ett banbrytande sätt gjort allmänheten delaktig i beslutsfattande som rör miljön. I slutändan kommer dock konventionens trovärdighet att bero på hur den tillämpas. Därför anser kommissionen att arbetet under de kommande åren bör koncentreras på att genomföra konventionen.
Parterna och undertecknarna måste inte bara införa eller anta administrativa förfaranden. De måste även samla erfarenheter, utbyta dem med andra parter och lära sig genom övning. Som Karl-Heinz Florenz uppmärksammade måste de underteckna och ratificera konventionen. För närvarande är ett land redo att underteckna den, och 24 medlemsstater undertecknade den 1998. Av de 24 medlemsstaterna har hittills 19 ratificerat den. De som inte har gjort det håller enligt vår information på att införa genomförandelagstiftning.
Jag räknar med ert fortsatta stöd i denna ambitiösa strävan. 
Talmannen.
   – I enlighet med artikel 108.5 i arbetsordningen, har jag vid debattens slut mottagit ett resolutionsförslag(1).
Debatten är härmed avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om förslaget till Europaparlamentets och rådets rekommendation om filmarvet och konkurrenskraften i därtill kopplade branscher (KOM(2004)0171-C5-0133/2004-2004/0066(COD)) av Gyula Hegyi (A6-0101/2005).
Viviane Reding har ordet, på kommissionens vägnar. 
Viviane Reding,
   . – Herr talman! Den 16 mars 2004 antog kommissionen ett förslag till rådets och Europaparlamentets rekommendation om skydd för filmarvet och konkurrenskraften i därtill kopplade branscher. 
Filmen är en konstform som utnyttjar ett bräckligt medium och som därför kräver positiva, snabba och effektiva insatser från myndigheterna för att garantera att den bevaras. Filmerna bär omfattande vittnesbörd om vår tid. Skyddet för det europeiska filmarvet, inbegripet samproduktioner med tredjeländer, ligger därför i de framtida generationernas intresse. För att garantera att det europeiska filmarvet förs vidare till framtida generationer måste det systematiskt samlas in, katalogiseras, bevaras och restaureras. Det bör också göras tillgängligt för användning inom utbildning, kultur, forskning och andra icke-kommersiella områden, i samtliga fall i enlighet med bestämmelserna om upphovsrätt och närstående rättigheter. Därför har kommissionen för avsikt att främja EU-standarder för katalogisering av filmer, och vi har följaktligen givit Europeiska standardiseringskommittén i uppdrag att sätta i gång med förberedelsearbetet. Detta kommer att underlätta utbytet av information och förbättra driftskompatibiliteten mellan de databaser som filmarkiven i alla medlemsstater har. Kommissionen kommer också att främja samarbetet mellan filmarkiven. En fördel med detta samarbete kommer att vara möjligheten att restaurera och återställa så kallade ”förlorade filmer”. 
Det betänkande och de ändringsförslag som diskuteras i dag återspeglar det grundliga arbete som har utförts dels av föredraganden och skuggföredragandena, dels av ordförandeskapet. Jag vill tacka Gyula Hegyi för hans mycket konstruktiva arbete i detta avseende. Kommissionen är tacksam mot alla de nyckelaktörer som har gjort det möjligt att komma fram till en bra kompromiss i dag. 
I kommissionens förslag, med de ändringar som har gjorts av parlamentet, rekommenderas medlemsstaterna att införa en skyldighet att deponera filmer som ingår i en medlemsstats audiovisuella arv och som har fått offentliga bidrag. I överensstämmelse med subsidiaritetsprincipen ger texten också medlemsstaterna valfrihet att välja hur de skall fullgöra denna skyldighet, genom lag eller genom avtal. Detta låter vi medlemsstaterna avgöra. 
En rekommendation är det bäst lämpade till buds stående instrumentet för att nå målen för de föreslagna åtgärderna. Dessa mål är för det första att stärka filmindustrin genom att skapa förutsättningar för rättsinnehavarna att utnyttja vilande kataloger och för det andra systematisk deponering, insamling och konservering av medlemsstaternas visuella arv. Kommissionen är mycket nöjd med utsikterna till en överenskommelse vid första behandlingen – och det tror jag att även medborgarna är. Kommissionen godtar parlamentets ändringsförslag i den mån de är i överensstämmelse med den politiska överenskommelse som har träffats mellan parlamentet och ordförandeskapet och som bekräftades av Coreper den 2 maj 2005. 
Gyula Hegyi (PSE ),
   . –Herr talman! Filmen är ett omhuldat barn i den europeiska kulturen. Den föddes under den europeiska civilisationens gyllene era tillsammans med andra betydande vetenskapliga och tekniska uppfinningar. Allt detta inträffade före de båda världskrigen och innan 1800-talets illusioner hade krossats. Filmen föddes i Paris, som vid denna tidpunkt var konstens, revolutionens och glamourens huvudstad. Inom ett år visades de första filmerna över hela Europa på kaféer, teatrar och andra offentliga platser. Film och filmskapande blev en snabbt växande verksamhet för tusentals mestadels unga män och kvinnor. Under filmhistoriens tre första årtionden erövrade den europeiska stumfilmen världen tack vare sina konstnärliga förtjänster. 
Det var också begåvade europeiska invandrare som blev pionjärer inom den unga amerikanska filmindustrin. Talfilmens inträde innebar en definitiv förändring av filmvärlden. Flerspråkigheten visade sig vara ett hinder för marknadsföringen av filmer, och somliga kan kanske ha tänkt att den språkliga rikedom som vi är så stolta över i Europa blev en nackdel från konkurrenssynpunkt. Denna paradoxala situation bör hanteras genom att man subventionerar filmskapande via nationella och europeiska fonder. Det är inte filmindustrin som affärsverksamhet som behöver dessa bidrag, utan filmens kulturella och språkliga mångfald, den mångfald som är Europas adelsmärke. Alla europeiska regeringar bör göra sitt bästa för att försvara vår unika kulturella rikedom genom att skydda och stödja den europeiska filmen, som talar till varje europeisk nation på dess modersmål. 
