Afrikas Horn (forhandling) 
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning af Filip Kaczmarek for Udviklingsudvalget om Afrikas Horn: Et regionalt politisk EU-partnerskab til fremme af fred, sikkerhed og udvikling.
Filip Kaczmarek 
ordfører. - (PL) Fru formand! Denne betænkning om EU's strategi i Afrika og EU's politiske partnerskab på Afrikas Horn er Parlamentets svar på Kommissionens meddelelse fra november sidste år. Formålet med denne meddelelse var at skabe et regionalt politisk partnerskab på den somaliske halvø, der skulle danne grundlag for en samlet tilgang til konfliktforebyggelse i regionen. Den er baseret på den antagelse, at varig fred er en forudsætning for udvikling, og at udvikling er en forudsætning for varig fred.
Der var to grunde til at vælge denne region som en test case for EU's regionale strategi i Afrika. Den første var regionens strategiske betydning for EU, og den anden var den store politiske kompleksitet, der præger de tre vigtigste og indbyrdes forbundne konflikter i regionen, dvs. konflikterne i Sudan, Etiopien, Eritrea og Somalia, hvor konflikterne formentlig kun kan løses gennem en regional tilgang. Der er med andre ord kun mulighed for en samlet løsning.
Kommissionens foreslåede strategi er baseret på en samlet tilgang til konfliktforebyggelse på Afrikas Horn, der har til formål at tackle de underliggende årsager til ustabiliteten på kort og mellemlang sigt både på nationalt og regionalt niveau og at skabe et tættere regionalt samarbejde. Man kan imidlertid med rette spørge sig selv, om dette er muligt i en region, hvor fem af de syv stater ligger i konflikt med nabolande, hvor den ene konflikt afføder den næste, hvor et land ikke har været i stand til at fungere normalt i 15 år, og hvor en meget høj procentdel af befolkningen lever i fattigdom. Er samarbejde gennem regionale partnerskaber løsningen på disse komplekse og indbyrdes forbundne problemer? Jeg er helt overbevist om, at det er et forsøg værd, og på trods af visse mangler i Kommissionens meddelelse, der til en vis grad var vanskelige at undgå, og som vi henviser til i betænkningen (f.eks. en større inddragelse af medlemmerne af Europa-Parlamentet og afrikanerne selv i udformningen af den fælles strategi), bør vi nå til enighed om de fire hovedpunkter i denne strategi, nemlig at der ikke kan være nogen bæredygtig udvikling uden fred og omvendt, at der ikke kan skabes varig fred uden de afrikanske regionale institutioners faktiske deltagelse, at det regionale perspektiv - dvs. regional forståelse - er en forudsætning for en løsning af særlige lokale konflikter, og at regionale integrationsinitiativer kun vil blive vellykkede, hvis der fokuseres på fælles udfordringer snarere end på en række aktuelle konflikter. I forbindelse med den regionale integration skal der fokuseres på forvaltning af vandressourcer, ørkendannelse og fødevaresikkerhed og ikke blot på etniske skel og konflikter. EU spiller desuden også en central rolle, idet vi skal eksportere vores egen gennemprøvede integrationsmodel, der rent faktisk har skabt varig fred, og som efter min opfattelse er særlig vigtig i lyset af EU's halvtredsårsdag i år.
Jeg er fuldt ud klar over, at såvel Kommissionens meddelelse som Parlamentets nærværende betænkning kun er første skridt i processen, og at det endelige mål er at udvikle en regional strategi for regionen. Det skal også understreges, at nogle medlemsstater gennemfører egne aktiviteter på Afrikas Horn, og betænkningen er derfor ikke kun rettet mod Kommissionen, men også mod medlemsstaterne.
Formålet med betænkningen er at udbygge forslagene i Kommissionens meddelelse, og jeg vil især gerne understrege, at det er vigtigt at undgå ønsketænkning og sammenkobling af institutioner. Jeg mener, at vi bør sætte vores lid til eksisterende initiativer og afprøvede idéer. Vi er nødt til at udpege en særlig EU-repræsentant for Afrikas Horn, der skal behandle de store spørgsmål, der rejses i denne betænkning. Dette vil medvirke til at forhindre overlapning, gøre det muligt at foretage en mere dybtgående analyse og at forfølge politiske minimumsmål i de enkelte lande. Vi skal udnytte alle muligheder for dialog baseret på Cotonou-aftalens artikel 8, for samarbejde mellem Parlamentet og Kommissionen om udformning af en fælles strategi med inddragelse af de afrikanske lande, og tilstræbe afrikanske løsninger og styrkede afrikanske organisationer.
