Välkomsthälsning
Talmannen.
Det är med stor glädje jag å parlamentets vägnar välkomnar Litauens president Rolandas Paksas som har tagit plats på åhörarläktaren; han är i dag i Bryssel för att avlägga sitt första officiella besök utanför Litauen sedan han valdes.
(Applåder)

Talmannen.
Den enda punkten på dagens föredragningslista är kriget i Irak.
(Ett antal ledamöter i mitten och till vänster visar plakat med protester mot de militära insatserna i Irak.)
Kolleger! Jag vet att frågan väcker mycket djupa känslor, men jag ber er att vi i dag och mot bakgrund av situationens allvar agerar korrekt och värdigt som parlament.
(Applåder)

Gollnisch (NI).
Herr talman! Om ni tillåter har jag ett mycket kort inlägg som rör förfaranden. Det är utmärkt att ha en diskussion som ni önskade, men ett parlament måste uttrycka sin ståndpunkt genom en omröstning. Vi måste erbjuda de olika grupperna möjligheten att lämna in resolutioner och dra slutsatsen av denna debatt genom en omröstning. Annars får vår diskussion ingen effekt.

Naïr (GUE/NGL).
Herr talman! Jag applåderar uttalandet. Jag tror att vi behöver en resolution för att fastställa parlamentets ståndpunkt när det gäller ett krig som kommer att krossa ett helt folk.
(Applåder från vänster)

Talmannen.
Jag vill gärna påpeka att sammankallandet av ett extra sammanträde som detta sker på talmannens begäran och efter samråd med talmanskonferensen. Vi har enats om att hålla detta extra sammanträde i dag.
Vi kommer nästa vecka att kunna höra premiärminister Simitis och ordförande Prodi och om grupperna och ledamöterna så önskar kan de därefter uttala sig i en resolution och omröstning. Talmanskonferensens beslut om att hålla dagens sammanträde gällde en debatt utan resolution. Jag kommer att följa det beslutet och de förfaranden som gäller.
Jag lämnar över ordet till rådets tjänstgörande ordförande Papandreou.

Papandreou
Herr talman, kära kolleger, ärade ledamöter! Jag vet att känslor svallar i dag och jag inser hur viktiga de initiativ har varit som Europaparlamentet tagit under de senaste veckorna då vi alla försökt åstadkomma en diplomatisk och fredlig lösning på krisen i Irak. Känslor har råkat i svallning för när diplomatin tar slut och kriget inleds är det ett sorgligt och tråkigt ögonblick vi står inför.
Som talmannen sade så har krisen i Irak orsakat ett flertal livliga diskussioner i vår kammare, men även inom världssamfundet och Förenta nationerna. Det har funnits en gemensam grund och ett gemensamt mål, vilket man åtminstone vid två tillfällen gett uttryck för i rådet (allmänna frågor och yttre förbindelser), och senare på toppmötesnivå: målet att nedrusta för att till fullo uppfylla villkoren i FN-resolutionerna och samtidigt behovet att uttömma alla diplomatiska försök innan man tar till våld.
Det grekiska ordförandeskapet har stött detta mål och vi har tagit initiativ och sammanträtt ett flertal gånger med alla permanenta och icke-permanenta medlemmar i FN:s säkerhetsråd. Vi har även haft flera möten med ledarna för Förenta staterna, Kofi Annan och vapeninspektörerna. Både ordförandeskapet och andra medlemmar i rådet som verkat på våra vägnar har gjort ett antal resor till arabländerna i Mellanöstern, där vi - och Chris Patten som har rest med oss - har sammanträtt med utrikesministrarna för arabstaterna och ledarna för Arabförbundet i Sharm el Sheik. Vi organiserade ett viktigt initiativ till att på Arabförbundets vägnar översända ett särskilt meddelande till Irak, vilket inleddes men tyvärr rann ut i sanden, och diskussionerna här hemma om vilket vårt nästa steg borde vara och hur vi skulle hantera krisen har varit fyllda av svårigheter.
Det är inte tid att fördjupa oss i detaljer och kanske inte heller tid att utdela klander angående vilka möjligheter det internationella samfundet utnyttjade eller inte utnyttjade i sina försök att stödja en fredlig lösning på konflikten. Vi hade emellertid en livlig debatt som kommer att få betydande resultat och betydande återverkningar på den fortsatta utvecklingen. Vi bör inom Europeiska unionen, världssamfundet och FN undersöka konsekvenserna av den här krisen och besluta hur vi skall hantera dem.
Jag skulle också vilja påpeka att de ståndpunkter som fattades av utrikesministrarna när de möttes häromdagen belyste dessa motsättningar, dessa skilda uppfattningar över vad ett berättigat krig består i. Olika åsikter uttrycktes om det ändamålsenliga i en intervention, om konsekvenserna av att intervenera eller inte och om stabiliteten i regionen. Och trots dessa meningsskiljaktigheter som talmannen talade om - ja, varför försöka dölja fakta, det är offentligt dokumenterat - bör nu ordförandeskapet, vi alla och i synnerhet rådet och Europaparlamentet besluta vilket vårt nästa steg skall bli. För faktum är att fientligheterna nu har börjat.
Något som vi särskilt bör ta i beaktande då vi beslutar oss för vilket vårt nästa steg skall bli, vilket Cox med rätta påpekade, är att krisen bör nyttjas som en språngbräda för seriösa funderingar. Det är vad både vi och den övervägande majoriteten av Europeiska unionens medborgare önskar; seriösa funderingar om institutionella reformer och den grundläggande politiska viljan att förenas i en gemensam utrikespolitik, i en utrikespolitik inom Europeiska unionen där man talar med en gemensam, kraftfull röst i internationella frågor och på internationell nivå.
För det andra bör vi undersöka de problem som Irak kommer att stå inför den närmaste framtiden, problem såsom ett eventuellt humanitärt krisläge. För att låna Kofi Annans ord i säkerhetsrådet i går; världssamfundet kommer kanske slutligen att förenas kring det irakiska folkets öde. Faktum är att vid utrikesministrarnas rådsmöte häromdagen, vilket var ett informellt men likväl ett viktigt sammanträde, lade man fram ett antal tillvägagångssätt som vi kommer att undersöka och som kommer att vägleda oss i beslutet om vilket vårt nästa steg skall bli.
Först och främst måste vi inrikta oss på de omfattande humanitära problem som kriget i Irak kommer att förorsaka, särskilt dess återverkningar på grannländerna, men även de problem som Europeiska unionen självt kan komma att stå inför vid en eventuell flyktingvåg.
En andra betydande faktor är behovet att säkerställa Iraks suveränitet och territoriella integritet.
Ett tredje väsentligt problem är stabiliteten i regionen som helhet. Ett krig kan destabilisera och föranleda problem i grannländerna och ett av dessa är Turkiet som är ett av Europeiska unionens kandidatländer. För några dagar sedan fick vi tillfälle att i Europaparlamentet i Strasbourg diskutera kurdfrågan och rädslan att krisen kanske hade öppnat en annan front i detta krig. Jämsides därmed bör vi emellertid beakta vilka konsekvenser detta krig kommer att få, vilka konsekvenser det kommer att få för Turkiet, och vi bör skydda Turkiets framsteg i europeisk riktning och dess reformutveckling.
Ett annat viktigt hänsynstagande för regionen och för stabiliteten i Mellanöstern är konflikten i Mellanöstern och dess fredsprocess. När det gäller denna process står Europeiska unionen enhälligt bakom den så kallade vägledningen, och man vill se att den inte bara skall offentliggöras utan även genomföras så snart som möjligt. Vad som än händer i Irak är det nödvändigt att framhäva Förenta nationernas ytterst viktiga roll i processen. Lyckligtvis råder enhällighet även i denna fråga. Även om vi inte lyckades bevara FN i det främsta ledet nyligen bör vi försöka göra det hädanefter och se till att FN har den status som det förtjänar.
I detta sammanhang anser jag att det finns ytterligare två frågor som är av vikt. För det första, de transatlantiska förbindelserna, förbindelserna mellan Europeiska unionen och Förenta staterna. Som vi alla är medvetna om har de genomgått och genomgår en allvarlig kris. Om detta råder ingen tvekan. Det är därför tid att föra en ärlig debatt om dagens verkliga problem och utmaningar, en ärlig debatt om hur vi ämnar hantera de större frågorna, alltifrån massförstörelsevapen till frågor om miljön, fattigdomen och ojämlikheten; nu är det tid att föra en ärlig dialog med Förenta staterna, en dialog som förhoppningsvis kan hjälpa oss att finna ett sätt för att verkligen samarbeta om säkerhetsfrågor, om ett främjande av verklig fred och om ett verkligt globalt styre som grundar sig på Europeiska unionens gemensamma värden, värden som vi delar inom Europeiska unionen, värden som stöder den gemenskap vi lever inom.
Det är dessutom av avgörande betydelse att vi under de senaste veckorna har haft ett nära samarbete med Arabvärlden. Detta samarbete, herr talman och ärade ledamöter, har visat att konflikten i Irak varken är eller bör vara ett krig eller en konflikt mellan kulturer. Tvärtom bör vi stärka dessa band till Arabvärlden och de muslimska länderna. Vi behöver föra en djupgående kulturell dialog, en dialog som sätter fingret på mänsklighetens problem där vi är gemensamt ansvariga, och där vi inom ramen för detta gemensamma ansvar kan tillåtas diskutera det bästa sättet för att hantera dessa frågor och de gemensamma värderingar som skall vägleda oss i detta.
Här skulle jag vilja betona att jag, denna mörka och svåra dag, har en känsla av, och kanske en strimma optimism, att det är medlemsstaternas vilja och, tror jag, våra medborgares vilja att krisen i Irak - som har vållat så många diskussioner och som säkerligen kommer att fortsätta att vålla debatt under de kommande veckorna och månaderna, kanske till och med åren - nu borde nyttjas som en språngbräda av Europeiska unionen för att dra väsentliga slutsatser om dess egna institutioner, om vår roll, om de utmaningar vi står inför och hur vi kan hantera den här situationen på ett mer effektivt sätt. Allt jag kan säga är att det var den känslan jag fick, att det var denna vilja som uttrycktes under rådets (allmänna frågor och yttre förbindelser) möte häromdagen. En känsla av att vi, även om vi givetvis är bittra och besvikna över vårt misslyckande att komma överens i Irakfrågan, inte borde låta oss splittras av detta utan i stället fokusera på var vi kan vidta förenade åtgärder genom att analysera dessa problem och gå vidare.
Jag är förvissad om att detta budskap, denna målsättning kommer att stödjas av Europaparlamentet som länge och väl har kämpat för en gemensam utrikespolitik, en starkare europeisk närvaro på den internationella scenen och en integrering av Europeiska unionen. Jag är också förvissad om att Europaparlamentet kommer att ha en avgörande roll i detta. Mina damer och herrar! Jag tackar er så mycket och ser fram emot att få höra era kommentarer.
(Applåder)

Patten
Herr talman, som ni tidigare påpekade debatterade parlamentet förra veckan Irakkrisen i närmare fyra och en halv timme. Det var en mycket bra debatt, präglad av ansvarstagande. En vecka senare är jag ärligt talat inte riktigt säker på vad jag på kommissionens vägnar kan tillföra utöver vad jag sade förra veckan, men det är å andra sidan funderingar som väldigt sällan uppmuntrat politiker att hålla tyst.
(Skratt och applåder)
Talmannen. Än mindre universitetskanslerer!
Patten, kommissionen. (EN) Men talmannen slipper åtminstone höra mig tala latin!