Jag välkomnar våra regeringars starka engagemang för att behålla de befintliga systemen för stöd till filmindustrin. Film och filmskapande är inte bara konst och underhållning. Efter andra världskriget rekonstruerades många byggnader med hjälp av filmsekvenser. Europas filmarv täcker varje del av vårt gemensamma liv, från slutet av 1800-talet till början av detta nya århundrade. Att bevara detta arv innebär att bevara de minnen som vår kultur och historia rymmer, minnen från vardagslivet, stora händelser, små tragedier och gemensamma glädjeämnen. Om de gamla filmerna går förlorade är det knappast troligt att yngre människor kommer att förstå tidigare generationers liv. De nationella filmarkiven spelar en viktig roll genom att bevara vårt filmarv. Om en film arkiveras på ett korrekt sätt kommer dess budskap att räddas åt framtiden. 
Detta är anledningen till att jag som föredragande rekommenderar att alla europeiska filmer som är avsedda för allmän distribution deponeras i arkiven. De nationella filminstituten och arkiven i Europa bör harmonisera och standardisera sina arkivsystem. Genom att göra så kan vi se till att vårt filmarv verkligen blir ett gemensamt och offentligt arv. Digitaliseringen av de europeiska filmerna, inrättandet av en gemensam databas och samarbetet mellan de nationella filmakademierna och filmarkiven tjänar ett gemensamt syfte, nämligen att bevara vårt filmarv och göra det tillgängligt för alla. 
Syftet med förslaget, som har formen av en rekommendation, är att garantera att de europeiska filmerna deponeras och bevaras på ett mer systematiskt sätt för att skydda Europas audiovisuella arv. 
Jag anser att vi har kommit fram till en bra kompromiss för en överenskommelse vid första behandlingen tack vare en mycket konstruktiv inställning hos mina parlamentskolleger Marie-Hélène Descamps och Claire Gibault och i utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott och även tack vare den omfattande och aktiva roll som det luxemburgska ordförandeskapet har spelat. Denna fråga visar medbeslutandeförfarandets ytterligare värde och kan tjäna som ett bra exempel på hur parlamentet och rådet tillsammans kan komma överens i en rad viktiga frågor, med följden att kommissionens ursprungliga förslag blir mer omfattande och effektivt.
Låt mig peka på de frågor som parlamentet har fäst särskilt stor vikt vid och som har godkänts av rådet. Som ett resultat av parlamentets inställning kommer deponeringen av filmer i samtliga fall att vara obligatorisk eller tvingande så att en systematisk insamling kan ske i hela EU. Det finns nu en fastställd tidsperiod inom vilken medlemsstaterna måste vidta nödvändiga åtgärder för att se till att det europeiska filmarvet bevaras. För att garantera kvaliteten på de deponerade verken är det nu ett krav att den deponerade kopian måste vara av hög kvalitet. För att göra vårt gemensamma filmarv så omfattande som möjligt föreskrivs det att alla filmer måste deponeras efter en övergångsperiod, inte bara de filmer som får statligt stöd. För att man skall veta vilken samling varje medlemsstat har föreslås i betänkandet ett nätverk av databaser där redan verksamma Europarådsinstitutioner som till exempel Europeiska audiovisuella observatoriet i Strasbourg kan spela en viktig roll. 
Jag anser att vi har kommit fram till en bra kompromiss. Jag ber er att stödja betänkandet för att möjliggöra en överenskommelse vid första behandlingen, vilket skulle gagna vårt gemensamma filmarv. 
Jag är tacksam för de vänliga ord som kommissionsledamot Viviane Reding från Luxemburg yttrade. Vi båda började våra yrkesliv som unga journalister, som film- och teaterkritiker. Det är bra att vi kan samarbeta om detta betänkande. 
Eoin Ryan (UEN ),
   –Herr talman! Först vill jag gratulera och lovorda Gyula Hegyi för hans arbete om filmarvet och konkurrenskraften i därtill kopplade branscher. 
Mitt yttrande om filmarvet och konkurrenskraften i därtill kopplade branscher gav mig möjlighet att granska hur den europeiska filmindustrin fungerar, en industri som producerar filmer som täcker 25 procent av den europeiska marknaden. Tyvärr är uppskattningsvis 65 procent av de producerade filmerna kommersiella produktioner som görs utanför Europeiska unionen, till största delen i Förenta staterna. Uppenbarligen har den europeiska filmindustrin inte någon konkurrensfördel i detta fall. Uppriktigt sagt duger inte detta. Även om jag inte har några problem med den amerikanska kulturen eller den amerikanska filmindustrin anser jag att det är viktigt att vi skyddar den europeiska kulturen och förbättrar den europeiska filmindustrin så mycket vi kan. Om man ser på framgångarna för filmindustrin i Indien är Bollywood ett exempel på var man kan lyckas och har lyckats. 
Ett sätt att ta itu med problemet är att ge statliga bidrag. Det gläder mig att kommissionen i sitt meddelande om biofilm framhåller vikten av statsbidrag till filmindustrin som en metod för att främja kulturen. Att giltighetstiden för detta särskilda statliga stöd har förlängts till juni 2007 vittnar också om att stödet ger filmindustrin en hög grad av stabilitet och välbehövlig rättssäkerhet. För slutanvändarna innebär detta en garanti för att sådana viktiga stödorgan som Irish Film Board kan fortsätta sin verksamhet. 
Jag har föreslagit kommissionen att överväga större statliga bidrag på områdena kultur och svåra filmer. Varje minskning av det statliga stödet till filmindustrin skulle vara obefogat och inte heller önskvärt. Statligt stöd som en metod för att främja kulturen är viktigt eftersom det medför att nationella filmer spelas in inom landet och inte utomlands. Detta gör det lättare att behålla det yrkeskunnande och den sakkunskap med speciell inriktning på det egna landet som krävs för att skapa audiovisuella verk. 
Jag anser att allt filmskapande bör uppfattas som kulturell verksamhet och att det därigenom inte bör ses som ett hinder för den inre marknaden. Det gläder mig verkligen att kommissionen har antytt att den är villig att överväga högre bidragsnivåer vid nästa översyn av meddelandet om biofilm. Jag hoppas att denna antydan snart kommer att resultera i handling. 
Marie-Hélène Descamps,
   . – Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Film i sin helhet – gamla, nya och kommande filmer – är, och kommer att fortsätta vara, en av de mest livaktiga konstformerna i våra medlemsstater. Europa har en identitet som formats av en alldeles särskild ansamling av kulturarv, inbegripet film, som både bidragit till att forma den här identiteten och till att säkra och utveckla en kulturell mångfald.