Jeg vil gerne takke alle, der har bidraget til denne betænkning, dvs. medlemmerne af Udviklingsudvalget, Udviklingsudvalgets sekretariat, skyggeordføreren, det tyske formandskab og eksperterne og de ikkestatslige organisationer, som vi var i løbende dialog med.
Louis Michel
Fru formand, mine damer og herrer! I sin betænkning er hr. Kaczmarek stort set enig i Kommissionens analyse af behovet for en koordineret regional indsats. De idéer, som hr. Kaczmarek fremsætter vedrørende den videre udvikling, bekræfter de fleste af de prioriteter, som Kommissionen har foreslået, navnlig hvad angår funktionelt samarbejde og regionalt samarbejde.
Løsning og forebyggelse af konflikter på Afrikas Horn er efter vores mening kun mulig ved hjælp af en indsats på to niveauer. Det første niveau er den klassiske metode med mægling og diplomatiske tiltag. Den aktuelle situation på Afrikas Horn kræver helt åbenlyst langt kraftigere og mere samstemmende tiltag fra hele det internationale samfund. Det andet niveau er strukturelle tiltag til forebyggelse af konflikter på mellemlang sigt. Målet er at gøre noget ved roden til de problemer, der påvirker landene i regionen, ved at håndtere fælles udviklingsproblemer, som ligeledes har indflydelse på sikkerheden og stabiliteten.
Det er denne anden metode, der foreslås i den regionale strategi for Afrikas Horn, som Kommissionen præsenterede i sin meddelelse fra oktober 2006. Jeg vil gerne gøre det klart, at det primære formål med meddelelsen er at udstikke en politisk ramme, der anerkender udfordringernes karakter i regionen omkring Afrikas Horn og fastslår EU's vigtigste mulige indsatsområder.
Meddelelsen peger på tre prioriteter for intervention. For det første at håndtere nationale problemer, som har regionale forgreninger, for det andet at gribe ind over for generelle og regionale problemer, som er kilde til konflikt og ustabilitet, og for det tredje at tilskynde regional integration. Som det netop understreges i betænkningen, er det vigtigt, at der sker en egentlig delagtighed, en reel politisk delagtighed i denne strategi, ikke kun hvad angår landene på Afrikas Horn, men også på europæisk plan. Derfor værdsætter vi Parlamentets engagement i spørgsmålet samt hr. Kaczmareks betænkning for deres reelle værdi.
Siden Kommissionens meddelelse blev fremlagt i oktober, har jeg med stor interesse fulgt Parlamentets drøftelser om den regionale strategi for Afrikas Horn, og jeg deltog også personligt i en debat i Udviklingsudvalget i februar i år. Der har også fundet positive drøftelser sted i Rådets arbejdsgrupper siden oktober.
Det er en progressiv proces, som vi ønsker at skabe, ikke påtvinge. Det væsentlige er, at processen nu er startet med støtte fra stats- og regeringscheferne i regionen. Kommissionen arrangerede allerede et arbejdsmøde den 23. april med de personlige repræsentanter for stats- og regeringscheferne. Dette møde var meget positivt og lovende.
Denne bredt favnende og intense samrådsprocedure gør os i stand til med tillid og i god orden at gå videre til gennemførelsesfasen. Vi er altså på rette spor. Den betænkning, som I vil vedtage i morgen, bliver en meget vigtig støtte og naturligvis en kilde til inspiration og en retningsviser i forbindelse med den dialog, som vil finde sted i løbet af de næste måneder.
Jeg vil gerne præcisere, at den regionale programplanlægning af Den 10. Europæiske Udviklingsfond for Afrikas Horns vedkommende naturligvis i høj grad vil afhænge af resultaterne af denne proces, hvor de prioriterede tiltag skal fastslås. Jeg vil også gerne præcisere, at den strategi, som Kommissionen har foreslået for Afrikas Horn, ikke har til hensigt at fortrænge strategierne i Den 10. Europæiske Udviklingsfond. Den kommer på en måde til at supplere dem. På samme vis vil den ikke erstatte den nødvendige parallelle indsats for at løse kriser og konflikter, som skal fortsætte på politisk og diplomatisk niveau, hvilket jeg understregede i starten af min tale.
Jeg støtter derfor fuldt ud betænkningens anbefalinger vedrørende regeringsførelse og styrkelse af den politiske dialog. Der er to punkter i betænkningen, som jeg også mener, er meget vigtige, men som ligger ud over den regionale ramme for Afrikas Horn og for den foreslåede strategi, nemlig en fælles EU-Afrika-strategi og en afrikansk freds- og sikkerhedsstruktur.