Jag kan i korthet bidra med ytterligare en eller två tankar som jag hoppas kan skapa ett slags inramning till den fortsatta debatten, vilken jag är övertygad om ni, herr talman, gjorde helt rätt i att kalla till i samförstånd med de politiska gruppernas ordförande.
Debatten hålls mot en synnerligen allvarlig bakgrund. Oavsett hur det krig som börjat i Irak slutar - och vi får hoppas att den militära fasen blir så kort och oblodig som möjligt - går det inte att förneka att detta har varit en mycket dålig tid för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken; en mycket dålig tid för Europeiska unionen som helhet; en mycket dålig tid för FN:s, Natos och de transatlantiska förbindelsernas makt.
Jag pausar här för att påpeka en sak beträffande de transatlantiska förbindelserna. Vad gäller flertalet mål vi vill uppnå som européer har vi större chans att uppnå dem om vi kan arbeta tillsammans med Förenta staterna.
(Applåder)
Det är också ett faktum att flertalet av de mål Förenta staterna vill uppnå har större chans att uppnås om Förenta staterna kan arbeta tillsammans med Europeiska unionen.
(Applåder)
Det är slutligen onekligen så att världen har mer att tjäna på i fråga om välfärd, säkerhet och stabilitet om Förenta staterna och Europeiska unionen arbetar tillsammans.
(Applåder)
Framtiden för de transatlantiska förbindelserna är således en fråga som är mycket viktig för oss alla och det var givetvis helt på sin plats att utrikesministern i sitt inlägg så utförligt hänvisade till frågan.
Det grekiska ordförandeskapet har gjort heroiska insatser för att nå fram till en gemensam ståndpunkt. Europeiska rådets förklaring av den 17 februari var som jag ser det mycket väl avvägd. Medlemsstaterna enades kring det hot som spridningen av massförstörelsevapen utgör; de enades kring behovet av en fullständig och faktisk nedrustning av Irak; de enades kring att FN måste fortsätta stå i centrum för det internationella samarbetet; de enades kring att våld endast skall tillgripas som en sista utväg. De var dock oense - alltför tydligt dessutom - om när denna tidpunkt uppnåtts.
Hur skall vi nu kunna ta nya krafttag? Hur skall vi komma inte bara helskinnade, utan även styrkta, igenom de senaste veckornas prövningar?
Vi borde påminna oss själva om hur nära och effektivt vi samarbetar - inte enbart inom Europeiska unionen, utan även över Atlanten - i en rad internationella frågor. Vi borde fördubbla våra insatser.
På Balkan arbetar vi till exempel för fullt med den ekonomiska och politiska stabiliseringen. Jag var i Serbien förra veckan och fick se med vilken beslutsamhet män och kvinnor arbetar för att se till att den bräckliga stabilitet som råder inte raseras av det lumpna mordet på Zoran Djindjic. Jag hoppas att stats- och regeringscheferna vid Europeiska rådets möte senare i dag och i morgon förnyar sitt löfte om att vidmakthålla kraften i utvecklingen och associeringen mellan dessa länder och Europeiska unionen.
Vi måste också oavbrutet bevaka Afghanistan och vi höll för övrigt ett biståndsgivarmöte om landet här i Bryssel i början av veckan: ett erkännande av vilken betydelsefull roll vi har för att i FN:s regi återuppbygga detta land, som fortfarande brottas med fruktansvärda problem. Efter stridigheterna 2001 lovade Europeiska unionen att stanna kvar i landet på lång sikt för att hjälpa till att skapa stabilitet och god förvaltning. Den här kammaren bidrog till att vi kunde förse löftet med resurser. Vi får inte svika det löftet.
Jag upprepar vad jag sade här i kammaren förra veckan, nämligen att vi också måste behålla kraften i vår egen utvidgning. Beslutet att ta in tio nya medlemsstater är inte någon förflugen idé som kan ifrågasättas på grund av andra händelser som inte är relevanta. Det är ett strategiskt val för vår kontinent. Och det är ett historiskt val. Vi måste arbeta framåt utan tvekan, liksom vi måste arbeta framåt med de uppgifter vi i förra veckan presenterade i vårt meddelande om ett utvidgat europeiskt grannskap. I detta meddelande fastställs en vision om hur våra grannar, inte bara i öster, utan även i söder, kan förväntas ta del av vår välfärd och stabilitet om de är redo att sluta upp bakom våra värderingar och vår lagstiftning. Våra förslag till ett utvidgat europeiskt grannskap innebär inrättandet av ett gemensamt ekonomiskt och socialt område där samtliga länder får fullt medlemskap i den inre marknaden och eventuellt även kan åtnjuta de fyra friheterna.
Vi måste också arbeta framåt med fredsprocessen i Mellanöstern. Det är uppmuntrande att Förenta staternas president nu är beredd att utarbeta en vägledning till en lösning med två stater som, det måste jag berätta, utarbetades för flera månader sedan av de fyra internationella parterna. Vi måste dock se till att detta innebär att idéerna snarast genomförs och att vi slipper en lång diskussion med parterna om deras giltighet. Sådana diskussioner har tidigare visat sig bli oändligt frustrerande, eftersom parterna har försökt genomdriva orimliga villkor för sitt samarbete. Vi kan verkligen inte tillåta att denna fredsprocess än en gång hackas sönder av olika villkor så att vi i själva verket inte får någon fred, utan enbart mer blodsutgjutelse.
(Applåder)
I en närmare framtid måste hela Europeiska unionen sträva efter att bygga vidare på det vi har gemensamt i vårt synsätt på den konflikt som nu inletts i Irak. Kommissionen har tillsammans med internationella byråer arbetat hårt i bakgrunden för att bidra till den humanitära hjälp som kan behövas. Jag har själv diskuterat dessa frågor i Jordanien, Turkiet och Iran de senaste veckorna.
Kommissionens kontor för humanitärt bistånd, ECHO, har ökat sin närvaro i regionen. Det finns nu fem fasta utlandsbaserade tekniska assistenter vid regionkontoret i Amman som täcker Irak och hela Mellanöstern, ytterligare en expert i Jerusalem och en sjunde som är beredd att rycka ut från Amman. ECHO har också hållit regelbunden kontakt med de centrala hjälporganisationerna, som Röda korsets internationella kommitté och FN:s flyktingkommissionär.
ECHO har sedan januari i år gjort tre resor till Irak för att bedöma läget och förbereda eventuella insatser. Kontoret har också gjort flera resor till grannländerna.
Förutom de 15 miljoner euro som öronmärkts för humanitära insatser i Irak 2003, har givetvis kommissionen även delegerat beslutsbefogenhet att godkänna snabba hjälpinsatser för ytterligare tre miljoner euro på mindre än 72 timmar. Om det uppstår en kris i ett grannland finns det möjligheter att bevilja ytterligare tre miljoner euro för det ändamålet. Beroende på hur stort behovet blir kan vi även få ansöka om ytterligare medel i humanitärt syfte ur reserven för katastrofhjälp.
Mot bakgrund av tidigare erfarenheter - ECHO har gett humanitärt stöd till Irak sedan 1992 - antar vi att kommissionens bidrag sannolikt inriktas på hälsovård, vatten och sanitära anläggningar. Vissa internationella organisationer och icke-statliga organisationer varnar också för livsmedelsbrist och störningar i Olja mot livsmedelprogrammet. Detta är något vi kan behöva ta itu med så småningom, om problemet uppstår.
ECHO kommer i alla dessa insatser att arbeta nära FN:s byråer och delta i informationsutbyten på plats. Jag skulle gärna vilja göra ett tillägg här. Jag är säker på att det inte finns någon i denna kammare som underskattar modet och engagemanget hos våra biståndsgrupper på fältet. Jag tror att vi alla har god anledning att vara stolta över dem, stolta över det arbete de redan utfört i regionen och stolta över det arbete som de dessvärre måste utföra i alltför många delar av världen.
(Applåder)
Vi måste också göra allt vi kan för att hjälpa Turkiet att klara av det politiska tryck som skapas av den senaste händelseutvecklingen och även hjälpa Iraks övriga grannar - från Jordanien och Syrien till Iran. Som jag tidigare berättat fick jag vid mina senaste resor till regionen tillfälle att fördjupa förståelsen för hur kriget i Irak kan påverka dessa länder. Kommissionen kommer att fortsätta att noggrant övervaka och bedöma situationen och kan tillsammans med rådet överväga olika bemötanden från EU:s sida.
Jag måste säga att jag under nuvarande omständigheter är oerhört nöjd med att vi har tagit initiativ till att utveckla våra förbindelser med Iran, utan att vara dåligt informerade och utan att bortse från att vi är oense med landet. Jag tror att det är fullt logiskt att försöka utveckla våra förbindelser med Iran.
En välrenommerad dagstidningskrönikör påminde i en artikel tidigare i veckan om att efter det att olyckor och plågor strömmat ut ur Pandoras ask levde Hoppet kvar för att mildra de drabbade. Så vi kanske skulle hålla fast vid förhoppningen att kriget snabbt är över och skördar minsta antal offer - något som känns särskilt starkt för alla oss, oavsett vad vi anser om konflikten, som har landsmän i striden.
(Applåder)
Vi bör också hoppas på att det blir möjligt att under internationellt skydd snabbt och effektivt kunna ge humanitärt bistånd där det behövs som mest. Vi bör hoppas på att den politiska och ekonomiska återuppbyggnaden av Irak kan påbörjas snart, även den under internationellt skydd. Förra veckan poängterade jag uttryckligen - och kanske kammaren ursäktar om jag upprepar mig - att om Irak under efterkrigstiden står under FN:s beskydd på samma sätt som Östtimor, Kosovo och Afghanistan hoppas jag att det under sådana omständigheter erkänns ligga under FN:s ansvar och att de som insisterat på detta från början också får äran för det.
Vi bör alltså hoppas på att återuppbyggnaden i internationell regi kan börja och att Iraks territorium och ägande garanteras i den processen. Vi bör också hoppas på att de som tror att arabvärldens faktiska val står mellan västvänlig despotism och västfientlig demokrati har fel; hoppas att de regionala återverkningarna blir lindriga - eller, om de är negativa, att de blir begränsade; hoppas att den nuvarande krisen kan bidra till att sporra fredsprocessen i Mellanöstern efter en fruktansvärt svag period när förhållandena har försämrats; hoppas att de som tror att kriget skall bli ett slag mot den internationella terrorismen - snarare än nytt bränsle på dess eld - har rätt; och slutligen hoppas att de många institutioner och förbindelser som har utsatts för prövningar under de senaste veckornas eldgivning, inklusive Europeiska unionen och den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, går ur striden med en stärkt övertygelse om hur väl vi behöver det internationella styrets strukturer.
Jag skulle vilja lämna kammaren med denna sista tanke: den utmaning vi möter i dag, den utmaning vi kommer att möta de närmaste veckorna och månaderna, går långt utöver vad Winston Churchill en gång kallade Mesopotamiens otacksamma öknar. Vi står inför ett mycket tydligt vägval de närmaste månaderna. Skall vi återgå till hur världen styrdes, eller inte styrdes, förut, under 1800-talet - en värld med rivaliserande nationella makter och maktbalanser? Eller skall vi försöka återskapa de institutioner och den praxis för globalt styre som så smärtsamt har byggts upp under de senaste 50 åren? Detta är det tydliga vägval vi står inför. Jag vet vilket alternativ jag väljer. 
(Applåder)

Poettering (PPE-DE).
Herr talman, herr rådsordförande, kommissionsledamot, kära kolleger! När det gäller frågor om krig och fred är vi alla djupt engagerade, med vårt förstånd, med vårt intellekt, i vårt hjärta och med våra känslor. Jag ber oss alla att föra denna svåra debatt i en anda av ömsesidig respekt, att möta varandra - även om vi har olika uppfattning - med den inställningen, att alla har god vilja. Jag säger detta så tydligt, eftersom vi här i Europaparlamentet när det har handlat om grundläggande frågor för Europas framtid alltid har lyckats att till slut ändå finna en gemensam ståndpunkt. Vi får inte tillåta att striden om Irakkrisen leder till att vi här i Europaparlamentet når skilda uppfattningar i de grundläggande frågorna, utan vi måste beträda en gemensam väg in i framtiden när det gäller dessa frågor!
(Applåder från höger)
Mina damer och herrar! När vi betraktar vad som hänt i natt, från den punkt där vi nu står, då måste vi se på orsakerna till detta. Jag upprepar: det som hände i natt och det som kommer att hända de följande dagarna och veckorna hade inte hänt, om Saddam Husseins brottsliga system med tortyr, hemlig underrättelsetjänst, mord och dråp inte hade funnits. Saddam Hussein är den som bär ansvaret för den utveckling som vi nu har hamnat i!
(Applåder från höger)
Vi beklagar att det inte var möjligt att i FN:s säkerhetsråd komma fram till en gemensam ståndpunkt i fråga om att avväpna Irak.
(Tillrop: vad berodde det på?)
Vi beklagar verkligen detta djupt! Johannes Paulus II ...

Ja, han står ju närmare somliga i denna fråga än de som nu vill kritisera mig för att jag citerar honom - Johannes Paulus II har alltså genom sin talesman låtit meddela: ?Den som fattar beslut om att alla fredliga medel är uttömda som den internationella rätten har till sitt förfogande tar på sig ett stort ansvar inför Gud, inför sitt samvete och inför historien.? Ja, - med den erfarenhet som den 11 september innebär, och som för Amerika betyder att Amerika befinner sig i krig, sådan är den amerikanska psykologin - tar den amerikanske presidenten George Bush på sig ansvaret, och det gör han framför allt tillsammans med andra. President Bush sade i natt: We have no ambition in Iraq except to remove a threat and restore control of that country to its own people!
Om detta är den målsättning det handlar om, då står vår grupp bakom denna målsättning, på den punkten kan man inte vara neutral!
(Applåder från höger)
Mina damer och herrar! Det finns ingen anledning att hysa antiamerikanska känslor. Det säger även jag med min nationalitet, även om jag talar som europé här. Vi hade önskat oss ett agerande genom Förenta nationerna, men i en tid då antiamerikanska stämningar hotar får vi inte glömma att det var amerikanerna som befriade de människor som fortfarande befann sig i nationalsocialisternas koncentrationsläger!
(Applåder från höger)
Vi påminner oss i dag om att det var en amerikansk president, nämligen Ronald Reagan, som i mitten på 1980-talet sade - och man skrattade då åt honom: ?Mr. Gorbatchev, break the wall down!?. Detta tyckte många på den tiden var skrattretande, det var en vision, och utan amerikanerna - och naturligtvis även Gorbatjov - hade denna förvandling i Europa inte varit möjlig. Och detta måste vi komma ihåg i dag!
(Applåder från höger)
Men, mina damer och herrar, och jag säger detta med stort allvar: det finns även mycket att kritisera hos en stat som Amerika som är en världsmakt, och det är mycket som vi ogillar. Vi skulle inte tycka att det vore rätt om vår värld till slut bara hade en stormakt kvar och de andra inte längre kunde få något inflytande. Därför lyder det krav som ställs på oss, på européerna själva, i denna svåra tid: låt oss kritisera amerikanerna mindre, och låt oss i stället snarare fråga oss vad vi européer kan göra så att vi blir eniga, så att vi blir starka, så att vi kan påverka våra amerikanska vänner! Detta är det ansvar som vi i dag själva bär!
(Applåder från höger)
Det som utrikesminister Papandreou och kommissionsledamot Patten har sagt håller jag fullständigt med om: vi måste nu också pressa våra amerikanska vänner så att det inte bara blir ord när man försöker nå en fredsuppgörelse i Mellanöstern. Israel har rätt att leva inom säkra gränser, men även det palestinska folket har en rätt leva inom säkra gränser och under värdiga förhållanden. Och tillsammans - européer och amerikaner - måste vi nu lämna ett bidrag för att åstadkomma detta!
(Applåder från höger)
Mina damer och herrar! Låt mig avslutningsvis påminna om Europeiska unionens stora framsteg - och därför är min vädjan att vi trots all oenighet i denna fråga inte skall föra en diskussion som splittrar oss - detta Europa, denna europeiska union är i dag ett fredsinitiativ, eftersom rättvisa råder hos oss i Europeiska unionen och inte den starkes rätt! Låt oss göra allt i framtiden för att inte längre allianser skall uppstå mellan huvudstäder - den ene mot den andre - utan vi måste som européer handla gemensamt. Det är ett krav som vi i dessa dagar måste ställa på oss själva!
(Applåder från höger)