Syftet med Gyula Hegyis betänkande är därför å ena sidan att se till att vårt nationella och europeiska filmarv bevaras och konserveras och å den andra att förbättra konkurrensvillkoren för näringslivet i samband med detta arv. För att uppnå dessa resultat är det klokt om de filmer som det här arvet utgörs av systematiskt samlas in, katalogiseras, bevaras och restaureras, med respekt för upphovsrätten.
En annan viktig punkt i det här betänkandet gäller deponeringen av filmer i organisationer som anlitats av medlemsstaterna, vilka borde beläggas med lagstadgade eller avtalsenliga skyldigheter. När det gäller det material som deponeras skall dessutom kopian vara av så hög teknisk kvalitet att filmen senare går bra att använda. Det anges vidare att filmarvet skall omfatta produktion och även samproduktion av filmer mellan medlemsstater eller mellan en medlemsstat och ett tredje land. Dessutom har det lagts fram ett annat förslag som jag tycker verkar intressant, nämligen inrättandet av ett databasnät för det europeiska audiovisuella arvet, i samarbete med Europarådet och, mer specifikt, med Eurimage och med Europeiska audiovisuella observationsorganet.
En punkt i det här betänkandet ser jag slutligen som extra viktig: målet att undervisning i film skall ske på varje utbildningsnivå och att yngre generationer också skall lära sig litet om historia, vardagsliv och sociologi med hjälp av det rika europeiska filmarvet. Jag skulle också särskilt vilja gratulera föredraganden till hans utmärkta, och framför allt nyttiga, arbete som jag hoppas tack vara hans insatser kommer att bidra till bevarandet av filmer samt till utveckling och spridning av filmkulturen i Europa. 
Guy Bono,
   . – Herr talman! Låt mig också gratulera föredraganden till det utmärkta arbete som han nyligen utfört i ett sådant viktigt ämne som bevarandet och främjandet av det europeiska filmarvet.
Jag skulle särskilt vilja framhäva tre viktiga punkter i betänkandet. För det första står det klart att katalogisering, bevarande och restaurering av filmer är av största betydelse för att säkra den kulturella mångfalden i Europa. För det andra påpekas det mycket riktigt hur viktigt det är att systematiskt samla in filmer med hjälp av skyldigheten att inrätta ett arkivsystem. Slutligen betonas hur grundläggande utvecklingen av ny teknik är för att se till att filmerna förblir av bästa kvalitet genom katalogisering, bevarande och restaurering av filmer.
Jag vill även påpeka kopplingarna mellan det här betänkandet och de pågående diskussionerna om europeiska program inom utbildning och Media 2007. I det här betänkandet krävs en aktivare hållning från medlemsstaternas sida inom området visuell utbildning, särskilt fortbildning och mediekunskap. Som författare till betänkandet om utbildningens roll som hörnsten i Lissabonprocessen – ett betänkande som jag inom kort kommer att lägga fram för utskottet för kultur och utbildning – stöder jag helt detta utmärkta förslag. I takt med kunskapsutvecklingen har våra samhällen blivit mer toleranta. Hädanefter måste vi alla lära oss att bättre läsa bilder, vilka blivit ett av de viktigaste medlen för kommunikationen mellan människor.
Avslutningsvis skulle jag vilja påpeka att medan den europeiska filmen redan är ett fint arv så måste den fortsätta utgöra en del av vår framtid. För det ändamålet skulle jag vilja påminna mina ledamotskolleger om nödvändigheten i att integrera finansieringsvillkor av lämpligt slag för europeisk filmproduktion i programmet Media 2007. Det finns sådana exempel: Institutet för finansiering av film- och kulturindustrin inrättades i Frankrike för över 20 år sedan, just för att hjälpa producenter och oberoende distributörer att få tillgång till lån. Tillgången till banklån är av avgörande betydelse för oberoende producenter, med tanke på hur film finansieras. Jag hoppas att diskussionerna om programmet för 2007 kommer att göra det möjligt för oss att hitta lösningar som gör att andan i den europeiska filmen bevaras i sin helhet. 
Claire Gibault,
   – Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Först av allt skulle jag vilja tacka Gyula Hegyi för hans arbete och för hans öppna hållning vid våra arbetsmöten. Det har på mycket kort tid lett till den mycket fullständiga och välmotiverade texten i den här rekommendationen. Jag är även glad att det blivit möjligt att uppnå en kompromiss med rådet. Tack vare denna kompromiss hoppas jag att betänkandet kan antas vid första behandlingen. Det skulle innebära att det europeiska filmarvet så snabbt som möjligt kan dra nytta av alla garantierna i rekommendationen. Jag är väldigt glad att alla de ändringsförslag som jag har lagt fram har fått stöd och antagits av mina kolleger både i utskottet för kultur och utbildning och i ALDE-gruppen. Jag vill rikta ett mycket varmt tack till dem för deras förtroende.
Den här rekommendationen kommer utan tvivel att ge en ny impuls till filmproduktionen i Europa och hjälpa till att driva på filmutvecklingen i de nya medlemsstaterna. Jag har på mycket nära håll följt utarbetandet av det här dokumentet, vilket är av särskilt intresse för oss fransmän eftersom det var vi som uppfann biografen. Bröderna Lumière i Lyon var de första som fulländade biofilmtekniken och de inspirerade till dokumentärfilmen.
Några decennier senare uppfann Georges Méliès spektakel- och fantasifilmen. Alla filmer av bröderna Lumière har restaurerats av det franska filmarkivet och gavs nyligen ut på dvd. Därför är jag övertygad om att vi, för att se till att ingenting går förlorat, borde betona kravet att originalet av filmer skall deponeras hos ett europeiskt organ och att en databas skall inrättas vid Europeiska audiovisuella observationsorganet. Vilken glädje det skulle innebära att på det sättet återuppliva de magiska momenten i L’Arroseur Arrosé. Det var det jag hade i åtanke när jag arbetade på denna rådsrekommendation. Jag vill dessutom understryka filmkritikens roll, en fransk specialitet vars skriverier uppmuntrat till bevarande av filmer. Jag tänker på André Bazin, François Truffaut och Henri Langlois. Därför är jag mycket nöjd med det här betänkandet som jag vill be er att stödja. Filmen förtjänar en arvspolitik, på samma sätt som byggnader, tavlor och böcker. Samma sak gäller för bevarandet av arvet. Det sammanlänkar historien och skapar en länk mellan framtiden och det förflutna. 