Jeg kunne også godt sige noget om disse to punkter og om andre emner, der vedrører Afrikas Horn og de tiltag, som vi kunne gøre der, men taletiden forhindrer mig i det. Jeg vil dog måske få mulighed for at vende tilbage til disse emner senere, når jeg besvarer jeres kommentarer.
Glenys Kinnock
for PSE-Gruppen. - (EN) Fru formand! Jeg vil gerne takke hr. Kaczmarek samt kommissæren for bemærkningerne til betænkningen.
Med hensyn til Afrikas Horn ved man dårligt nok, hvor man skal begynde, idet vi er vidne til en dødelig cocktail af konflikter og fattigdom., hvor retsstatsprincippet stort set er ikkeeksisterende, hvor der ikke er noget demokrati og ingen menneskerettigheder, og hvor fem af de syv lande i regionen ligger i konflikt med deres naboer. Som ordføreren påpeger, er fred således en forudsætning for reel sikkerhed og udvikling. De vigtigste punkter vedrører fredskonsolidering, konfliktforebyggelse og konfliktløsning. Dette er de centrale elementer i betænkningen.
Som kommissæren udmærket er klar over, er det meget vigtigt at understrege, at der er ved at blive skabt fred i andre afrikanske regioner, f.eks. i Vestafrika - jeg besøgte Côte d'Ivoire for nylig - og området omkring De Store Søer. Afrikas Horn adskiller sig, idet det er den eneste region, hvor vi ikke har været i stand til at håndtere konfliktstyring og -forebyggelse. Forslaget om en udsending og andre forslag er meget positive.
Vi er vidne til de værste eksempler på konflikter. FN oplyser, at 200.000 mennesker er døde og to millioner er blevet fordrevet i Darfur siden konfliktens opstart i 2003. Regeringen i Sudan ignorerer fortsat mæglingsbestræbelser, herunder fra FN's generalsekretær. Grænsestridighederne mellem Eritrea og Etiopien er fortsat uløste. Etiopiens regering bryder fortsat folkeretten på dette område. Lederne i Eritrea og Etiopien nægter befolkningen retten til at vælge deres egen regering og at respektere valgresultaterne, hvilket vi har set i Etiopien. Vi er nu vidne til intense kampe i Somalia, hvor ca. 1.000 mennesker er døde, og hvor etiopiske tropper har været meget aktive og kæmpet på overgangsregeringen i Somalias side, naturligvis med skjult støtte fra USA, hvilket vi alle er nødt palmerjulie@example.net. Eritreerne støtter på deres side de islamiske militser.
Jeg har skrevet til kommissæren desangående, og jeg ønsker fortsat at spørge, hvorfor vi har tilbudt en sådan støtte til overgangsregeringen i Somalia, og hvorfor vi ikke stiller alvorlige spørgsmål om den blodige proces, som vi tilsyneladende på mange måder fortsat accepterer. Vi står over for en humanitær katastrofe i Somalia, og vi stiller fortsat ikke de ansvarlige i overgangsregeringen til ansvar for deres handlinger. Hr. kommissær, hvorfor stiller vi ikke nogen spørgsmål? Skyldes dette politiske hensyn? Hvorfor trækker etiopierne sig ikke tilbage? Hvorfor kan der ikke skabes fred? Hvorfor er der ingen reel magtdeling, og insisterer EU på, at de moderate kræfter i Rådet af Islamiske Domstole skal inddrages i en mulig løsning af konflikten i Somalia?
Endelig er jeg nødt til at spørge, om EU for alvor ønsker at medvirke til statsopbygning på Afrikas Horn, eller om vi rent faktisk lægger vægt på andre prioriteter. Er de andre prioriteter på Afrikas Horn måske ikke den såkaldte kamp mod terrorisme?
DanutBudreikaitė
for ALDE Gruppen. - (LT) Fru formand! I sin meddelelse "Strategi for Afrika: Et regionalt politisk EU-partnerskab til fremme af fred, sikkerhed og udvikling på Afrikas Horn", der blev offentliggjort i 2006, viser Kommissionen sin manglende evne til at finde løsninger på problemerne på Afrikas Horn, når den angiver, at varig fred er en forudsætning for udvikling, og at udvikling er en forudsætning for varig fred. Det er en ond cirkel. Begge faktorer skal indtræffe samtidig, men som vi kan se, er dette faktisk ikke muligt. Hverken Afrika-strategien eller Cotonou-aftalens artikel 8 og 11 virker på Afrikas Horn. Den regionale ustabilitet og militære konflikter med deltagelse af flere lande, navnlig den grusomme situation i Darfur, viser, at der er brug for en særlig kriseforvaltningsmodel på Afrikas Horn, herunder eliminering af militære brændpunkter og udvikling af fredelige økonomiske, sociale og politiske forhold.