Barón Crespo (PSE).
Herr talman, herr rådsordförande, kommissionsledamot, ärade kolleger! Detta är ett allvarligt ögonblick. Nyhetskrönikorna om det krig som har aviserats förvandlas till verklighet. På min grupps vägnar, den socialdemokratiska gruppen, beklagar jag djupt att försöken att finna en fredlig lösning på konflikten har misslyckats och jag hoppas att man kan undvika omfattande skador för den civila befolkningen, att befolkningen, varav hälften är under 15 år, inte kommer att dö i massor och krossas.
Det irakiska folket drabbas av ett dubbelt straff: de plågor som det utstår under Saddam Husseins regim och dessutom de plågor som ett orättfärdigt krig för med sig. Inför denna mycket allvarliga situation vädjar vi återigen till medlemsstaternas och unionens framtida medlemsstaters regeringar att inte delta i ett ensidigt förebyggande krig, som är moraliskt och lagligt tvivelaktigt och som de flesta européer motsätter sig.
(Applåder från vänster)
Vår grupp uppmanar än en gång Europeiska rådet, som sammanträder i dag, att intensifiera sina ansträngningar för att övervinna den splittring som råder för närvarande, för att Europa skall kunna tala med en enad röst.
Vår union är en värdegemenskap som styrs av rätten och medlemsstaterna är skyldiga att låta sig vägledas av solidaritet och av de ömsesidiga åtaganden som finns inskrivna i fördragen och som också ligger till grund för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken.
Situationen är sannerligen mycket problematisk för närvarande. Europeiska unionen är splittrad, Förenta nationerna är blockerat och vi upplever det förebådade kriget. Vi får emellertid varken ge efter för pessimistiska tankar eller erkänna oss besegrade.
Michel Rocard sade med rätta att våra regeringar inte tvivlar på att Saddam Hussein är en farlig krigsbrottsling som i det förflutna har gjort allt som står i hans makt för att förse sig med massförstörelsevapen och att man inte kan lita på hans ord. Rocard har också sagt att denna diktator måste ställas inför Internationella brottsmålsdomstolen, vilket parlamentet röstade igenom i januari i år med motstånd från PPE-DE-gruppen. Vi måste framhärda när det gäller den här frågan. Våra åsikter går isär när det gäller frågor som vilken takt utvecklingen skall ske i och vilka medel som skall användas. Det vill säga, vi måste fråga oss varför det finns en så djup splittring bland oss européer. Det är vårt ansvar. Och när det gäller den frågan delar jag de åsikter som Robin Cook, ordföranden för Europeiska socialdemokratiska partiet, hyser, som i det brittiska underhuset sade att våra intressen skyddas bättre av multilaterala avtal och av en världsordning som styrs av fasta regler än av ensidiga aktioner.
(Applåder från vänster)
Frågan, ärade kolleger, är inte om vi är mer eller mindre vänner med Förenta staterna. Unionen är en lojal partner, inte en lydig vasall.
(Applåder från vänster)
De nuvarande meningsskiljaktigheterna handlar om att vi inte instämmer i Bushadministrationens doktrin om ett förebyggande angrepp. Jag kan inte godta argumentet att Jimmy Carter skulle vara mindre patriotisk mot Förenta staterna för att han anser att detta krig är oberättigat. Det är helt enkelt absurt.
(Applåder från vänster)
Det finns även en annan faktor, nämligen att Förenta staternas nuvarande förvaltning vill rita om hela kartan för Mellanöstern, ett århundrade efter det att två europeiska kolonialmakter - Förenade kungariket och Frankrike - delade upp Mellanöstern mellan sig med ritpenna. Man behöver bara titta på kartan för att förstå att sådant inte hör hemma i dagens värld. Vad som är fullständigt vansinnigt är att de säger oss, som vi alla vet, att marknaden för återuppbyggnaden av Irak redan har delats upp - och främst på listan finns det företag som Förenta staternas vicepresident ledde till för två år sedan. Detta är oacceptabelt.
Kommissionsledamot! Min grupp kommer att rösta om den humanitära hjälp som administreras av civila i Irak. Återuppbyggnaden måste diskuteras, så att det inte blir vi som får betala kalaset för andras äventyr, vilket till exempel är fallet i Palestina.
(Applåder från vänster)
Det är följaktligen kommissionens ansvar.
Låt mig även säga följande: Jag förstår att man känner fruktan i Förenta staterna efter den 11 september, men en framstående nordamerikan, en stor nordamerikansk president, Franklin Delano Roosevelt, sade då han stod i begrepp att leda Förenta staterna i den ädla saken att befria Europa - med undantag för mitt land tyvärr - att man bara behöver vara rädd för själva rädslan. Man kan inte leva i rädsla och fruktan. Man måste leva positivt.
När man vädjar om dialog med andra kulturer måste jag säga er, herr Poettering, att dialogen med de islamiska länderna - inte bara med de arabiska folken - måste grundas på något positivt. En stor poet från mitt land, Ibn-Hamz från Cordoba, har mycket klokt sagt att krigets blomma är ofruktsam och det är något vi verkligen måste tänka på.
(Applåder från vänster)
Man kan inte börja föra en dialog på grundval av hot och krig.
När det gäller händelseutvecklingen i säkerhetsrådet vill jag tillägga - och det finns många länder som har vägrat låta sig utsättas för påtryckningar - att vi inte kan bortse från den grundläggande frågan, vilket även Robin Cook har sagt: Om vi verkligen tror på ett världssamfund som grundas på bindande regler och institutioner kan vi inte bara strunta i dessa när resultaten inte blir till vår fördel. Detta är något grundläggande.
Om vi tror på Förenta nationerna måste vi stödja och förstärka denna organisation. Vi kan inte ensidigt ta på oss ansvaret och säga att det som har gjorts hittills är meningslöst. Om vi alla vill ha fred, om vi är emot blodtörstiga tyranner, om vi är för en aktiv politik för att förstöra massförstörelsevapnen måste vi, herr rådsordförande, vara förmögna att ena oss igen, och min grupp begär enträget att ni tar med er detta budskap, detta krav som miljoner europeiska medborgare stöder, så att Europeiska rådet slutar upp med sitt skådespel. Vi måste vara förmögna att ena oss, och även att seriöst återinleda Mellanösternprocessen - som är av yttersta vikt - och säkra vår framtid som en kraftfull och konsoliderad Europeisk union, som är stark nog inför sig själv och inför världen.
(Applåder från vänster)

Watson (ELDR).
Herr talman! Detta är inte bara ett krig. Vi liberaldemokrater har hela tiden påpekat för kammaren att krig endast var motiverat som en sista utväg, om inspektionerna misslyckades och om kriget uttryckligen hade godkänts av FN:s säkerhetsråd.
Vi föredrar att tillgripa ordets makt i stället för våldets. Hur mycket vi än avskyr Saddam Husseins regim beklagar vi ändå djupt att bomberna föll över Bagdad samtidigt som vi åt frukost i Bryssel. För det irakiska folkets skull och för våra truppers, som gör sin plikt som yrkessoldater, hoppas jag att detta krig blir så kort och oblodigt som möjligt.
I avsaknad av FN:s legitimitet och moraliska bemyndigande har de länder som driver kriget en plikt att göra det på ett sätt som överensstämmer med internationella normer och avtal. Det betyder att de inte skall använda oproportionerligt våld, inte använda små bomber, s.k. klusterbomber, som släpper minor, inte använda gas som sätter motståndaren ur stridbart skick, till exempel sådan som användes på teatern i Moskva, inte använda den förödande bomben MOAB som kreverar i luften, framkallar svampmoln och orsakar massförstörelse. De kanske också borde se till att inte skräpa ned Iraks öken med utarmat uran.
(Applåder från ELDR-gruppen)
När kriget väl är över är det ett oavvisligt krav att Förenta staterna och Förenade kungariket tar sitt ansvar för att snabbt återuppbygga ett fredligt, stabilt och välmående Irak för de invånare som lidit så fruktansvärt under våra sanktioner. För detta kommer det att krävas att sanktionerna hävs och humanitärt bistånd omedelbart sätts in. Det innebär att Iraks olika befolkningsgrupper enas och att stabila institutioner byggs för att trygga framtiden. Utöver detta måste de båda länderna även inrätta en domstol som skall ställa döma den irakiska regimen för de brott som den begått, och de måste se till att kontrollen av oljefälten återgår till det irakiska folket.
Om dessa länder kan använda samma övertygelse och beslutsamhet för att lösa konflikten mellan Israel och Palestina och samma hängivenhet för att förstöra sina egna massförstörelsevapen som de begär av irakierna, kanske vi kan göra en del framsteg. Det är viktigt att Förenta staterna inte agerar på egen hand när det gäller att besluta om Iraks öde. När kriget väl är över måste Europeiska unionen lyfta fram de humanitära värderingarna. Vi måste ha ett öppet sinnelag, vara generösa och fullt ut ta vårt ansvar för återuppbyggnaden av Irak. Detta är inte något lämpligt tillfälle att bråka med Förenta staterna om kostnaderna för återuppbyggnad. EU måste göra sin uppgift utan några hemliga dagordningar.
När våra stats- och regeringschefer möts i veckoslutet måste de diskutera hur vi kan begränsa krigets ekonomiska inverkan på ekonomin inom EU, hur ECB kan vara berett att om det behövs snabbt agera för att återskapa förtroendet för vår valuta, och hur regeringarna kan visa förnyat engagemang för de reformer som krävs för att gjuta nytt liv i den europeiska ekonomin. När kriget är över måste de också diskutera, och vara beredda att diskutera, varför EU misslyckades i Irakfrågan.
Det kan hända att krisen kommer att visa sig vara en vändpunkt om våra stats- och regeringschefer slutligen accepterar att vi behöver en gemensam utrikespolitik och en gemensam plats i FN:s säkerhetsråd, eftersom det bekymmersamma stamtänkandet innebär att Washington vinner slaget. Om det i London, Paris, Berlin och Madrid finns något att lära från denna kris är det att vår syn på världen skulle vinna om vi hade en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik.
(Applåder)

Wurtz (GUE/NGL).
Herr talman! Dagen grydde över Bagdad i morse när befolkningen - dessa män, kvinnor och barn som några av oss här har träffat, sett leva och ställt frågor till för några veckor sedan och vars ansikten vi åter minns under dessa dramatiska timmar - väcktes ur sin sömn av det bedövande och outhärdliga ljudet från de första bomberna. De vet att 3 000 missiler kommer att släppas ned över Irak redan under krigets första fas. De förväntar sig att få uppleva, eller på nytt få uppleva, den fruktansvärda skytteltrafiken med F-15, F-16, B-1, B-2, B-52, Awack-flygplan och Apache-helikoptrar som kastar sig över deras land.
Bush vågar tala om ära och moral och åkalla Gud, trots att han fattat det mest omänskliga och oförlåtliga beslut, nämligen att avbryta Iraks fredliga nedrustning för att mot detta land, som är utmattat av tidigare krig och av ett brottsligt embargo, och där hälften av befolkningen - har det sagts - inte är över 15 år, skicka iväg 600 stridsflygplan, 70 krigsfartyg, 6 hangarfartyg, kolonner av stridsvagnar och 300 000 soldater. Kanske vissa av de 600 journalister som ingår i de väpnade styrkorna kommer att gå så långt som till att leverera oss några scener av folklig fröjd: irakier som välkomnar sina befriare med sötsaker och blommor, såsom Kanan Makiya, galjonsfigur för de proamerikanska exilirakierna. I New York Times Magazine får vi veta om denne presidentrådgivare, som lever i Cambridge sedan 1968, att han tillbringade en stor del av sin intervjutid i Vita huset under januari med att förklara för sin illustra värd att det finns två sorters muslimer i Irak: shiiter och sunniter. Det säger något om hur långt kunskapen om detta land och diskussionen om dess framtid kommit på toppen av den amerikanska makten!
Och det är dessa människor som gör anspråk på att i världssamfundets ställe besluta om krig eller fred. Vilka framtidsutsikter erbjuder de det irakiska folket? Att Saddam Hussein skall utmanövreras? Det irakiska folket kommer sannolikt inte att sörja diktatorn. Men vad händer sedan? En lång amerikansk militär ockupation i ett av de största och mest emblematiska arabiska länderna? Vem kan tro att det skulle accepteras? Och vilka framtidsutsikter erbjuder de världen i allmänhet? Nya jakter på skurkstater på andra breddgrader vilket general Westley Clarck, som ledde Natos styrkor i Jugoslavien, låter förstå och han anser, jag citerar honom, att ?även om vårt slutliga mål är att få slut på terroristhoten utgör Irak bara en kamp i en mycket större kampanj??
Förstår vi verkligen omfattningen av den destabiliserande kedjereaktion som vi håller på att inleda i regionen? Detta kommer att utgöra ett hot mot hela världen. En stormakt med ett styrkeförhållande utan motstycke i historien framställer sig öppet som kejserlig, även om det förvärrar klyftan, bidrar till oordningen i världen och försörjer terrorismen. Historien kommer att minnas att den allmänna opinionen i världen uttalat sig starkt och rest sig emot denna oansvariga politik. Den kommer att minnas att modiga röster hörts, däribland kyrkornas. Den kommer att minnas att statsmän vågat säga nej och stå emot påtryckningar, smutskastning och till och med hot.
Vad kommer man att minnas av EU under dessa historiska förhållanden? Under förmiddagen måste jag erkänna att jag inte hört någonting om det viktigaste. Kommer EU att våga kräva ett omedelbart stopp för detta orättvisa, olagliga och farliga krig? Vad säger EU om det irakiska folkets öde ...
(Applåder från vänster)
... däribland kurdiska och iranska flyktingar som riskerar att hotas till förmån för detta krig? Vare sig de 15 medlemsstaterna är enhälliga eller ej, finns det ändå utmaningar som EU kan och bör anta, eftersom de hör till själva grunden i vårt internationella system som trädde i kraft 1945 och den rätt som det förkroppsligar för alla demokratier.
EU måste därför uttala sig om den nya strategiska doktrinen från Bushadministrationen, som förhärligar den militära styrkan, som berättigar ensidigheten och legitimerar det förebyggande kriget. EU måste resa sig upp med kraft mot det ytterst allvarliga prejudikat som utgörs av det faktum att den amerikanska försvarsministern inte utesluter att taktiska kärnvapen eller nervgas kommer att användas i Irak. EU måste mycket tydligt säga nej till det oansvariga beslut som fattats ensidigt av en grupp stater, däribland två medlemsstater, att starta ett krig utan godkännande från FN:s säkerhetsråd, och till och med i strid mot en förkrossande majoritet av dess ledamöter. EU måste bli mycket mer offensivt och verkligen på nytt starta fredsprocessen i Mellanöstern, så att en rättvis och hållbar lösning på det palenstinska problemet kan nås. Men genom att låta kriget i Irak fortsätta öppnar man vägen för det värsta i Mellanöstern. Man öppnar helvetets dörrar, förutspådde ordföranden i arabförbundet. När allt kommer omkring är vårt parlament den enda av EU:s institutioner som intagit en ståndpunkt när det gäller kriget.
(Applåder från vänster)
Jag erinrar om innehållet i vår resolution som antogs redan den 30 januari i år, och där Europaparlamentet på nytt bekräftade sitt engagemang för freden och internationell rätt; stödde fullt ut Hans Blix och El Baradeis arbete; ansåg att brott mot resolution 1441 som hittills noterats av inspektörerna inte rättfärdigade en militär aktion; uttryckte sitt motstånd mot varje ensidig militär aktion, ansåg att en förebyggande attack skulle strida mot internationell rätt och FN:s stadga och att det skulle leda till en allvarligare kris som även skulle innefatta andra länder i regionen.
Detta är vad som åtminstone ger vår talman grunden till ett tydligt, uttryckligt och starkt uttalande vid Europeiska rådet i dag. Men vi kommer för den skull inte att vara kvitt. Inför de mycket allvarliga händelser som äger rum framför våra ögon, och som riskerar att urarta på ett dramatiskt sätt, måste vi ta vårt ansvar för att bromsa upp krigstänkandet. Det gamla Europa måste kunna se till att en bild av en ny värld växer fram. Låt oss lyssna till de enträgna uppmaningarna från våra landsmän. Det är vad de förväntar sig av oss.
(Applåder från vänster)