Alyn Smith,
   . –Herr talman! Jag vill instämma i gratulationerna till vår föredragande och för den delen också till kommissionen för ett ambitiöst betänkande och paket. 
Jag vill betona hur viktigt det är att ha sådana ambitioner för den europeiska filmindustrin på EU-nivå. För att ta ett exempel på hur man inte bör göra och varför vi behöver detta paket kan vi titta på Skottland. Vi har en infrastruktur på filmområdet av hög kvalitet och även begåvade tekniker och skådespelare samt fantastiska inspelningsplatser, men ändå är vi inte kända för vår filmindustri. Och det av goda skäl, för vår regering ger den inte tillräckligt stöd. En film om Mary, skottarnas drottning, skall just spelas in i Irland, och en ny filmversion av det skotska dramat Macbeth kommer att spelas in på Isle of Man. Statligt filmstöd är av avgörande betydelse på filmindustrins världsmarknad. Betänkandet visar varför vi behöver ett EU-regelverk som är ambitiöst och har en innebörd som vi kan försöka förverkliga i hela EU. 
Jag gratulerar föredraganden och kommer att ge den skotska regeringen en kopia av betänkandet. 
Vasco Graça Moura (PPE-DE ).
   – Alla tänkbara åtgärder bör vidtas för att bevara filmindustrin i EU:s medlemsstater och tillmäta den det värde som den förtjänar eftersom den representerar ett historiskt, kulturellt och mänskligt arv. Den bör också göras tillgänglig för alla för kulturell forskning, utbildning och nöjessyften, en princip som naturligtvis bör tillämpas för alla yttringar av kulturellt arv.
Den här sortens politik och praktiska åtgärder, som går ut på att inom varje stat bevara och behålla minnen som är en fruktbar grogrund för alla konstformer, kan bidra till att främja medlemsstaternas kulturella mångfald och den unika andliga och materiella rikedom som den för med sig. De kan också bidra till att uppnå och främja det väsentliga europeiska mervärde som bör känneteckna de kulturella projekt som stöds av EU-institutionerna.
Europeisk kultur kan bara hävda sin ställning gentemot kulturer i tredjeländer genom att framhäva sitt eget värde och därigenom göra de medborgare som identifierar sig med den ännu mer krävande när det gäller kvalitet, både i fråga om vad de skapar och vad de konsumerar. Europa måste inte försvara sig mot produktion med hög kulturell kvalitet från annat håll, vilket speglar mänsklig värdighet, Europa behöver den sortens utbyte också. Det viktigaste är att Europa konkurrerar med dem på en kvalitetsnivå som åtminstone är jämförbar.
Att försvara Europa handlar även om att skydda oss från en potentiell invasion av tvivelaktiga produkter. Det handlar inte heller om politiskt korrekta konventioner som utges för att skydda kulturell mångfald men som i själva verket reser barriärer som skyddar intressen som är mer eller mindre kommersiella eller av provinsiell karaktär.
Därför röstade jag för denna rekommendation trots att jag har mina tvivel om dess rättsliga effektivitet. Den kallas rekommendation även om det i själva verket är fråga om harmonisering, vilket är förbjudet enligt fördraget. 
Antolín Sánchez Presedo (PSE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot! Jag vill börja med att gratulera Gyula Hegyi för hans väl utarbetade betänkande som grundar sig på ett kommissionsförslag bestående av två olika texter: ett meddelande som följer upp meddelandet om film från 2001 om skydd av filmarvet och statligt stöd, och rådets och Europaparlamentets förslag till rekommendation som endast behandlar filmarvet eftersom parlamentet för närvarande inte har lagstiftningsbefogenheter i fråga om stöd.
Europa är filmens vagga. Vårt filmarv måste skyddas eftersom det rymmer en betydande del av vårt minne. Det ger uttryck åt vår kulturella identitet och belyser mångfalden hos våra folk. Som föredraganden påpekar tar vårt filmarv upp alla aspekter av våra liv sedan slutet av 1800-talet.
Det är också en ekonomisk tillgång som genom att den skyddas kan bidra till tillväxt och sysselsättning liksom främjande av innovation, forskning och teknisk utveckling som främjar allmän industriell konkurrenskraft. Det är den ståndpunkt som kommissionen, då den grundar rekommendationen på artikel 157 i fördraget, med rätta har intagit om konkurrenskraften mellan närbesläktade industriella aktiviteter. Det går därför att tillämpa medbeslutandeförfarandet.
Att amerikanska filmer dominerar den europeiska marknaden med en marknadsandel på omkring 75 procent, de svårigheter som europeiska filmer står inför när det gäller att nå utanför ursprungslandets marknad – de når endast 10 procent av gemenskapens marknad – och filmproduktionens håglöshet kräver en ordentlig reaktion. Jag ser därför verkligen fram emot resultaten av den studie som kommissionen nämnde om de ekonomiska och kulturella effekterna av det befintliga statliga stödet. Jag välkomnar dessutom att kommissionen vill förlänga giltighetstiden för villkoren för stöd till film och tv-produktioner till 2007. Det gläder mig att detta har tagits upp i Hegyi-betänkandet.
Jag vill betona vikten av public service-organ för att skydda vårt filmarv, utvidga dess räckvidd till tv-produktioner och tillfredsställa kraven när det gäller public service. Jag anser att man måste ta hänsyn till dessa för att göra framsteg i utvecklandet av det audiovisuella arvet. 
Alfonso Andria (ALDE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Även jag gratulerar föredraganden till hans utmärkta arbete som är ett uppenbart tecken på stor känslighet, vilket kommer från hans speciella sakkunskap på detta område.
Filmarvet är genom dess förmåga att skildra olika nationella och lokala kulturella verkligheter och sprida Europas historiska minne, för att inte nämna dess bildande roll, ett användbart instrument för att stärka Europas kulturella dimension och gemensamma historiska identitet. Det är ingen tillfällighet att vissa medlemsstater i sin lagstiftning redan har erkänt filmproduktion som en kulturell tillgång. Därför är det ytterst viktigt att harmonisera lagstiftningen med hänsyn till deponering, konservering och distribution av Europeiska filmer genom att i första hand uppmuntra till utbyte av bästa metoder.