EU står for over 55 % af det globale udviklingssamarbejde og humanitære bistand. Som følge af de militære aktiviteter på Afrikas Horn er det ikke rigtigt muligt at vurdere behovet for humanitær bistand, hvornår og hvor længe den skal ydes, og hvornår det vil være muligt at gå i gang med at opfylde udviklingssamarbejdspolitikkens egentlige målsætninger, dvs. gennemførelsen af millenniumudviklingsmålene og bekæmpelse af fattigdom i landene på Afrikas Horn. Jeg vil gerne understrege, at EU er nødt til at koordinere sin støtte og sine tiltag på Afrikas Horn med andre lande som f.eks. Kina, Indien og USA, som har økonomiske interesser i landene på Afrikas Horn. I modsat fald er der ikke stor sandsynlighed for, at der sker virkelige fremskridt med hensyn til skabelse af fred og sikkerhed i denne region. EU skal samarbejde med disse lande og med FN og andre organisationer om at skabe en særlig kriseforvaltningsmodel for Afrikas Horn.
Józef Pinior
(PL) Fru formand! Jeg vil for det første gerne lykønske hr. Kaczmarek, der har udarbejdet denne betænkning. Det er en meget vanskelig og vigtig betænkning, der omhandler et område, hvor EU endnu ikke har gjort sig gældende i noget større omfang. Det drejer sig om den somaliske halvø, hvor landene ligger i stadig konflikt, et område, hvor det er vanskeligt at tale om retsstatsprincippet, demokratiske institutioner eller menneskerettigheder. Det er en af de mindst udviklede regioner i hele verden.
Det vigtigste for EU i øjeblikket er at opbygge institutioner, som kan sikre, at der sættes en stopper for væbnede konflikter på halvøen, som kan beskytte et minimum af menneskerettigheder, og som vil føre til regeringer baseret på retsstatsprincippet.
Jeg vil gerne minde om de fornemme politiske traditioner, de fornemme traditioner, der var kendetegnende for den udviklingsmodel, som blev anvendt efter Anden Verdenskrig, og som dannede grundlag for de europæiske landes og USA's kamp mod kolonialismen i forbindelse med etableringen af nye stater og demokratier i tidligere koloniområder. Måske bør EU fokusere på grundlæggende løsninger som f.eks. nationsopbygning, etablering af nationale institutioner og stærke regeringer, der kan sikre retsstatsprincippet.
Jeg støtter helhjertet hr. Kaczmareks forslag såsom forslaget om udpegning af en særlig EU-repræsentant for den somaliske halvø og EU-bistand til afrikanske lande med henblik på etablering af regionale samarbejdsinstitutioner.
Louis Michel
Fru formand, ærede medlemmer! Mit svar vil blive forholdsvist kort, selv om dette spørgsmål selvfølgelig ville kræve en større debat.
Selv om jeg naturligvis er enig i de analyser og vurderinger, som jeg har hørt vedrørende spørgsmålet om den demokratiske tilstand i visse af landene på Afrikas Horn, er jeg en smule mere tilbageholdende, hvad angår Kommissionens og EU's indblanding.
Afrikas Horn er i dag en region, som Kommissionen er dybt involveret i, og det er uden tvivl den region, som jeg personligt bruger mest tid på. Fru Kinnock, De talte naturligvis om Etiopien, og det gjorde De med rette, for der er et problem med dette land i forhold til international ret, et problem, som jeg i øvrigt bliver ved med at rejse over for landets premierminister, når jeg er i kontakt med ham i forbindelse med mit arbejde med de bilaterale forbindelser. Jeg arbejder rent faktisk næsten dagligt med dette spørgsmål. Jeg viderebringer de budskaber, der skal viderebringes, navnlig spørgsmålet om politiske fanger. Jeg ved også, at personer på meget højt plan gør en indsats for at løse dette problem.