Frassoni (Verts/ALE).
Herr talman! Först och främst skulle jag vilja tacka er för att ni har tagit initiativ till denna debatt, detta extra sammanträde, på samma sätt som ni gjorde i samband med att det första Gulfkriget inleddes.
Herr talman! Bushs krigsförklaring är olaglig och den brittiska regeringen rättfärdigar den väpnade attacken med patetiska svepskäl. Förenta nationerna har inte misslyckats, utan företrädde den allmänna opinionen i världen på ett riktigt sätt. De befintliga förfarandena, med alla sina begränsningar, skulle ha varit mer än tillräckliga för att förhindra ett krigsutbrott, fortsätta med inspektionerna och avväpna Saddam - det är vi övertygade om - och varför inte också för att senare ställa honom inför rätta vid en internationell domstol, om bara Förenta staterna och Förenade kungariket hade följt reglerna,
(Applåder)
om bara amerikanernas andra vasallregeringar, särskilt de nuvarande och kommande medlemsstaterna i unionen, hade låtit rättsliga skäl gå före tacksamheten mot amerikanerna. Visst kan man förstå denna tacksamhet, men den hänför sig till det förflutna och framför allt till en regering med en helt annan resning än den nuvarande.
Den framtid som nattens attack förebådar är en framtid med krig. Vi frågar oss alla vem som står näst på åtgärdslistan för Bushs valkampanj, för denna lista har ingenting att göra med brotten mot den internationella rätten eller säkerhetsrådets resolutioner. Under 35 år har man brutit mot hela 106 resolutioner: 31 om Israel, 23 om Turkiet, 18 om Marocko, 16 om Irak och så vidare. Det är denna totala egenmäktighet, denna brist på trovärdighet när Bush talar om demokrati och laglighet som gör att vi i dag känner oss oroliga och måste agera. Vi är inte amerikaner, vi är européer, och i dag måste vi konstatera att det inte bara är den internationella rätten som man har trampat på, utan också den europeiska. Vi anser att alla reglerna i fördraget har samma dignitet och skall följas, däribland artikel 19 som tvingar de europeiska medlemmarna i säkerhetsrådet att försvara unionens ställningstaganden och intressen, vilket man uppenbarligen inte har gjort.
(Applåder)
Vi vill att kommissionen, som är fördragens väktare, och parlamentet säger detta klart och tydligt. Europeiska unionen får inte reduceras till en humanitär organisation, kommissionsledamot Patten,
(Applåder)
och parlamentet får inte reduceras till något advisory board i en humanitär organisation. Vi anser att Förenade kungariket och Spanien handlar på ett obetänksamt, olagligt och obegripligt sätt när de stöder ett anfall som den allmänna opinionen i deras egna länder inte står bakom.
(Applåder)
Vi anser att regeringen i Italien, som kommer att ta över ordförandeskapet och som är ett de länder som grundade gemenskapen, har spätt på den rådande förvirringen i och med sitt vankelmodiga beteende. Vi anser dock också att även Frankrike och Tyskland har brutit mot artikel 19, eftersom de inte genast sökte skapa allianser med de 15 medlemsstaterna och inte gjorde gemensam sak med det grekiska ordförandeskapet, som ända från början har försökt skapa en roll värd namnet för Europeiska unionen.
Vi ställer inte upp på det val denna situation ställer oss inför: En rättfärdig men ofruktbar ståndpunkt, som Frankrike och Tyskland har intagit, som inte gjorde det möjligt att undvika ett krig, eller en orättfärdig ståndpunkt, som den Förenade kungariket och Spanien har intagit, som oroar befolkningen, bidrar till kriget och lägger grunden för nya krig. Om Europeiska unionen hade haft ett permanent säte i Förenta nationerna, om gemensamma institutioner och tvingande bestämmelser hade gjort det nödvändigt för oss att redan från början ha en enda ståndpunkt, vågar vi fortfarande tro att kriget inte hade börjat i natt. Det är denna utmaning vi står inför, som konventet står inför, även om den församlingen ibland inte verkar inse det.
Det finns dock mer brådskande och omedelbara signaler som vi måste ge, och den första gäller Mellanöstern. Trots det senkomna tillkännagivandet av en vägledning tror vi inte att regeringen Bush verkligen är motiverad att skapa fred i Mellanöstern och stoppa Israels militära operationer. Det är uppenbart att det är Europeiska unionen som måste se till att denna vägledning verkligen genomförs. Herr talman! Vi väntar på ett initiativ vad detta anbelangar. Den andra signalen gäller oss själva: det skulle vara ett allvarligt, mycket allvarligt, misstag att skjuta upp Europa-Medelhavsforumet som skall avhållas på Kreta i slutet av månaden. Det vore ytterligare en onödig signal om maktlöshet, som vi verkligen inte har råd med i dag.
(Applåder)

Pasqua (UEN).
Herrar talmän, kära kolleger! Jag känner mig bedrövad i dag och samtidigt illa till mods. Bedrövad därför att, andra har sagt det långt före mig, krig alltid är ett konstaterande av ett misslyckande och att det som händer tyvärr bara kan fylla oss med sorgsenhet och även ge oss en känsla av otillfredsställelse.
Men jag känner också ett visst obehag eftersom jag, när allt kommer omkring, tror att vi alla har blivit lite lurade. Under veckor och månader har det varit fråga om ansträngningar för att lyckas avväpna Irak på fredlig väg, medan Förenta staternas beslut om militärt ingripande i verkligheten, enligt min uppfattning, fattats för länge sedan. Det räcker exempelvis med att läsa rapporten från James Baker-institutet från december förra året, för att bli övertygad, där principerna för Förenta staternas politik beträffande Irak efter kriget fastställdes. Jag tror därför att beslutet att använda tvång fattades redan för flera månader sedan. Vi tvingades diskutera nedrustning med fredliga medel, och det var det som gjorde det möjligt för Förenta staterna att samla sina styrkor.
Jag tror att den fråga som uppstår för oss, som kommissionsledamot Patten sade nyss, inte är om vi vill vara med eller emot amerikanerna, om vi vill komma överens med amerikanerna eller ej. Det är mycket enklare: vill ni, vill vi ha ett EU som är oberoende av Förenta staterna? Om svaret är ja, måste man ställa frågan till folket, och vi har ju de senaste dagarna sett att folket är berett att göra sin stämma hörd och svara. Det är bara folken som kommer att göra det möjligt för oss att bygga upp ett oberoende EU, dvs. ett EU som inte är Förenta staternas motståndare, utan dessa samarbetspartner på lika villkor.
I dag säger man att Irak splittrar Europeiska unionen. Nej, mina damer och herrar, Irak splittrar inte Europeiska unionen! Irakfrågan fungerar snarare som sanningsapostel. Europeiska unionen är splittrad på djupet. Det finns bland de europeiska staterna vissa stater som alltid kommer att främja alliansen med Förenta staterna, framför byggandet av ett oberoende EU. Det är verkligheten. Och på grund av att vi aldrig haft modet, att våra regeringar aldrig haft modet att inleda en debatt i frågan får vi nu uppleva det vi upplever. Det är varken Frankrikes eller Tysklands fel. Det beror på alla dem som sedan mer än 40 år styr länderna i Europeiska unionen och som aldrig gått till botten med problemet. Det blir nödvändigt att bestämma sig för att göra det.
Men om man vill ha ett oberoende EU, måste man veta till vilket pris. Man kan inte vilja ha ett oberoende EU och samtidigt för sin säkerhet förlita sig enbart på Förenta staterna. Det är de som tar konsekvenserna av den militära organisationen om allvarliga problem uppstår. Om Europeiska unionen vill finnas måste den ha medel för det. Det är så det ser ut, det är verkligheten! Allt annat är sekundärt. Man kan ha en massa möten, Europeiska unionen kan betrakta sig själv som en super-ickestatlig organisation, allt detta är mycket bra. Men med tanke på sin historia borde unionen ha ett annat uppdrag än detta.
(Applåder)

Bonde (EDD).
Herr talman! EDD-gruppen är i likhet med de flesta andra grupper splittrad. Några av oss betraktar kriget som oundvikligt, andra inte. Vår gemensamma uppgift är att begränsa det i så hög utsträckning som möjligt och varna grannstaterna för att ingripa. Vi får hoppas att kriget tar slut så snart som möjligt så att fler oskyldiga personer slipper falla offer för det. Låt oss därefter lära oss något av detta och se fram mot en varaktig fred i hela regionen, inklusive fred mellan Israel och Palestina.
EU:s medlemsstater kan bidra med bistånd för utveckling och om vi öppnar våra marknader kan regionen blomstra. En sådan strategi kan vara det enda sättet att undvika en upptrappning av terrorismen. Det vi kan lära oss är att vi alla stöder FN och är villiga att reformera FN för att se till att vår gemensamma fredsbevarande instans har kapacitet att bevara freden. Kofi Annan vill ha en styrka för snabba insatser som kan rycka ut för freden. Varför inte satsa på den i stället för att bygga upp en gemensam militär styrka inom EU?
Sammanfattningsvis är det tydligt att en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik som beslutas genom omröstningar med kvalificerad majoritet inte är någon lösning. Inom Europeiska rådet utgör de som stöder kriget inte någon kvalificerad majoritet, inte heller utgör de som motsätter sig kriget någon kvalificerad majoritet. En grupp med fem medlemsstater utgör en blockerande minoritet och en grupp med tio länder utgör en blockerande minoritet. En gemensam utrikespolitik som regleras genom nya regler för kvalificerad majoritet skulle bli en korg utan innehåll. Det enda realistiska förhållningssättet är att EU fortsätter arbeta enligt samförståndsregeln och överlåter frågor om krig och fred till FN.

Pannella (NI).
Herrar ordförande, kolleger! Under tio år har ni inte velat arbeta för att förbereda perioden efter Saddam, för att skapa ett försvar för livet och rätten i Irak och Mellanöstern, och nu står vi här och diskuterar vad som kommer att hända efter kriget, tack vare er. Kriget är det laglydiga Europas, ert Europas, gåva till oss. Låt mig säga att vi, som förespråkar icke-våld i Gandhis anda, från och med nu kommer att kämpa för att det inte skall gå så mycket som en minut, med krig eller annat, efter det att Bagdad har avväpnats, inte en minut! Kommer vi att vara starka nog? Vi tänker inte skrika ?fred!? för att ta död på den som för 60 år sedan! Är vi olagliga? Som de Gaulle! Ni är lagliga som Vichyregimen! Vi är olagliga som den irakiska motståndsrörelsen, som den europeiska motståndsrörelsen. Vi säger er nu att vi genast kommer att starta kampen: fred på grundval av rätt och frihet! Europa är fegt, Europa är som Vichy! Detta är inte de fängslade antifascisternas Europa, Altiero Spinellis och Ernesto Rossis Europa, deras Europa som verkligen gav oss rätten att se på också Lafayettes arvtagare på ett sätt som ni inte gör, ni med ert gamla fascistiska, kommunistiska och papistiska förakt för alla liberala och religiösa reformer i världen!