Användningen av ny teknik utgör dessutom en ofrånkomlig rationalisering av kostnader och därmed ökad konkurrenskraft, inte bara för själva filmproduktionen utan även för liknande aktiviteter som insamlande, katalogisering och restaurering.
Jag håller även med föredraganden om både fokuseringen på personer med funktionshinder – att se till att det finns bättre tillgång till deponerade verk – och på behovet av att bevara alla biofilmer och alltså inte bara de som får offentliga bidrag, såsom fastställs i kommissionens förslag. Alla dessa verk har bidragit till den europeiska filmens historia och gett en inblick i olika perioders skiftande trender och influenser.
Till Viviane Reding skulle jag slutligen vilja framföra ett förslag som får en symbolisk betydelse i dag den 9 maj, firandet av Europadagen, nämligen att skapa ett europeiskt tematiskt filmarkiv som bevarar ett noggrant urval av filmer om historiska händelser och episoder angående utvecklingen av gemenskapsprojektet. Film som följaktligen fungerar som ett instrument för att förmedla främjandet av en mer engagerad inställning från medborgarnas sida till information och kunskap om EU och dess institutioner. 
Ljudmila Novak (PPE-DE ).
   – I en tid då banden stärks alltmer inom Europeiska unionen är det mycket viktigt att skapa band på kulturområdet, och filmer spelar en särskild roll i detta. Jag välkomnar därför betänkandet om filmarvet för jag anser att rätt förvaring vid rätt tidpunkt gör det möjligt att även bevara filmarvet för senare generationer. 
I en tid med snabb utveckling och förändring är det mycket viktigt för varje nation att bevara sin identitet och sitt nationella arv. Detta gäller särskilt mindre nationer som Slovenien. Av det skälet behöver medlemsstaterna stödja sina filmindustrier, nationella filmakademier och filmprojekt. Annars kommer det att uppstå en lucka i filmarkiven för delar av nationens historia, liv och kultur. 
Eftersom den moderna människan ägnar en stor del av tiden till att titta på filmer finns det även ett brådskande behov av utbildning på detta område, och det gäller särskilt unga människor. Större kännedom kommer att skapa en mer framstående plats för högkvalitativa filmer som kanske inte nödvändigtvis görs för att locka det stora flertalet av tittarna men vars syfte likväl går förlorat om tittaren inte kan känna igen kvalitet. Jag stöder därför det föreslagna ändringsförslaget 10 i vilket föredraganden rekommenderar medlemsstaterna att stödja bildundervisning och mediekunskap i de nationella utbildningssystemen och i utbildningsprogram. Själva meningen med att bevara filmarvet är att dessa arkiv görs tillgängliga för utbildningssyften, forskning och kulturella band. Eftersom vår tid också är ljudfilmens tid är film också ett bra och effektivt medium för en snabbare språkinlärning. Därför anser jag att undertexter i allmänhet är lämpligare än dubbning för att bevara autenticiteten. 
Nikolaos Sifunakis (PSE ).
   – Herr talman! Vi har haft många intressanta diskussioner i det utskott som jag har äran att vara ordförande för. I dag skulle jag här i kammaren vilja gratulera Gyula Hegyi till hans utmärkta betänkande om skyddet av filmarvet, som vi har hört är resultatet av hans kunskaper om film.
Europeisk film är ett omhuldat barn i den europeiska kulturen och de senaste 100 åren det producerats tusentals biofilmer som utgör ett unikt kulturminne. Att bevara dessa verk på rätt sätt, att rädda dem, är detsamma som att bevara bildkulturen och vår historia. Dessa filmer gör det mycket enklare för oss att förstå utvecklingen och framstegen för livet på vår kontinent och på andra ställen.
Därför är det viktigt att EU i dag tar ett initiativ, om än i form av en rekommendation till medlemsstaterna, i vilket bevarandet av filmarvet har gjorts till ett prioriterat mål samtidigt som specifika och realistiska åtgärder har föreslagits för att göra det genomförbart. I betänkandet framhålls med rätta de nationella filmarkivens viktiga roll i att bevara europeiska filmer.
Medlemsstaterna måste allvarligt överväga att införa ett system för obligatorisk deponering av nya filmproduktioner i sina filmarkiv. Medlemsstaterna bör vidta lämpliga åtgärder för att se till att detta arv samlas in, katalogiseras, bevaras, restaureras och görs tillgängligt. Detta kommer inte bara att leda till att gamla filmer bevaras, utan även till att det skapas arbetstillfällen. Jag anser att den föreliggande rekommendationen bara är en början.
Slutligen är det mycket hoppingivande att parlamentets och rådets åsikter om denna fråga är identiska, och det är intressant att två journalister – Viviane Reding och Gyula Hegyi – har huvudrollerna. Beslutet att godkänna förslaget till rekommendation vid första behandlingen leder oss ett steg närmare dess tillämpning så att konkreta åtgärder för att bevara filmarvet kan börja vidtas så fort som möjligt.
1900-talet definierades som bildkulturens århundrade. Jag hoppas och tror att 2000-talet genom bildkulturen kan bli historiekunskapens århundrade. 
Viviane Reding,
   . – Herr talman! Jag vill bara uttrycka min glädje, för det är inte ofta inom politiken som det råder en sådan samstämmighet mellan de olika institutionerna. Parlamentet, kommissionen och rådet är på samma våglängd och det är bra för vi talar ju här om inget mindre än att bevara ett gemensamt arv som bygger på våra rötter. Vi måste se till att inte bara vårt rika, hundra år gamla filmarv bevaras för framtida generationer utan också att de filmer som görs i dag och i framtiden bevaras, eftersom de utgör vårt framtida arv. Det är vår skyldighet gentemot våra kulturer och det är bra att vi samlar all vår energi för att vidta åtgärder i samma anda.
Jag håller helt med föredraganden och parlamentsledamöterna om att tillgängligheten är viktig. Det är inte bara arvet som är viktigt utan också att allmänheten får tillgång till det. Det är därför som kommissionen investerar i sökmotorer och i forskning i allmänhet för att se till att gamla filmer bevaras bättre. Man måste emellertid även kunna få tillgång till detta arv som står till förfogande och även i detta avseende håller jag med parlamentet som vill att vår unga generationer skall lära sig att tolka bilder. Det är ju faktiskt ingen mening med att ungdomar lär sig att tyda ord och att förstå siffror om de inte får tillgång till de bilder som skapar nästan allting som omger dem och endast får uppleva dem på ett passivt sätt. 