Hvis vi vender blikket mod Somalia, må jeg sige, at jeg er forbavset over at skulle høre, at vi ikke sagde noget til overgangsregeringen. Tillad mig at minde om, at jeg bogstavelig talt blev pålagt at stille 15 millioner euro til rådighed for den ugandiske stabiliseringsstyrke i Somalia stort set betingelsesløst, selv om jeg var fuldstændig imod dette, såfremt princippet om at inddrage alle parter ikke blev overholdt fra starten. Præsident Yusuf lovede os, at han ville arrangere en national kongres for forsoning. Den venter vi stadig på. Eftersom en debat som denne passer til lejligheden, bliver jeg nødt til at sige, at hvis tingene i Somalia ikke går godt eller ikke bevæger sig fremad tilstrækkeligt hurtigt, skyldes det især to ting.
Den første er, at konflikten i Somalia og Somalia-spørgsmålet ikke tages i betragtning i forbindelse med Afrikas Horn som helhed, og at Somalia i en række tilfælde er blevet slagmark for konflikter mellem personer udefra, og det er sådan, at tingene reelt ser ud. Uoverensstemmelserne mellem Etiopien og Eritrea berører også Somalia-spørgsmålet.
Hvis der ikke sker fremskridt, hvis der ikke findes en løsning, skyldes det også en anden ting, hvilket fru Kinnock har givet os eksempler på. Der er to synspunkter i det internationale samfund. Prøv blot at foregive, at der kun er en, men faktum er, at der findes to synspunkter i det internationale samfund. Det første tilhører forholdsvis EU, og det andet tilhører forholdsvis USA. Så snart en af de store aktører i det internationale samfund vælger, hvad vi kan kalde en strategi for privilegeret partnerskab med en anden, og når vi af vores egne medlemsstater opfordres til præcis at matche denne strategi med de andre internationale partnere - hvilket en netop har gjort - befinder vi os i en række tilfælde i en situation, hvor vi følger bagefter de andre, og der ville jeg sige, at så er vi ikke i stand til at handle på helt uafhængig vis, på baggrund af, hvordan vi selv opfatter tingene og på baggrund af vores egen dømmekraft. Det er sådan, det er. Jeg ønsker ikke, at denne situation tolereres længere, eftersom det er meget let at sige til en: "Du gør ikke nok, du bliver nødt til at sikre koordineringen med vores partner, dvs. USA". Jeg kritiserer ikke USA - som har ret til at have sin egen strategi - men jeg mener, at såfremt EU indimellem var i stand til at have en større strategisk uafhængighed og større selvstændighed i disse spørgsmål, ville vi uden nogen tvivl være langt mere effektive.
Det var, hvad jeg ønskede at sige til jer. Tillad mig også at sige, at det, som jeg har beskæftiget mig med i løbet af de seneste måneder, navnlig hvad angår politisk dialog, stort set kun har drejet sig om Afrikas Horn. Grunden til at jeg fremsætter denne strategi - gennem en betænkning, som anvender strategien og i øvrigt er fremragende - er netop, fordi jeg mener, at EU ikke kan tillade sig at stå tilbage fra at tage initiativet i denne sag, og fordi jeg siger til mig selv, at situationen er så kompleks og så vanskelig, at vi bliver nødt til at starte med at forsøge at samle alle interessenterne omkring forhandlingsbordet for at løse de problemer, som de har til fælles, og sammen finde nogle løsninger, alt sammen med det formål at sætte dem i en situation, hvor der er udsigt til dialog - en dialog, som er noget andet end at diskutere konflikterne mellem dem nonstop. Med andre ord, lad os åbne perspektivet for, at der bliver gjort noget ved infrastrukturen, ved fødevaresikkerheden, ved tørken, ved pastoralismen, ved vandsituationen, ved alle disse spørgsmål, som de har en fælles interesse i, og derefter kan der måske være en chance for at gøre noget ved de politiske spørgsmål.
Det var, hvad jeg ønskede at sige. Det er korrekt, at vi bliver nødt til at koordinere vores indsats med de øvrige store beslutningstagere. Det mener jeg helt oprigtigt, men jeg mener også, at der indimellem er behov for, at vi fastholder vores egen holdning, bl.a. i spørgsmål som Somalia. Jeg mener, at hvis vi havde været i stand til at føre vores idéer frem til deres logiske mål og sagt: "Vi giver ikke en øre til stabiliseringsstyrken, før den nationale kongres for forsoning er oppe at køre", så ville vi have stået langt stærkere.
Jeg vil også sige - og det bliver mit sidste punkt - at jeg endvidere har sendt et brev med en meget præcis og hård ordlyd til præsident Yusuf for at minde ham om hans tilsagn om at inddrage alle parter i løsningen af denne konflikt.
Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningstiden finder sted i morgen, torsdag.

{'language': 'da'}