Jonathan Evans (PPE-DE).
Herr talman! Mina brittiska konservativa kolleger riktar i dag sina tankar och böner mot de män och kvinnor från mitt lands väpnade styrkor som fått det tunga och farliga ansvaret att frånta Saddam Hussein hans massförstörelsevapen. Världssamfundet har länge insett att Saddam utgör ett hot mot världens säkerhet, men våra institutioner har tyvärr inte lyckats verkställa sina beslut och genomföra den nedrustning av Irak som FN begärt i 17 resolutioner. När jag lyssnar på dagens debatt måste jag säga att jag verkligen undrar om vissa människor anser att dessa resolutioner någonsin skulle verkställas.
I dag skall vi dock inte lufta våra motstridiga inställningar till utvecklingens orsaker. Som kommissionsledamoten förklarade finns det saker som FN, Nato och EU måste lära sig inför framtiden. Bland dessa ingår den praktiska realiteten när det gäller att nå samförstånd inom EU i de fall det finns tydliga meningsskiljaktigheter - det finns ju även olika synsätt i den här debatten.
Det är på grund av att vårt främsta ansvar är att försvara och bevara vårt folks säkerhet och behålla våra demokratiska värderingar - de värderingar som värnar om rätten att delta i demonstrationer av den typ vi har sett i hela Europa de senaste dagarna - som mitt parti tydligt har stött den brittiska regeringen och hjälpte premiärminister Tony Blair att klara av en stor och avgörande förtroendeomröstning i vårt parlament i tisdags kväll.
När nu kriget har börjat har världens ögon med all tydlighet riktats mot annat håll, men jag välkomnar den vägledning för fred i Mellanöstern som lagts fram och jag tror inte den skall behandlas så cyniskt som man har gjort i dagens debatt. Om vi åtagit oss att skapa fred i Mellanöstern borde vi välkomna detta inlägg. Jag ser också positivt på att FN:s roll erkänts i återuppbyggnaden av Irak efter kriget.
Jag blir mycket uppmuntrad av det kommissionsledamot Patten i dag har berättat om återuppbyggnaden, eftersom jag uppfattade hans budskap tämligen annorlunda förra veckan. Det råder ingen tvekan om att vi kan åtnjuta fred, demokrati och åsiktsfrihet på grund av att Europas historia har lärt oss att den senaste generationen, inklusive Förenta staterna under Roosevelts ledning, kämpade för att bevara dessa friheter. Att vid detta tillfälle inte kunna konfrontera Hussein skulle hota dessa friheter i framtiden.
(Applåder från höger sida)

Van den Berg (PSE).
Herr talman! Jag skulle för vår grupps räkning vilja ge uttryck för vår ilska, vår bitterhet och vårt stränga fördömande av den allvarliga kränkning av den internationella rätten enligt FN-stadgan som alla de länder som deltar i detta krig gör sig skyldiga till. Jag konstaterar till min fasa att vissa personer i detta parlament vill ta politiskt ansvar. Jag trodde att vi var överens om att agera genom säkerhetsrådet? Att vi skulle stödja Kofi Annan, Hans Blix och vapeninspektionerna i avrustningen av Saddam? Saddam inför den internationella domstolen? Utmärkt! Men då med säkerhetsrådets tillvägagångssätt. Nu ser vi att man har övergivit säkerhetsrådets tillvägagångssätt och att man har tagit ett ensidigt steg in i krig, och jag har hört från vissa personer att de vill ta politiskt ansvar för detta. Min grupp, och majoriteten i detta parlament hoppas jag, vill inte bära något politiskt ansvar för detta. Det innebär att vi här uppmanar alla regeringar i Europa att varken bidra politiskt eller militärt till detta krig.
(Applåder från vänster)
Herr talman! Detta innebär att den internationella rätten har drabbats av ett hårt slag i dag, trots att man började att nå framgång med åtgärderna för avrustning och trots att Hans Blix och Kofi Annan bad världssamfundet att akta och ära den internationella rätten. Detta måste först och främst sägas. Naturligtvis är vi tillsammans ansvariga för återuppbyggnad; naturligtvis är vi tillsammans ansvariga i fråga om den internationella rätten och det multilaterala förhållningssättet. Därför säger vi också, och säger jag här, att Europa inte får bli offer för Förenta staternas Pax Americana. Vi måste försöka finna en ny enighet inom Europa. Vi måste försöka att finna den enade stämman, och denna enade stämma uppmanar till konfliktförebyggande, till bidrag till internationell rätt och multilateralt förhållningssätt, och den här stämman skall i slutändan också alltid ta på sig ansvaret runt om i världen för internationell dialog, för dialog inom islam och utifrån vår värld och för samarbete med den arabiska världen. Men som min gruppordförande Enrique Barón helt riktigt sade: ?Krigsutbrott är ett förbannat dåligt sätt att inleda den här dialogen.?
(Applåder från vänster)
Herr talman! Utifrån denna grundtanke vill jag ännu en gång säga att våra medlemsstater måste respektera de artiklar som står i vårt gemensamma fördrag om vi anser att vi har behov av ett gemensamt förhållningssätt. Då är det nödvändigt att man trots alla olikheter verkligen söker efter denna gemensamma punkt. Den gemensamma punkten var och är säkerhetsrådet, är den internationella rätten, och den kan aldrig vara ett ensidigt steg. Naturligtvis ropar vi tillsammans: Begränsa kriget! Naturligtvis ropar vi tillsammans: Förstärk Europa! Naturligtvis ropar vi tillsammans: Försök att se till att vi i den verklighet som vi upplever i dag återigen tar internationella initiativ! Den tjänstgörande ordföranden för närvarande, utrikesminister Papandreou, har med rätta sagt att vi i dag måste utarbeta nya steg tillsammans med ledarna. Men försök att också lyssna till rösterna från Europas folk, som denna gång har legat före våra ledare, som har insett vilken sorts Europa de vill ha. Försök i dag, när ni nu är samlade som ledare, att också respektera dessa röster som tillhör Europas befolkning, och att inse att dessa röster står på fredens och den internationella rättens sida.
Förenta staterna är kanske i stånd att ensidigt starta ett krig, herr talman, men varken Förenta staterna eller något annat enskilt land är i stånd att ensidigt åstadkomma varaktig fred i den här världen. Vi har därför behov av ett starkt Europa och ett starkt Förenta nationerna. Jag hoppas att våra europeiska ledare kommer att höra den här rösten i dag.
(Applåder från vänster)

Vallvé (ELDR).
Förenta staternas ensidiga attack visar än en gång att Förenta nationerna inte har varit ett användbart instrument. Europeiska unionen bevisar även att den gemensamma utrikespolitiken inte är gemensam. Vi kanske bör dra oss till minnes datumet den 30 augusti 1954, då tanken om en europeisk försvarsunion omöjliggjordes.
Jag beklagar dokumentet från de åtta medlemsstaterna. Jag beklagar även det faktum att den spanska regeringen har ödslat mer energi på att rättfärdiga att det är legitimt att ta till vapen än på att söka diplomatiska lösningar på konflikten. Jag välkomnar att Kataloniens parlament antog en resolution där man begärde att den spanska regeringen skulle stödja säkerhetsrådet för att vapeninspektörernas arbete skulle fortsätta, där man förkastade att man tar till våld utanför ramen för Förenta nationerna och jag välkomnar det faktum att demonstrationerna på gatorna i Barcelona och i andra huvudorter i Katalonien visar att vår region är mot kriget och stöder sitt parlament.

Maes (Verts/ALE).
Herr talman! Kriget har startat och de första tio irakiska offren har skördats i Bagdad. Detta är faktum. Från och med nu talar vapnen och orden blir vapen, de är inte längre tillförlitliga. Låt oss se på faktumen så kommer den verkliga dagordningen som hanteras att klargöras. Hur bör vår dagordning se ut?
Våra folk är djupt besvikna, herr rådsordförande, för att Europa med sina mäktiga institutioner inte har kunnat undvika det här kriget. Våra europeiska politiker kommer att få ställa sig själva ansvariga inför befolkningen för sin vanmakt. Våra europeiska politiker kommer att bli tvungna att finna lösningar för att kunna ge ett riktigt svar på detta i framtiden.
För det andra: krig dödar, också, och framför allt, oskyldiga medborgare, kvinnor och barn. Som europeisk union måste vi anstränga oss för att minska eländet och lindra lidandet. Krig ödelägger, och vi bör alltså upprätta en internationell ram för återuppbyggnad, som Max Van den Berg sade.
För det tredje: man vet var kriget startar, men ingen vet var det kan sluta. Kurderna i norra Irak fruktar att förlora den lilla frihet och självbestämmanderätt som man så mödosamt och på bekostnad av så många döda har byggt upp. De är rädda för att återigen hamna mellan hammaren och städet. Skall man offra kurderna för att göra Ankara till viljes? De turkiska kurderna fruktar att bli militärt krossade. Kurderna i norra Irak fruktar att bli permanent ockuperade. Den iranska oppositionen fruktar att mullorna skall ta chansen att förinta dem.
Skall Europeiska unionen stå och se på hur oppositionen i Irak elimineras fullständigt? I Mellanöstern kommer frustrationen att växa sig större än någonsin. Endast en utväg genom en palestinsk stat, som uppkommer tydligt, kan leda till ett slut på denna frustration.

Coûteaux (EDD).
Herr talman! Förenta nationerna har diskvalificerats, Nato pulvriserats och Europeiska unionen brutits ned, det är, mina damer och herrar, dagens stora sanning: Det är inte kriget, eller mer exakt den internationella straffexpedition som man felaktigt säger skall inledas i natt, när Irak varje dag sedan tolv år bombas av kejsardömet - jag menar kejsardömet och dess lakejer. Dagens stora sanning är inte heller kejsardömets galenskap, detta amerikanska kejsardöme till vilket vi européer fegt ger alla världens nycklar sedan flera år, och trots deras långsamma totalitära urspårning fortsätter att fascineras av deras kultur, bilder och språk.
Nej, dagens nyhet är att den gamla drömmen om multilateralism och kollektiv säkerhet, som inspirerade hela 1900-talet, har tillintetgjorts. På samma sätt som fordom Nationernas förbund gjorde sjunker Förenta nationerna ned i obetydligheten. Världssamfundet är bara en ihålig benämning för att beskriva kejsardömet och dess anglosaxiska lakejer. Det är bara staterna som återstår och för att rädda Europas ära är det bara Frankrike som återstår, tillsammans med Belgien och Tyskland. Därför har vi i den här lätt löjliga debatten bara en sak att säga: ?Europeiska unionen ligger för döden. Leve nationernas suveränitet i världen! Leve den irakiska nationen! Leve Frankrike!?

Le Pen (NI).
Talmän! Inget kommer alltså att ha kunnat hindra den amerikanska regeringen och dess brittiska och spanska medbrottslingar från att starta ett förebyggande krig mot Irak, under förevändningen - alla kan ljuga - att Irak skulle utgöra ett överhängande hot mot Förenta staterna och till och med mot hela världen. I verkligheten bedriver Förenta staterna redan, alltsedan kriget i Persiska viken såsom Coûteaux sade, militära operationer, bland annat flygoperationer, mot irakiska mål, som orsakat förluster för civilbefolkningen, i full fredstid.
Samtidigt har de, via en grym blockad, gjort sig skyldiga till ett verkligt folkmord som enligt FN självt dödat över en miljon irakiska barn.
Avsikten att mörda de irakiska politiska ledarna, som i dag cyniskt aviseras under konfliktens första timmar, utgör en ny etapp på vägen mot barbariet. De ansvariga för koalitionen kan därför inte bli vare sig indignerade eller förvånade över att hädanefter bli de första målen för terroristernas repressalier. Krisen har visat hur meningslös Europeiska unionen är, att den är söndersliten av sina medlemmars antagonistiska ståndpunkter, och den har också visat att med medelmåttig styrka kan man åstadkomma stor maktlöshet, i brist på att kunna åstadkomma en stormakt.
De av våra länder som verkar för freden måste, såsom skedde under Koreakriget, kräva ett extraordinärt möte i FN:s generalförsamling. Vi kanske bara kan tala där, men det blir ändå något vi gör till förmån för freden.

Galeote Quecedo (PPE-DE).
Herr talman! Vi beklagar Europas alla misslyckanden när det gäller denna kris och att vi måste konstatera att de instrument som vi har till vårt förfogande för att samordna vår utrikespolitik inte har visat sig vara effektiva.
Vår grupp vill naturligtvis att Europeiska unionen skall inta en oberoende ståndpunkt i världen som grundas på försvar av legitima intressen, men även på värden som demokrati, respekt för de mänskliga rättigheterna och frihet, det vill säga, allt det som Saddam Husseins regim har raserat i Irak och allt det som vi delar med Förenta staterna.
Vår grupp vill följaktligen satsa på att förstärka det transatlantiska bandet, som har enat oss vid andra svåra tidpunkter i vår historia, som regeringschefen för Kataloniens självstyrande regering, Generalitat, har sagt.
Trots de uppenbara meningsskiljaktigheterna inom Europeiska unionen finns det några saker som jag tror att vi nu, mer än någonsin, måste göra tillsammans. Vi måste intensifiera våra ansträngningar för att bidra till att fredsförhandlingarna tas upp igen i Mellanöstern, vi måste tillsammans undanröja oroshärdarna i Mahgreb och naturligtvis bidra med humanitär hjälp under konflikten. Därefter måste vi också bidra till den mänskliga, politiska och ekonomiska återuppbyggnaden av Irak, vilket rådets ordförandeskap betonade.
Jag uppmanar Europeiska kommissionen att fundera över om den kanske har förhastat sig när det gäller några av de uttalanden som den har gjort om den här frågan.
I ögonblick som detta är det lättare att se åt ett annat håll, det är bekvämare att gömma sig bakom ett plakat än att utmana tyranniet. Man måste dock respektera andras åsikter. Erfarenheten visar oss emellertid, herr talman, att det enda sättet att bekämpa förtryck är med våld, och vi är endast vasaller under vår demokratiska övertygelse.
(Applåder från höger)

Imbeni (PSE).
Herr talman! Om valet hade stått mellan amerikansk demokrati och irakisk diktatur hade vi inte tvekat. Om vi hade haft att välja mellan Nato och tyrannerna hade valet varit lätt. Men nu måste vi välja mellan Kofi Annan och Bush. Vi måste välja mellan Simitis och Prodi, som är ordförande i unionen, och Blair och Aznar. Kofi Annan står för laglighet, men det gör inte Bush. Simitis och Prodi företräder unionen, det gör inte de båda andra. I vems namn ställde Bush ett ultimatum till Saddam? I vems namn ignorerade Blair och Aznar det dokument de undertecknade vid Europeiska rådets möte den 17 februari?
(Applåder)
Herr talman! Som ni vet hade vi sammankallat Europa-Medelhavsforumet till Grekland i nästa vecka, för att tala om fred, social utveckling och samexistens. Många parlamentsledamöter i arabländerna och i Europeiska unionens länder säger: Hur skall vi kunna diskutera en framtida parlamentarisk Europa-Medelhavsförsamling under tiden som bomberna faller över Bagdad, när Kofi Annan, lagligheten och FN brutalt och arrogant har sopats undan av Bush, under tiden som ett unilateralt, förebyggande, orättfärdigt och olagligt krig, som dessutom har kallats omoraliskt och kriminellt, inleds? Även om tyrannen snart faller kommer inte kriget att ändra karaktär. 1991 var det FN, 1995 och 1998 var det FN, Nato och Europeiska unionen i enighet och 2001 var det hela världen som slöt upp kring Bush och Förenta staterna mot terrorismen. Förenta staternas president har förskingrat ett enormt politiskt och moraliskt kapital, han har slagit till mot FN, han har skapat en spricka i Europeiska unionen, han har gjort Atlanten större och förbindelserna med arabvärlden svårare. Dessa är allvarliga missgrepp!
Herr talman! Egentligen började kriget den 17 september 2002, när den nya strategin i Bushdoktrinen tillkännagavs för världen. Vi hade ett land, Förenta staterna, med en stor hegemoni grundad på kriget för att befria Europa, Afrika och Asien från nyfascismen, grundad på kampen mot kommunismen under hela det kalla kriget. Nu riskerar denna hegemoni att omvandlas till ett herravälde baserat på våldsanvändning. Det innebär att Förenta staterna förlorar sin historiska funktion och om detta sker kan det vara början på en allvarlig kris, en kris som, som Norman Mailer sade, skulle kunna drabba demokratin i Förenta staterna. Och om den drabbar demokratin i Förenta staterna kan den också drabba demokratin i Europa, och även vår frihet kan sättas på spel. Därför tycker jag att talman Cox och ordförande Papandreou tydligt skall säga till rådet i dag och i morgon att Europa har förlorat på detta Bushs krig. Vi har förlorat. Även om tyrannen faller har vi förlorat. Européerna som verkligen är amerikanernas vänner, Förenta staternas medborgares vänner, kan inte gå i Bushs ledband. Efter andra världskriget bestämde vi oss för att säga ?aldrig mer Auschwitz, aldrig mer krig?. Vi måste bygga detta vårt nya Europa med en ny konstitution som också innehåller dessa båda pelare: aldrig mer Auschwitz, aldrig mer krig!
(Applåder)