Min teori är som följer. Europeisk film behöver aktiv respons. Man kan inte förbli passiv när man tittar på europeisk film eller helt enkelt bara ryckas med av den. Den måste kunna tolkas, och tolkningsförmåga måste förvärvas för detta ändamål. Vi måste därför se till att vår yngre generation lär sig att tolka språket i våra filmer. Vi har redan haft flera pilotprojekt på skolor men det räcker inte. Sådana projekt måste genomföras över hela linjen.
Jag är innerligt glad över att se en sådan underbar samstämmighet i kammaren en dag som den 9 maj. Det är ett gott tecken, ett tecken på att Europa rör sig framåt och inser att vi har en gemensam historia och en gemensam framtid. När det gäller den gemensamma framtiden vill jag tillägga några ord om statligt stöd. Även om det som jag säger kanske är helt överflödigt vill jag ändå säga det eftersom jag ständigt får frågor om ämnet som jag gärna vill besvara.
Mina damer och herrar! Det finns ingen risk att kommissionen skulle sätta sig emot statligt stöd som syftar till att främja filmindustrin. Så bli inte oroliga varje gång som kommissionen arbetar med att analysera situationen på fältet, och tro inte att detta arbete har som syfte att ta bort någonting som har tillhandahållits fram till nu. Vi har hittills analyserat många, om inte alla, nationella system av stöd till filmindustrin. Vi har alltid erbjudit vårt stöd och vi kommer att fortsätta att göra det. Alla måste spela sin roll. Jag är dock övertygad om – och jag gör detta åtagande inför er – att europeiska filmindustrin behöver stöd och att vi fortsättningsvis kommer att erbjuda dem hjälp.
Talmannen.
   – Tillsammans med kammaren framför jag mitt tack till Viviane Reding.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på tisdag. 
Talmannen.
   – Nästa och sista punkt är kommissionens uttalande om läget i förhandlingarna mellan EU och Mercosur.
Viviane Reding har ordet på kommissionens vägnar. 
Viviane Reding,
   . – Herr talman! På min kollega Benita Ferrero-Waldners vägnar vill jag göra ett uttalande om förhandlingarna mellan EU och Mercosur.
Trots de framsteg som har gjorts under de senaste åren har dessa förhandlingar varit låsta sedan oktober 2004. Då ansåg man att anbuden från de två parterna inte innebar att våra höga ambitioner med avtalet skulle uppnås. Vid ministermötet i Lissabon i oktober beslutade sig ministrarna för att ta sig tid och fundera över hur processen skulle kunna återupptas.
I januari 2005 träffades kommissionsordförande Barroso och president Lula da Silva i Davos. Båda framhöll vilken strategisk vikt som de fäster vid ett associeringsavtal mellan EU och Mercosur. Vi måste komma ihåg att förhandlingarna började med en ambitiös och synnerligen strategisk målsättning, nämligen att bygga upp en stark allians mellan de två blocken som har mycket gemensamt, bland annat liknande visioner om den internationella ordningen. Kommissionsordföranden och presidenten var överens om att för att komma framåt skulle förhandlingarna på den kommersiella sidan grunda sig på de bästa erbjudanden som då utbyttes mellan de två parterna.
Tanken på att återuppta förhandlingarna på grundval av de bästa erbjudandena diskuterades i stor utsträckning och fick stöd av alla förhandlarna från både EU och Mercosur vid EU–Mercosurs företagsforum i februari. Ett tekniskt möte ägde rum den 21 och 22 mars för att förbereda inför ministermötet där förhandlingarna skulle återupptas. Vid detta möte vägrade Mercosur att godkänna utbytet av de bästa erbjudanden. Man ansåg att de var för gynnsamma för EU och att man genom att godkänna dem skulle öka den förmodade obalansen. Vårt mål är att övertyga Mercosur om att låta förhandlingarna fortskrida snabbt. Detta är nödvändigt eftersom vissa Mercosur-partner kan lockas att enbart inrikta sig på förhandlingarna inom WTO och sedan träffa ett biregionalt avtal.
Här vill jag påpeka att vi starkt invänder mot Mercosurs åsikter om att de erbjudanden som har lagts fram är för gynnsamma för EU. För det första är unionens erbjudanden om tillträde marknaden det mest generösa som någonsin har gjorts i fråga om produkter som ingår och om tidsplanen för avveckling av tulltariffer. Unionens erbjudande är, särskilt när det gäller jordbruksprodukter, det mest omfattande som någonsin har lämnats i något bilateralt avtal. För det andra har Mercosur i fråga om regler vägrat att erbjuda offentliga upphandlingar eller att inkludera ett kapitel om immateriella rättigheter. Man har heller inte godkänt principen om lämpligt skydd av EU:s geografiska beteckningar. När det gäller Mercosurs anbud om tjänster stärker det inte ens den nuvarande liberaliseringsnivån.
Vi tror emellertid att endast ett ministermöte kan göra att dialogen tas upp på nytt. Förberedelserna inför ett sådant möte pågår. Därför upprätthåller vi nära kontakter med våra Mercosur-partner. Våra ansträngningar är framför allt inriktade på den nivå som uppnåddes vid de tekniska förberedelserna och Mercosurs engagemang till betydande diskussioner, eftersom vår ambition just nu är att förhindra en nedåtgående spiral och att inte äventyra de framsteg som redan har gjorts.
Våra partner och då särskilt Celso Amorin, Brasiliens utrikesminister, har vid flera tillfällen offentligt uttalat att Mercosur vill hålla alla alternativ öppna, därför även de biregionala förhandlingarna med EU och amerikanska frihandelsområdet (FTAA), medan förhandlingarna inom WTO är den huvudsakliga prioriteringen.
Vår målsättning är därför att försöka upprätthålla en kommunikationskanal tills våra partner har skapat sig en tillräckligt klar bild över vad WTO-förhandlingarna kan resultera i. Kommissionen förbinder sig fortsättningsvis att försöka få igång förhandlingarna med målsättningen att komma fram till ett ambitiöst och balanserat avtal. Därför hoppas vi att ett ministermöte kommer att äga rum före utgången av juli. 