Nordmann (ELDR).
Herr talman! Dagens omständigheter förstärker de första bilderna i Roman Polanskis film ?Pianisten?, som hyllades förra året, och där man visar lyckan hos en polsk familj som firar med en flaska champagne när de får veta att fransmännen och britterna gått med i kriget för att rädda den polska demokratin 1939. Fortsättningen av filmen visar hur prövad familjen blir.
Dessa bilder är användbara eftersom de mildrar, och liksom humaniserar, det förtroende vi i dag kan ha för en fråga som när allt kommer omkring är rättvis och för ett hopp om en demokratisk framtid för Irak. För i sista hand kommer de strider som inleds att ställa soldater från demokratiska stater mot en totalitär stat. Och inför en sådan situation är det inte möjligt att ha samma distans.
Herr talman! Krig är något ont. Men det finns omständigheter när det kan vara lite mindre ont. Kriget är här och EU kunde inte förhindra det. Men vi måste ändå göra allt, EU måste göra allt, för att detta krig bara skall bli ett mindre ont.

Blokland (EDD).
Herr talman!, the United Nations Security Council has not lived up to its responsibilities, so we will rise to ours. Med detta sorgliga men fullständigt korrekta fastställande förkunnade Förenta staternas president Bush befrielsen av Irak, regionen och världen från Saddam Hussein. Ett militärt ingripande mot denna hänsynslösa tyrann är inte bara fullständigt berättigat, utan det är till och med en skyldighet. FN-resolutionerna talar i detta sammanhang sitt tydliga språk. Det av vissa medlemsstater organiserade motståndet har minst sagt varit ogynnsamt för Förenta nationernas trovärdighet som fredsframtvingande institut. Det var hög tid att vidta åtgärder mot den lokala, regionala och globala fara som denna samvetslösa tyrann utgör. Det är samtidigt av yttersta vikt att återställa de kränkta transatlantiska förbindelserna. Låt oss som Europa och Amerika tillsammans med andra återställa enhälligheten och gemensamt engagera oss för ett fritt och demokratiskt Irak. Vi ber om medlidande med de irakiska medborgarna, militärerna och deras familjer. Vi ber också om att vi som Europaparlament tillsammans med president Bush skall erkänna vårt beroende av Gud.

Borghezio (NI).
Herr talman! Den amerikanska politikens brister, skuld och geopolitiska toppar och dalar får inte göra att Europa förlorar förmågan att se framåt och inse vilket allvarligt hot mot oss Bagdad är. Har vi kanske redan glömt 11 september? Den europeiska utrikespolitiken, om det finns någon sådan, får inte stanna vid pacifisternas resultatlösa och enkelriktade agerande. De har aldrig på allvar fördömt Saddam och användandet av massförstörelsevapen vid sina demonstrationer. Också i dag har vi hört insmickrande ord riktade mot arabvärlden. Jag undrar: ser och hör ni inte arabisk television? Där säger man högt det som de arabiska massorna, däribland invandrarna i våra städer, vill höra. Och ändå är det vi européer som är den mest direkta och närmaste måltavlan när Saddam drar det hotfulla islams svärd och utropar Jihad. Då måtte Gud se till att det som den arabiska fanatismen ledde till på Manhattan den 11 september inte händer i London, Milano eller Bryssel! Måtte Gud beskydda det unga Europa och de unga européer som tyvärr måste utkämpa ett krig där de står i frontlinjen eller, som våra ärofulla alpjägare, arbetar för freden i Afghanistan.

Brok (PPE-DE).
Herr talman, herr rådsordförande, kommissionsledamot, kolleger! Varje krig är ett moraliskt nederlag för politiken, och i detta fall är kriget även ett uttryck för Europas svaghet. Den goda nyheten i detta sammanhang är att detta krig kommer att innebära slutet för Saddam Hussein, som har så många människor på sitt samvete och som skulle göra så stor skada även i framtiden. Men det finns hos många medborgare ett tvivel om den bedömningsprocess som tar ställning till om detta goda mål rättfärdigar offren. Man må betänka de problem som har att göra med stabiliteten i regionen, frågan om legitimiteten i ett krig som utlöses genom ensidiga åtgärder och följderna för Förenta nationerna. Dessa tvivel har inte heller undanröjts hos mig personligen.
Vi måste nu åstadkomma snabb hjälp för människorna efter kriget och verka för en stabilisering i regionen. Här måste vi européer anstränga oss, och vi måste få kvartetten att arbeta med tanke på en lösning av problemen i Mellanöstern. Men framför allt måste vi göra våra egna läxor. Ingen regering i Europa ger för tillfället ett riktigt gott intryck, och vi bör inse att vi i frågor som rör krig och fred bara gemensamt kan spela en roll, och därför måste konventet snabbt nå framgång och kvalificerad majoritet måste ligga till grund för utrikespolitiken för att vi snabbt skall kunna tala med en gemensam europeisk stämma.
Detta måste också ligga till grund för att vi åter skall stärka våra transatlantiska förbindelser, våra förbindelser med den stora demokratin på andra sidan havet, men detta på grund av vår egen styrka, vilken är förutsättningen för ett partnerskap. Då kan enligt min uppfattning demokratierna på båda sidor av oceanen sörja för att en rättvis världsordning skapas, för en världsordning kan man inte skapa med våld. Världsordningen måste skapas på ett annat sätt och detta bör vi åstadkomma gemensamt!
(Applåder)

Goebbels (PSE).
Herr talman! Med mindre än en fjärdedel av väljarna som röstat på honom är George W. Bush den sämst valda presidenten i Förenta staternas historia. Även om han har makten är han inte representativ för det amerikanska folket, som EU är skyldigt mycket och med vilket vi delar så många värderingar. Det är just dessa värderingar som kränks av Bush, hans krigiska klick och hans europeiska smäll.
Krigets första offer är den internationella rättens företräde, den nödvändiga respekten för allt mänskligt liv, nödvändigheten att verka för en mer fredlig och rättvis värld, vilket leder till skyldigheten att endast tillgripa tvång som en allra sista utväg. Bush ville ha det här kriget. Målet för hans attack är förvisso en regim som inte går att umgås med, men det finns andra diktaturer som skulle förtjäna att kasseras av historien. En universell demokrati och mänskliga rättigheter kommer emellertid inte att inrättas med hjälp av vapenvåld och övergrepp på kulturer.
Bush kommer säkerligen att militärt slå ned Saddam Husseins regim. Men det blir till priset av ett stort antal oskyldiga offer, och stora skador i och kring Irak. De som i likhet med börsmarknaderna räknar med ett kort, rent och kirurgiskt krig borde dra sig till minnes varför Bush den äldre på sin tid inte fortsatte sin militära aktion till dess att regimen i Bagdad föll. I verkligheten visste Bush senior att han skulle hamna i en besvärlig knipa, att Saddams fall skulle orsaka etniska och religiösa konflikter som inte skulle kunna hanteras från utsidan. Risken är faktiskt stor för en förlängd och mycket kostsam konflikt, som understryks av terroristhandlingar och självmordsattentat, som orsakar nya klyftor och som i sin tur leder till en ond cirkel i regionen och utanför den. Inte bara den mänskliga kostnaden utan även den ekonomiska riskerar att överskrida kostnaden för kriget, som uppskattas till 100 miljarder US-dollar.
Världsekonomin upplever sedan tre år en matt tillbakagång. Finansmarknaderna har upplevt en värdeförstörelse som överskrider en biljon US-dollar. Banker, försäkringsbolag och pensionsfonder har blivit bräckliga. Den internationella handeln har blivit långsammare. Civilflyget, turismen och andra ekonomiska sektorer lider av det osäkra klimatet och den spekulativa explosionen när det gäller priset på vissa råvaror, särskilt oljan. Om konsumenterna i Förenta staterna och Europa förlorade förtroende skulle den inhemska efterfrågan bryta samman och leda till en global ekonomi med en utdragen recession. Dånet från vapnen kommer inte bara att orsaka bedrövelse och ruiner i Irak, det kommer även att påverka de mänskliga och sociala villkoren för flera hundra miljoner kvinnor och män i hela världen.
Herr talman! Historien kommer att döma dem hårt som föredrog en militär aktion framför en diplomatisk verksamhet som såg lovande ut, eftersom den stöddes av Förenta nationerna.

Di Pietro (ELDR).
Herr talman! Jag accepterar inte att bli kallad vän till Saddam, som är och förblir en brottsling, bara för att jag är för fred. Däremot är jag emot detta krig, eftersom FN inte står bakom det, och mot Guds nåd står bara djungelns lag, den starkes övertag, bara moralisk, rättslig och politisk olaglighet. Vad detta beträffar strider vissa regeringars beslut att tillåta de amerikanska trupperna att använda baser och flyga över deras territorier, som tyvärr också den avfälliga italienska regeringen har fattat, mot de allmänna principerna i den internationella rätten som ingår i Förenta nationernas stadga. Därför tar jag och mitt parti - l'Italia dei valori - som omedelbart tog kraftigt avstånd ifrån denna konflikt, nu avstånd ifrån dessa regeringar knep, regeringar som kallar sig icke krigförande, men som sedan hjälper de krigförande: detta är en roll som normalt är reserverad för medhjälpare till brottsliga handlingar. Hittills har dessa regeringar försäkrat oss om att de skulle respektera FN:s vilja men nu när FN inte godkänner angreppet tar de genast tillbaka sitt ord. Herr talman! Uppenbarligen tänkte de och tänker fortfarande på den framtida uppdelningen av krigsbytet och hoppas, som hundvalpar under husbondens bord, att några smulor skall falla ned från det amerikanska matbordet.

Berthu (NI).
Herr talman! Efter månader och år av förhandlingar har så diplomatin misslyckats att på fredlig väg avväpna den irakiska regimen. Men med tanke på vilken slags regim det handlar om var denna lovvärda målsättning sannolikt omöjlig att uppnå, eftersom Saddam Hussein i alltför stor utsträckning tenderar att tolka varje fredsförsök som ett bevis på svaghet hos sina motståndare.
Vi skulle alltså kunna beklaga oss mycket över den metod som använts. Högst upp på listan skulle sannolikt behöva placeras Europeiska unionens godkännande av interventionen i Kosovo 1999, som blev prejudicerande eftersom den skedde utanför FN:s förfarande, betydligt mer än den nuvarande interventionen i Irak där man åtminstone kan hänvisa till resolution 1441.
I dag skall vi inte längre beklaga oss. Vi skall inte förirra oss. Saddam Husseins avskyvärda regim är den som i första hand är ansvarig för den nuvarande situationen och det är han, det har historien visat vid flera tillfällen, som drar till sig krigets epidemi på samma sätt som åskmolnet innehåller åska. Vi måste nu göra allt för att bevara både civilbefolkningen och säkra framtiden för ett Irak befriat från despotism.
Herr talman! Inför denna framtidsutsikt skulle Europeiska rådet berömma sig av att erinra om dessa målsättningar och samlas kring dem.

Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE).
Herr talman! Vi måste konstatera att det finns en dubbel besvikelse i dagens debatt.
För det första känner vi besvikelse över att det tyvärr inte har varit möjligt att nå en fredlig lösning på konflikten. Och jag vill säga att det inte finns några grupper, några parlamentsledamöter eller några regeringar som har exklusiv ensamrätt på freden. Freden är ett universellt värde som varje enskild individ upplever, yttrar och ger uttryck för genom sitt etiska samvete.
Herr talman! Vi känner även besvikelse över att Europeiska unionen har spelat en så svag roll i den här konflikten. Man kan ta itu med detta problem på två sätt: genom en livlös, svekfull debatt i svart och vitt, där vi klandrar varandra för att vårt agerande har varit bristfälligt eller irrelevant, eller, som rådsordföranden sade, genom lära oss av läxan så att vi inte gör samma misstag en gång till. Det är uppenbart, herr talman, att vi, vare sig vi tycker om det eller inte, med tanke på vår egen oförmåga inte har några andra alternativ i dag än Europa-Atlantförbindelserna när det gäller säkerhets- och försvarsfrågorna.
Herr talman! Dessutom har problemet med Irakkrisen, som det har sagts här under morgonen, varken väckts i Washington, London, Madrid, Paris eller Berlin: problemet finns i Bagdad och det heter Saddam Hussein.
Herr talman! Vi måste uppbåda alla tillgängliga resurser. Vi måste göra dygd av nödvändigheten, försöka komma över våra meningsskiljaktigheter och försöka se till att osämjan övergår i samförstånd i framtiden. En framtid, herr talman, som ingen kommer att skänka oss, en framtid som vi själva måste erövra och som vi kan inverka på, positivt eller negativt. Och för att erövra den framtiden har vi två alternativ, herr talman: antingen gör vi verklighet av våra allra ljuvaste drömmar om ett förenat Europa, ett Europa som i sin enighet och mångfald talar med en enda röst, eller så måste vi lära oss att leva med våra värsta besvikelser.
(Applåder från höger)

Baltas (PSE).
Herr talman! Det här kriget var givet på förhand. Folkets protester ignorerades och man bortsåg från att FN måste ge sitt berättigande.
Min första fråga är: Vart går vi nu? Vad händer med världen och var står vi som företrädare för folket och som ansvariga människor, rätt och slätt ansvariga människor, som bevittnar denna ytterst farliga utveckling?
Den andra frågan: Om detta farliga händelseförlopp endast, och jag betonar endast besvaras med våra önskningar och/eller ingripanden för att detta krig skall upphöra så snart som möjligt, vad händer då sedan? Vad mer kommer att vara avgjort på förhand och praktiseras med samma metoder gentemot oss som kommer att hoppas att det snart skall upphöra? President Bush står fast vid att han strider mot en diktator och en diktatur, vilket han jämför med den demokrati som han och vi alla tjänar.
Den tredje frågan: Är vår demokrati så överlägsen att vi kan ringakta motståndet från folk över hela världen, undertrycka internationell rätt och avfärda det förakt som visats FN och säkerhetsrådet? Är det detta som skiljer en demokrati från en diktatur? Är det detta som skiljer diktatorer från demokrater?
Den fjärde frågan: Detta gamla Europa, som Rumsfeld så nedsättande kallar det, har gjort kraftiga ansträngningar för att visa att man med fred, demokrati och solidaritet kan gå framåt och föregå världen med ett exempel på hur man på fredlig väg kan lösa internationella olikheter. Kommer vi genom vår tolerans och våra milda reaktioner att tillåta att planer eller på förhand givna slutsatser om Europas splittring och försvagade enighet påtvingas oss på den långa svåra vägen mot att återuppbygga vår framtid?
Jag har ställt fyra enkla frågor vilket leder mig till en mycket enkel slutsats: kraftfullt motstånd mot vänner och allierade som störtar världen i fördärvet med anledning av de missförstådda intressena hos en supermakt som har förlorat kursen och som inte kräver annat än att vi skall foga oss i denna avvikelse! Även vi har ett ansvar för den här världen, ett ansvar som är fast förankrat i den demokrati som vi tjänar och försvarar.
Stoppa kriget! Länge leve freden mellan nationer!
(Applåder)

Tajani (PPE-DE).
Herr talman! Tyvärr har alla försök att få till stånd ett slut på krisen i Irak utan att ta till våld misslyckats. Sålunda har vi kommit fram till en intervention som härstammar ur hela tre FN-resolutioner, det skall man komma ihåg: nummer 1441, 678 och 686. Jag delar Hans-Gert Poetterings åsikt om Saddam: det är han som bär ansvaret för det som händer nu. Han hade kunnat undvika användandet av vapen genom att sätta stopp för sin blodtörstiga diktatur, som inte bara många företrädare för detta parlament utan också Sauidarabiens och andra arabländers regeringar rådde honom fram till i går eftermiddag. Vi kan inte jämställa Bush och Saddam, blanda ihop presidenten för Västerlandets största demokrati med en kriminell despot som har dränkt alla spirande försök till demokrati i blod, den ende diktator som använder massförstörelsevapen.
Europa har tyvärr uppträtt splittrat i denna politiska fråga. Det är vår plikt att omgående söka en enighet i unionen igen. Ordförande Papandreou! Europeiska rådets möte i dag kan vara början på en ny fas som ger Europa en gemensam utrikespolitik och en gemensam försvarspolitik. Kommissionsledamot Patten! Nylanseringen av den europeiska linjen kommer att märkas i praktiken redan så snart Irakkonflikten är slut. Tillsammans med Förenta nationerna skall unionen spela en huvudroll i uppbyggnaden av den nya demokratin i Irak: vi har alltså en viktig roll, som också omfattar kraftfulla, sammanhängande insatser mot terrorismen och mot spridningen av massförstörelsevapen. Men detta politiskt starka Europa skall vara en jämställd samtalspartner med Förenta staterna, som ju också spelar en viktig roll i den internationella politiken. Som ordförande Prodi sade, får vi emellertid inte tänka att vi skall bygga ett framtida Europa som står i motsatsställning till Förenta staterna.
För övrigt förtjänar inte somliga uttalanden om den italienska regeringen något svar, eftersom de är ogrundade och vulgärt formulerade: typiskt för dem som alltid sätter särintresset framför landets och Europas intresse.

Sudre (PPE-DE).
Herr talman! Man måste konstatera att det inte finns något lagligt berättigande för Förenta staternas ensidiga beslut att inleda ett omedelbart krig, när målsättningarna hade kunnat uppnås på andra sätt. Inspektionerna har åstadkommit uppenbara resultat och öppnade, enligt Blix egna ord, vägen för ett verkligt avväpnande av Irak utan att en väpnad konflikt skulle behöva inledas. President Jacques Chirac och den franska diplomatin har oavbrutet och utan tvetydighet fördömt Saddam Husseins regim. De har också oupphörligt drivits av strävan efter att ge resolution 1441 från säkerhetsrådet stor betydelse genom att vid flera tillfällen föreslå att inspektionernas materiella eller rättsliga medel skulle utökas. Den position Frankrike försvarar delas av en stor del av världssamfundet, och säkerhetsrådet, den enda rättsliga myndighet som kan berättiga användandet av våld på internationell nivå, har aldrig haft den majoritet som krävs för att godkänna ett förhastat krig.
Jag är förfärad över tanken på konsekvenserna i mänskliga liv av ett sådant krig, både för den irakiska civilbefolkningen, som redan prövats mycket hårt, och för de brittiska och amerikanska väpnade styrkorna. Vid en eventuell kemisk eller biologisk attack kommer Frankrike att lämna allt sitt stöd i form av humanitär hjälp.
Men en sådan konflikt ifrågasätter 50 års uppbyggnad av en värld som vilar på rätten och den kollektiva säkerheten. Konflikten innebär också stora risker för den politiska stabiliteten i Mellanöstern i sin helhet, samtidigt som den innebär en risk för att en förödande terrorism kan öka sin verksamhet på världsnivå. Vi kan bara hoppas att kriget tar slut så snabbt som möjligt.
Denna sorgliga dag är jag mycket stolt över att vara fransman, eftersom mitt land oförtröttligt försökt undvika detta onödiga krig.
(Applåder från höger)

Nassauer (PPE-DE).
Herr talman, mina damer och herrar! Illusionernas tid är förbi, vi måste möta verkligheten. Saddam Husseins brottsliga regim måste avväpnas. Det vill de flesta här och i detta syfte har Förenta nationerna genom sitt säkerhetsråd utfärdat nära nog oräkneliga resolutioner. Det mesta talar för att en avväpning av Saddam Hussein inte var möjlig utan användande av militära medel, oberoende av om man hade försökt ytterligare fyra, åtta eller tolv månader. Därför gäller det nu att avsluta detta krig snabbt och i största möjliga mån skona dem som inte är inblandade. Min medkänsla gäller i dag soldaterna som måste utkämpa denna kamp och deras familjer liksom de människor som blir till offer och måste utstå detta onda.
Jag anser att till de illusioner som vi måste frigöra oss ifrån hör även Europeiska unionens roll. Europeiska unionen har spelat en ömklig roll i denna kris, i oenighet, utan förmåga att handla och utan varje inflytande över de mål som man säger sig vilja uppnå. Inte minst därför gäller det att Europeiska unionen under den tid som följer på kriget engagerar sig och verksamt bidrar till att det irakiska folket får möjlighet att efter eget avgörande bygga upp en stats- och samhällsordning enligt vilken man är beredd att leva i fred med världen. Men att européerna har misslyckats är uppenbart! När skall européerna äntligen lära sig att de bara kan göra sin stämma hörd i världen när de talar med en gemensam stämma?
(Applåder)

Maij-Weggen (PPE-DE).
Herr talman! I morse inleddes alltså det krig som skall göra slut på Saddam Husseins mångåriga skräckregim i Irak och som skall leda till en verklig avrustning. Det är mycket beklagligt att FN:s säkerhetsråd inte lyckades åstadkomma denna avrustning. Trots 17 resolutioner sedan 1991 och trots de många grupperna, med hundratals inspektörer, som har befunnit sig i Irak sedan dess. 
Saddam Hussein har redan fört tre krig. Mot Iran, mot Kuwait och mot kurderna i sitt eget land. I samband med detta har han använt kemiska vapen. Dessa krig har lett till miljontals dödsoffer och miljontals flyktingar av vilka 50 000 bor i Nederländerna. Under tiden har det visats starka tecken på att man också har spridit dessa kemiska och biologiska vapen till terrororganisationer. Vad dessa grupper är i stånd till såg vi den 11 september i New York.
Herr talman! Jag stöder därför denna åtgärd politiskt, och jag vill också bedyra min lojalitet gentemot de många militärer, också från Europa, som måste genomföra denna svåra uppgift. Jag var ett barn då amerikanska, kanadensiska, engelska och polska militärer 1945 satte sina liv på spel för att befria Europa och mitt land. Jag har senare ofta frågat mig hur många miljoner dödsoffer man hade kunnat förhindra om man hade ingripit redan på 30-talet. På det sättet ser jag nu denna åtgärd, en åtgärd som skall förhindra mycket större katastrofer i framtiden. Jag vill uttrycka mitt medlidande med den irakiska befolkningen som redan har lidit så mycket, men som nu kanske får skåda ljuset i änden av en lång tunnel.
Till sist, herr talman, kommer det efter detta krig att krävas mycket för att läka såren. Irak kommer att behöva stort stöd. EU-medlemsstater kommer att vara tvungna att tänka över sin hållning i säkerhetsrådet under den senaste veckan. Vi kommer att behöva sträcka ut handen till den arabiska världen, för det här kriget är inte riktat mot dem, utan mot den ondska i Irak som måste stoppas innan det är för sent. Det är detta den här konflikten handlar om, och därför vill jag politiskt stå bakom de länder som i natt inledde denna åtgärd för avrustning, liksom den nederländska regeringen också gör.

Stenmarck (PPE-DE).
Herr talman! De gångna månaderna har den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken mycket påtagligt visat sig sakna all substans. Man kan tycka att det borde vara möjligt för unionens medlemmar att stå sida vid sida när demokrati utmanas av diktatur. Man kan tycka att unionens medlemmar borde kunna sluta sig samman i valet mellan frihet och förtryck, men tyvärr har ett antal medlemsländer gjort tydligt att de i utrikespolitiken inte i första hand vägleds av vad som kan anses vara rätt och riktigt.
Det var mycket glädjande att se flertalet nya medlemsländer så kraftfullt ta ställning för de värden som utgör grunden för vårt europeiska samarbete. Lika sorgligt var det att se gamla medlemmar reagera på detta ställningstagande med hot och utpressning. Man kan ställa sig frågan: Vilken rätt har vi att kräva av länder som har upplevt decennier av diktatur att överge sina demokratiska ideal?
Det kommer att ta tid att läka de sår som det europeiska samarbetet tillfogats under de veckor och månader som har gått. Likväl måste vi mer målmedvetet än tidigare arbeta för att bygga en union som i världen kan tala med en röst och som kan uppträda med en dagordning. Det måste emellertid vara en röst och en dagordning som vi kan känna stolthet inför, en röst som talar för frihet, demokrati och mänskliga rättigheter, inte bara på vår kontinent.
Det första vi kan göra är att hjälpa till med uppbyggandet av ett befriat Irak, både ekonomiskt och med praktiskt bistånd i byggandet av det arabiska Mellanösterns första demokrati.