Charles Tannock,
   . –Det är en stor glädje för mig att tala på min grupps vägnar, och jag vill särskilt lovorda det arbete som har utförts av min kollega José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra, som inte kan närvara i kväll. Han är en berömd expert på handelsförbindelser och politiska förbindelser mellan EU och Latinamerika. 
För en person som mig med mitt intresse för globala handelsmönster är det ibland mycket svårt att överblicka de många olika bilaterala och multilaterala handelsförhandlingar som hela tiden pågår vid sidan av WTO:s Doharunda – som förhoppningsvis kommer att göra sådana biregionala överenskommelser överflödiga i framtiden. 
I Latinamerika har EU för närvarande framgångsrika frihandelsavtal med Chile i form av ett associeringsavtal – som dessutom också möjliggör nära politiskt samarbete och åtaganden i fråga om grundläggande mänskliga rättigheter och demokrati från båda parters sida – men också ett liknande avtal med Mexico. Men eftersom EU självt från början är en regional tullunion är det logiskt att unionen där det är möjligt förhandlar med andra multilaterala tullunioner på andra håll i världen och utarbetar regionala frihandelsavtal hellre än en lång rad bilaterala avtal. 
Ett stort sådant block är Mercosur, som består av fyra latinamerikanska länder – Brasilien, Argentina, Uruguay och Paraguay – med associerad status för Chile och Bolivia. Mercosurs lycka har växlat under de senaste åren, framför allt på grund av obalanserna i handeln mellan Argentina och Brasilien – ett förhållande som ständigt kritiseras av Argentina, som i september i fjol föreslog Brasilien en garantiklausul som Brasilien vägrar att gå med på. Mercosur har av tradition utformats för att syssla med handeln mellan de stora industrikoncernerna, inte med de små och medelstora företagen i regionen, som känner sig missgynnade av uppgörelsen.
Argentina protesterar också mot förvirringen kring det brasilianska initiativet i december i fjol till att skapa en gemenskap av sydamerikanska nationer, vilket nyligen var betydelsefullt för att stödja Brasiliens roll i stabiliseringen av Ecuador, eftersom Argentina anser att Mercosur måste stärkas innan detta sker. 
Vi har också den besvärliga frågan om det portugisiskspråkiga Brasiliens önskan att få en plats i säkerhetsrådet för att stärka landets ambitioner som regional supermakt. Argentina föreslår i stället att platsen skulle rotera så att alla de sydamerikanska länderna, som huvudsakligen är spanskspråkiga, får möjlighet att uttrycka sina åsikter. 
I fjol hade Mercosur problem i förhandlingarna om ett avtal med EU – och Mercosur påstod att detta framför allt berodde på att den dåvarande kommissionsledamoten Pascal Lamy kom från Frankrike, som är ett av de mest protektionistiska länderna i jordbruksfrågor. Problemen gällde framför allt Mercosurs önskan att få tillträde för sina jordbruksprodukter, vilket EU:s jordbrukssektor uppfattar som ett hot. Brasilien är en stor producent av sojabönor, och Argentina producerar såväl vete och nötkött som färsk frukt m.m. Mercosur vill i sin tur inte ge EU:s industrivaror tullfritt tillträde eftersom särskilt Brasilien är högt utvecklat på den tunga industrins område. Egendomligt nog förhandlar Mercosur samtidigt med länder som Sydkorea och med andra multilaterala block. Som exempel kan nämnas det föreslagna avtalet med Gulfstaternas samarbetsråd, som kommer att diskuteras nu i veckan, när de latinamerikanska ledarna i morgon träffar Arabförbundets regeringschefer i Brasilien. 
Det råder inget tvivel om att president Lula da Silva i Brasilien och president Nestor Kirchner i Argentina fortfarande konkurrerar om makten för att se vem som uppfattas som Förenta staternas främsta samtalspartner inför president Bushs besök. 
Det verkar som om Mercosur fortfarande hoppas att det amerikanska frihandelsområdet skall förverkligas, även om USA inte är särskilt intresserat av detta utan i stället föredrar förmånliga bilaterala avtal med enskilda latinamerikanska republiker, på samma sätt som USA genom Nordamerikanska frihandelsavtalet Nafta) har ett mycket framgångsrikt och bekvämt arrangemang med Mexico och Canada.
Som jag har visat är situationen komplicerad, och jag tillbakavisar de beskyllningar som nyligen framfördes av Massimo D’Alema på andra sidan av kammaren. Han beskyller kommissionsledamot Peter Mandelson, som jag tror kommer att spela den främsta rollen i förhandlingarna, för att sakna intresse för regionen och för ett avtal. Jag ser fram emot att höra hur kommissionsledamot Peter Mandelson kommer att arbeta vidare med detta projekt efter sammanbrottet i oktober i fjol, eftersom det inte verkar finnas någon verklig politisk vilja från Mercosurs håll. Jag är intresserad av att höra kommissionsledamoten mer utförligt förklara hur vi kan få dem tillbaka till förhandlingsbordet. 
Javier Moreno Sánchez,
   – Fru kommissionsledamot! Som ni redan vet har Europaparlamentet mycket noga följt den pågående förhandlingsprocessen med Mercosur, en region som vi européer har betydelsefulla kopplingar till, inte bara av ekonomiskt slag utan också historiska, politiska och kulturella.
Låt mig rikta mina kommentarer och frågor till er, fru kommissionsledamot, i egenskap av ledamot i utskottet för internationell handel och i den delegation för relationer med Mercosur som kommer att göra ett officiellt besök i Brasilien nästa vecka.
Efter de strandade förhandlingarna förra hösten som ni nämnde och den efterföljande stilleståndsperioden gläder det mig att kommissionen gör sitt yttersta för att nå en överenskommelse. Men trots allt är jag liksom ni oroad över de tänkbara spänningar som kan uppstå mellan dessa förhandlingar och förhandlingarna inom Doha-rundan, vilka jag tror är unionens huvudsakliga prioritering när det gäller handelspolitik, särskilt med tanke på de ministerkonferenser som äger rum i Hongkong i december.
Kan ni gå in lite mer på djupet på något som ni var inne på tidigare gällande ömsesidigheten mellan de två olika förhandlingsprocesserna? I början av förhandlingarna poängterades det att associationsavtalet skulle grunda sig på vad som blev överenskommet inom WTO. Min fråga är hur resultatet av förhandlingarna om associationsavtalet kommer att införlivas om de slutförs före december. Så vitt jag kan se kommer det att bli svårt, men hur kommer man att gå tillväga om de är slutförda?