Papandreou
Herr talman, ärade ledamöter av Europaparlamentet! Denna kväll kommer toppmötet att äga rum. Man kommer att diskutera exakt det som vi har diskuterat här denna morgon. Er talman Pat Cox kommer att ha möjlighet att tala å Europaparlamentets vägnar och vi emotser med intresse hans yttrande. Jag kan emellertid försäkra er om att det grekiska ordförandeskapet vid kvällens möte kommer att vidarebefordra de åsikter som har uttryckts i denna kammare, denna demokratiska kammare där den europeiska allmänopinionen är representerad.
Även här förekommer skilda uppfattningar. Det är en styrka och inte en svaghet. Det är demokratins grundläggande princip. Vår insats och vår utmaning är att ur denna demokratiska syntes finna en gemensam komponent, en gemensam vilja att gå framåt. Ordförandeskapet kan också försäkra er att man kommer att verka för att uppnå denna strävan och åstadkomma denna syntes. Vi är medvetna om att vi, liksom de 15 medlemsstaterna, alltid har ett ansvar att närma oss och att åstadkomma denna gemensamma vilja. Åtskilliga ledamöter av Europaparlamentet har talat om behovet att ta hänsyn till de europeiska medborgarnas röster, deras enighet och gemensamma vilja. Kanske bör vi, när vi diskuterar Europas framtid, beakta hur vi kan bemyndiga denna röst, medborgarnas röst, inom våra institutioner och vårt beslutsfattande, och hur vi kan se till att våra medborgare är mer delaktiga i den övergripande processen.
Likväl har ett flertal gemensamma budskap utvecklats ur dessa olika uppfattningar. Det första budskapet var förvisso en stark besvikelse över att de diplomatiska ansträngningarna misslyckades. Det andra var behovet av vår humanitära närvaro. Kommissionsledamot Chris Patten talade om detta. Och oavsett vilken hållning man har till kriget så anser jag att det är moraliskt och politiskt korrekt att säga att Europeiska unionen inte kommer att blunda för några humanitära problem till följd av den här konflikten. Vi måste vända vår uppmärksamhet mot det irakiska folket. Hunger, flyktingar, kylan, potentiella problem i norra Irak, utsatta grupper, tvångsförflyttade; alla dessa problem ligger framför oss och är möjliga att inträffa. Jag skulle vilja betona att vi redan i dag åtnjuter ett utmärkt samarbete med kommissionen och Chris Patten när det gäller dessa frågor, och såsom han med rätta sade, Europeiska unionen kan vara stolt över denna roll. Även om vi har en strävan att utgöra en viktigare spelare på det internationella schackbrädet så kan vi vara stolta över det betydande humanitära arbete som utförs av Europeiska unionen i världens alla fyra hörn, varhelst det behövs.
För det tredje gjordes ett antal hänvisningar till återuppbyggnadsarbetet. Detta ord är ett ord som flera medlemsstater varit ovilliga att diskutera, antingen på grund av att kriget knappt har inletts eller på grund av att de är begripligt förtegna om att uppmana Europeiska unionen att betala för skadorna när kriget är över, i synnerhet som Europeiska unionen inte var med och godkände detta krig. Men även här har vi ett betydande ansvar. För det första, ett ansvar till följd av det faktum att vi vill att utvecklingen i regionen, och särskilt i Irak, skall ledas centralt av FN, och om vi är engagerade i ett återuppbyggnadsarbete kan vi insistera på att Europeiska unionen endast kommer att ge ett väsentligt bidrag om Förenta nationerna är involverade och leder processen, vilken än denna process må vara. Följaktligen har vi ett ansvar att se till att FN har den ledande rollen och sedan, när striderna upphör, har vi naturligtvis även ett viktigt ansvar att spela vår roll i återuppbyggnadsprocessen, vilken än den processen må vara.
Vi har också ett betydande ansvar, vilket många av er har påpekat, gentemot grannländerna. Vi står i kontakt med dem och jag anser att även här, framför allt vad beträffar kandidatlandet Turkiet, behövs vår hjälp, i synnerhet när nu Turkiet går i riktning mot en anslutning och eftersom landet tvivelsutan kommer att påverkas på ett eller annat sätt av krisen i Irak.
När det gäller arabvärlden påpekade flera ledamöter att dialogen med dem för närvarande är komplicerad. Jag vill hävda det motsatta, för Europeiska unionen har anseende i arabvärlden. De initiativ som Europeiska unionen tar, och vårt oföränderliga samförstånd med dem, har visat att det inte förekommer någon kulturell skiljelinje. Det har även våra medborgare som skriker efter fred på våra gator visat. Den inbjudan som arabvärldens ledare framförde till Europeiska unionens ordförandeskap att besöka Sharm el Sheik var inte en gynnsam tillfällighet. Jag välkomnar även de initiativ som Europaparlamentet tagit till att arrangera möten mellan parlamentariker, oavsett när dessa äger rum. Denna dialog är avgörande om vi vill inleda en debatt om grundläggande frågor, frågor som kan förhindra möjliga framtida kriser, frågor såsom fattigdom och ekonomiskt samarbete, mänskliga rättigheter och demokrati, kvinnors roll, säkerhet och hur vi tillsammans kan verka för att bekämpa terrorism, olaglig invandring och ett flertal andra problem. Det faktum att vi främjar fredsprocessen i Mellanöstern gemensamt med De fyra, och med Europeiska unionens enhälliga stöd gör att Europaparlamentet och de 15 medlemsstaterna uppskattas av alla makter som verkar för freden, av Israel och arabvärlden.
Slutligen ett viktigt budskap angående våra förbindelser med Förenta staterna. Flera talare betonade att det avgörande inte är att vi är för eller emot amerikanerna. Det är inte häri problemet ligger. Det avgörande är inte om vi är vänner eller inte. Såsom Crespo och flera andra talare sade så är vi partner och partner måste föra en dialog på lika villkor. Att föra en dialog på lika villkor innebär, såsom Poettering sade, att vi själva behöver en stark union. Vi måste tala med en röst och vi måste vara i stånd att ta på oss ett allt större ansvar i internationella frågor. Vi bör allvarligt överväga den framtida utvecklingen av vårt försvar och vår utrikespolitik. Vi behöver föra en systematisk dialog med Förenta staterna.
För att göra en kort avsidesreplik: För ett par månader sedan när vi sammanträdde med ledamöter från utskottet för utrikesfrågor i den amerikanska kongressen gick de till hårt angrepp i fråga om Internationella brottmålsdomstolen och vår hållning i denna fråga. Jag diskuterade ärendet med dem, jag framförde Europeiska unionens inställning och jag insåg att de egentligen inte vet vad vi tycker, vilken vår uppfattning är och varför vi anser att denna domstol är så viktig. Jag vet inte hur många jag lyckades övertyga, men förvisso gick de därifrån och funderade mer än tidigare på vår inställning. Jag är också medveten om att Pat Cox redan har tagit initiativ till att inleda en debatt mellan Europaparlamentet och kongressen och jag välkomnar dessa initiativ som jag anser bör stödjas och givetvis intensifieras.
Vi måste samarbeta med Förenta staterna om vi vill ha ett multilateralt sätt att gripa oss an med problemen och jag har inte hört någon yttra sig emot ett multilateralt samarbete inom världssamfundet. Ett multilateralt sätt att gripa oss an med dagens problem, som när allt kommer omkring innebär att säkra en enkel princip: principen om ?lagens styrka? snarare än ?den starkes lag?. Det är vad Europeiska unionen står för. En värdegemenskap. En principgemenskap. Det är detta som förenar oss. Olika nationer, olika språk, till och med olika traditioner, men med en gemensam vilja som grundar sig på principer och på dessa värderingar. Och det är på grundval av dessa värderingar som vi bygger de 15 medlemsstaternas Europa, de 25 medlemsstaternas Europa, och senare ett Europa för 28 medlemsstater eller kanske än fler om vi inkluderar länderna på västra Balkan.
Vi har utfört ett enormt fredsarbete på grundval av dessa principer. Och vi fortsätter detta magnum opus genom att utvidga och befrämja vår internationella roll. Vi kan försäkra att Irak och det sätt på vilket problemet med Irak har hanterats kommer att utgöra undantaget snarare än regeln inom världssamfundet och vi kan därigenom garantera global mellanstatlighet, vilket det finns ett ökat krav på, och tillämpa de grundläggande principer som vi hyllar och tjänar vare sig det är inom rådet, Europaparlamentet eller kommissionen.
Mina damer och herrar! Det kan hända att vi har våra meningsskiljaktigheter, men vi kommer att gå ur den här krisen - det här är det budskap som jag får från mina kolleger och från våra medborgare som vi alla hedrar - beslutsamt, med förnyad politisk vilja, fast beslutna att bygga ett starkare, förenat Europa. Huruvida detta kommer att ske i dag, i morgon eller inom ett par månaders tid kan jag inte säga. Men styrkan finns där. Styrkan finns och jag anser att det är vårt ansvar att ge kött på benen åt debatten i konventet om Europas framtid och givetvis senare vid den mellanstatliga konferensen så att vi kan tala om ett Europa som främjar demokrati, utveckling och fred både på vår egen kontinent och över hela världen.
Så jag är optimistisk, särskilt till följd av vår debatt, om att Europeiska unionens ledare, Europeiska rådet, förvisso kommer att sända ut ett budskap av enighet, samarbete och beslutsamhet att på ett effektivt sätt hantera de problem som ligger framför oss. Jag förutser en avgörande roll för Europaparlamentet att bana denna väg framåt.
(Applåder)

Patten
Herr talman, oavsett vad parlamentet tänker eller inte tänker om mig tror jag att det kan medge att jag alltid har tagit denna kammare och frågan om demokratisk ansvarsskyldighet på allra högsta allvar. En dag - och jag kommer att sluta mycket sent eftersom det kan vara mycket impopulärt att säga detta och jag riskerar att anklagas för majestätsbrott - innan jag lämnar Europeiska kommissionen i november skall jag hålla ett litet tal i den här kammaren om hur mycket bättre debatterna fungerar när de människor som yttrar sig är vänliga nog att stanna kvar och lyssna på svaren.
(Applåder)
Jag skulle vilja bemöta tre punkter som framförts i denna debatt. En av dem togs upp av någon som fortfarande är närvarande, och en annan, vilken jag kommer att besvara, väcktes av någon som i likhet med ett antal andra nämnde förbindelserna med Förenta staterna. Låt mig börja med diskussionen om humanitärt bistånd och återuppbyggnad.
Min ärade vän Evans som tyvärr inte kan vara med oss, hävdade att han upptäckt en skillnad mellan det uttalande jag förra veckan gjorde om återuppbyggnad och humanitärt stöd och det jag framfört i dag. Jag skulle vilja göra något som jag alltid brukade kritisera den tidigare premiärministern ur labourregeringen, Harold Wilson, för. Jag skall läsa upp ett av mina egna tal för er. Jag skall bara citera vad jag sade förra veckan och sedan föra debatten vidare.
Efter att ha talat om humanitärt stöd sade jag att ?akut humanitär hjälp är en sak, men kraven på oss kommer med all säkerhet att vara högre än så. Som kammaren alltför väl känner till är EU:s budget för yttre förbindelser redan hårt ansträngd. Det kommer under alla omständigheter att vara mycket svårt att inleda omfattande nya program i Irak och i Iraks närhet. Vi har redan fått uppvaktningar från exempelvis Jordaniens regering. Men det kommer att bli än svårare för Europeiska unionen att samarbeta fullt ut och på bred front - även i en långsiktigt återuppbyggnadsprocess - om åtgärder inleds utan verkligt stöd av FN och om medlemsstaterna fortfarande är splittrade?.
Därefter sade jag att ?jag konstaterar helt enkelt faktum: om det blir krig kommer det att bli mycket enklare att övertyga er - Europeiska unionens budgetmyndighet - om att vara generös om det inte råder någon oenighet beträffande legitimiteten i de militära insatser som gjorts; beträffande den nya politiska regim som därefter växer fram eller beträffande vem som håller i återuppbyggnadsprocessen. Jag försöker inte göra något skenbart rättsligt uttalande. Jag ger er enbart en politisk bedömning som varken är någon stor nyhet eller djup visdom. Det verkar bara ganska självklart?. Ja, det verkar självklart.
Jag är glad över att andra sedan dess har tagit upp liknande tankegångar. Det bör komma en ny FN-resolution efter en eventuell konflikt, i vilken inte enbart humanitärt stöd fastställs, utan även förvaltning och styre av Irak. Detta måste ske med regelrätt tillstånd av FN. Detta är inte något jag själv hävdat, utan något som den brittiske premiärministern Tony Blair framförde i sitt tal i underhuset i veckan. Utan att vara ironisk vill jag påpeka att jag är glad över att det argument en del av oss framfört i flera veckor, om inte månader, nu börjar få effekt. Jag undrar i förbigående om detsamma varit fallet om vi inte framfört synpunkten över huvud taget.
För det andra vill jag i korthet säga några ord om Förenta staterna och våra förbindelser med detta land. Att kritisera Förenta staterna är inte samma sak som att bedriva en utrikespolitik för EU. På samma sätt är det inte antiamerikanskt att ta avstånd från Richard Pearles eller Robert Kagans världsbild. Det finns miljoner amerikaner som inte håller med Pearle och Kagan.
(Applåder)
Jag tror inte att någon anklagar dem för att vara antiamerikanska. Anklagar vi majoriteten av den förra demokratiska förvaltningen för att vara antiamerikansk? Anklagar vi ett antal republikaner i dag för att vara antiamerikanska? Om det nödvändiga priset för att visa att man är en hängiven anhängare till de transatlantiska förbindelserna är att ställa upp på allt som Richard Pearle säger, då borde man nog slå en signal till Brent Scowcroft eller till ett antal av de mest framträdande personerna i tidigare republikanska förvaltningar. För att uttrycka saken milt: Jag är inte beredd att låta bedömningen av mitt förhållande till Förenta staterna vara avhängig av huruvida jag samtycker till Richard Pearle eller inte.
(Applåder)
Och eftersom jag känner för att vara väldigt frispråkig skall jag framföra en tredje anmärkning. Det har förekommit många diskussioner inom konventet - som bedriver sitt arbete under utmärkt ledning - om framtiden för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, i vilka jag själv deltagit; diskussioner om användningen av omröstning med kvalificerad majoritet, diskussioner om dubbla roller; allt detta och mer därtill: det har varit en oerhört spännande resa för alla oss som medverkat.
Men låt mig påminna kammaren om vad som redan anges i fördraget. I sitt mycket goda inlägg hänvisade ledamoten till artikel 11. I andra stycket i artikel 11.2 fastställs följande: ?Medlemsstaterna skall arbeta tillsammans för att förstärka och umveckla sin ömsesidiga politiska solidaritet. De skall avstå från varje handling som strider mot unionens intressen eller kan minska dess effektivitet som sammanhållande kraft i de internationella relationerna?.
Jag vet inte hur detta skall uppfattas, men som min gamle far brukade säga: dra inte den valsen en gång till.
Institutionella förändringar kan givetvis bidra till att skapa en politisk vilja. Det tvivlar jag inte alls på. Men man kan inte skapa politisk vilja genom att enbart ändra institutionerna, och ändrade institutioner kan inte bli någon ersättning för politisk vilja. Jag är rädd för att detta är något jag lärt mig den hårda vägen de senaste tre och ett halvt åren.
(Applåder)

Talmannen.
Därmed avslutas vårt extra sammanträde. Jag vill tacka alla kolleger som deltagit och även rådet och kommissionen för deras medverkan. Debatten har visat att det fortfarande finns många olika meningsskiljaktigheter, men också att de är förankrade i ärliga och djupa övertygelser, vilka också varierar. Jag tackar för att debatten har förts på ett så lugnt, eftertänksamt och respektfullt sätt.
(Det extra sammanträdet avslutades kl. 11.45.)
SKRIFTLIG FÖRKLARING (ARTIKEL 120)

Figueiredo (GUE/NGL)
Det är med stor sorg som vi deltar i detta extra sammanträde eftersom kriget i Irak redan har börjat, men vi anser att det är viktigt att det genomförs, och vår grupp har därför deltagit i det som ett sista försök att förena krafterna mot kriget. Det som nu kvarstår är protesterna mot denna ytterst allvarliga internationella politiska situationen med detta ensidiga och olagliga krig från Förenta staternas och dess allierades sida, som går emot FN-stadgan och säkerhetsrådet och kommer att leda till en humanitär katastrof och döda tusentals oskyldiga människor.
Det är oacceptabelt och ytterst upprörande att vissa europeiska regeringar, i det här fallet Portugals genom det sorgliga toppmötet på Azorerna förknippas med detta krig som fördöms av allmänheten och regeringen i mitt land är nu föremål för ett misstroendevotum.
Det är oacceptabelt att europeiska regeringar, i strid med själva Europaparlamentets ståndpunkt som går emot ett krig utan FN:s stöd, har envisats med sitt stöd till Bushadministrationen, vars verkliga motiv aldrig har varit att avrusta Irak utan störta den irakiska regimen, inrätta ett nordamerikanskt protektorat och få kontroll över Iraks rikedomar, framför allt oljan.
Vi kommer att fortsätta att kämpa emot detta krig för att försvara freden.


{'language': 'sv'}