Jag vill därför ställa tre mycket korta frågor: Vilken lösning finns till hands för att hantera avvikelserna när det gäller bristande ömsesidighet mellan den fria rörligheten av jordbruksprodukter som har efterfrågats av Mercosur och våra krav på öppnande av deras marknad med avsikten att få fri rörlighet för tjänster, särskilt inom området för telekommunikation och finansiella tjänster?
För det andra, hur har ni tänkt att förena tillträde till vår marknad för utvecklingsländer och skyddet av våra fiske- och livsmedelssektorer?
Till sist, kan ni ge oss en kort bedömning av kommissionens program för samarbete och tekniskt stöd till den institutionella utvecklingen i Mercosur för att få till stånd en större subregional integration på politisk och ekonomisk nivå? 
Erika Mann,
   . – Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag skulle gärna vilja följa upp ett par punkter som redan har tagits upp av både Charles Tannock och Javier Moreno Sánchez, men också av er, fru kommissionsledamot. I båda de problematiska processerna – Mercosur-förhandlingarna och frågan om hur de på ett rationellt sätt kan kopplas samman med de pågående förhandlingarna inom WTO – måste vi göra kloka strategiska planer, särskilt när det gäller tidsplanen.
Med tanke på de svårigheter som vi ställdes inför i förhandlingarna förra året och faktumet att varken vi eller kommissionen har lyckats lösa dem, undrar jag hur ni tror att ni kommer att klara av att tills i slutet av året kunna organisera en lämplig tidsplan och att pressa fram mer konkreta eftergifter än vad som redan har gjorts. Som Javier Moreno Sánchez redan har påpekat, hur tänker ni skapa en koppling mellan dessa förhandlingar inte minst med tanke på de resurser som står till ert förfogande? Jag anser att båda förhandlingsrundorna är mycket krävande och komplexa och jag ser hela uppgiften som mycket svår. Därför är frågan om det kanske inte vore klokare och mer rationellt att ge förhandlingarna mer tid och mer spelrum, särskilt med tanke på Charles Tannocks argument att det helt enkelt är så att det här utspelar sig många politiska maktspel och att förhandlingarna mellan Brasilien och Argentina är mycket komplicerade, för att inte tala om dem med Förenta Staterna.
Jag anser därför att den stora frågan är om vi verkligen måste hålla den tidsplan som har fastställts, eller om det inte vore smartare att fundera över en annan. Min andra fråga gäller texterna. Jag läste att ni vill organisera en större ministerförhandlingsrunda som sedan kommer att leda till ett genombrott. Det är ett bra sätt att ta itu med problemet. Det är alltid viktigt att få stöd av politiska ledare.
För mig verkar det som om ni i kommissionen – precis som vid förhandlingar med Förenta staterna och resten av världen – koncentrerar er för mycket på regeringarna och ofta ignorerar parlamenten. Det är någonting som vi vid upprepade tillfällen har haft tillfälle att beklaga. Här kan det också vara lämpligt att använda sig av de organ som vi har för detta ändamål. Denna kammare samarbetar trots allt med organen i Mercosur-länderna. Att vi skulle ge politiskt stöd kan kanske verka svårt, men varför skulle detta inte kunna ses som ett sätt att stimulera en större politisk vilja och dessutom sända ett budskap till det politiska ledarskapet i varje land att parlamentariker vill stödja förhandlingar av detta slag? 
Viviane Reding,
   . – Herr talman! Jag skulle gärna vilja dra slutsatser men tyvärr är detta fortfarande för tidigt.
Som svar på Erika Manns fråga är självfallet parlamentets roll av avgörande betydelse. Detta är skälet till att kommissionen finansierar utbyten, jag tänker till exempel på parlamentets delegation för förbindelserna med Mercosur. Vi ser det därför som mycket positivt om parlamentsledamöterna inom ramen för deras behörighet kunde ta itu med saken under den förestående resan till dessa länder. Problemet är att om vi vill ha mer WTO skulle det vara bättre att vänta tills WTO fungerar i sin nuvarande form innan vi arbetar vidare. Detta är just konflikten mellan de länder som vill fortsätta framåt bilateralt så snabbt som möjligt och de andra som vill vänta på ett WTO-beslut.
Jag har inget att tillägga till det uttalande från kommissionen som jag gjorde i början av denna debatt, förutom möjligen följande: Vid besöket i Mercosur är det viktigt att parlamentsledamöterna är medvetna om den defensiva hållning som finns gentemot flertalet av de frågor som är intressanta för EU: tull på industrivaror, tjänster, investeringar, geografiska beteckningar och offentliga upphandlingar. EU:s jordbrukserbjudande, som uppgår till 2,7 miljarder euro, är till exempel det högsta som någonsin har lämnats inom ramen för bilaterala förhandlingar.
När det gäller de förslag som redan ligger på bordet, anser vi att det råder en obalans till förmån för Mercosur. Jag skall ge er några exempel. Unionens erbjudande om handelsliberalisering av varor är mer generöst än Mercosurs när det gäller vilka produkter som ingår, avvecklingen av tulltariffer och tidsplanen för avvecklingen. Erbjudandet om tillträde till Mercosurs tjänstemarknad är fortfarande otillfredsställande inom ett antal nyckelsektorer som är av intresse för EU, t.ex. finansiella tjänster, sjötransporter och telekommunikation. Unionens specifika krav när det gäller tjänster, investeringar och offentlig upphandling syftar inte till att få mer omfattande tillträde till marknaden, för i praktiken är Mercosurs marknad är helt öppen, utan till att nå en överenskommelse om regler som ger våra verksamhetsutövare rättssäkerhet i regionen. Faktum är att Mercosur precis har vägrat erbjuda denna typ av regler i samband med offentliga upphandlingar, immateriellt ägande och EU:s geografiska beteckningar. Det sista är en mycket känslig fråga för länder som Spanien, Italien och Frankrike i samband med vin och sprit.
Avslutningsvis vill jag säga att kommissionen finns till hands för att före parlamentsledamöternas resa förse dem med all tänkbar information som kan hjälpa dem att under bästa möjliga förhållanden och så snabbt som möjligt upprätta ett balanserat förhållande mellan dessa två regioner i världen. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Vi har kommit till slutet av vår föredragningslista för i dag, måndag. 


{'language': 'sv'}