TRIPS-avtalet och tillgång till läkemedel (debatt)
Talmannen
Nästa punkt är en gemensam debatt om
en muntlig fråga till rådet från Gianluca Susta och Johan Van Hecke för gruppen för Alliansen liberaler och demokrater för Europa, Kader Arif för socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet, Georgios Papastamkos för gruppen Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater, Vittorio Agnoletto och Helmuth Markov för gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster, Carl Schlyter för gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen och Cristiana Muscardini för gruppen Unionen för nationernas Europa, om TRIPS-avtalet och tillgången till läkemedel - B6-0130/2007)
en muntlig fråga till rådet från Gianluca Susta och Johan Van Hecke för gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa, Kader Arif för socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet, Georgios Papastamkos för gruppen Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater, Vittorio Agnoletto och Helmuth Markov för gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster, Carl Schlyter för gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen och Cristiana Muscardini för gruppen Unionen för nationernas Europa, om TRIPS-avtalet och tillgången till läkemedel - B6-0131/2007).
Gianluca Susta
frågeställare. - (IT) Fru talman, mina damer och herrar! Jag vill tacka skuggföredragandena och sekretariatet vid utskottet för internationell handel för deras hjälp med detta arbete. För oss är tillgång till läkemedel för de fattigaste länderna en prioritet, och det omfattar våra internationella åtaganden. Vi kan därför inte nöja oss med att blint acceptera protokollet till TRIPS-avtalet och tro att det ska lösa frågan.
Kommissionsledamöter, rådsmedlemmar! Det finns inte längre några tillräckliga åtaganden om generiska läkemedel. Europeiska unionen kan och måste göra mer, och om det inte är realistiskt att föreslå att protokollet ska omförhandlas måste rådet, om det vill få Europaparlamentets samtycke, göra ett beslutsamt åtagande och slå fast att den mekanism som inrättades genom WTO:s beslut av den 30 augusti 2003 endast är en mycket liten del av problemets lösning. Det innebär att man måste se till att medlemsstaterna kan använda artikel 30 i TRIPS-avtalet i sina nationella lagar om patent för att godkänna produktion och export i syfte att hantera folkhälsobehoven hos de importerande medlemsländerna.
Det innebär att kommissionens mandat för förhandlingen av ekonomiska partnerskapsavtal med de fattigaste länderna måste begränsas, så att bestämmelser inte införlivas som går längre än TRIPS-avtalet. Det innebär att vi måste stödja länder som använder de flexibilitetsmekanismer som omfattas av TRIPS-avtalet för att erbjuda grundläggande läkemedel till rimliga priser. Det innebär att vi måste stödja samlade försörjningsstrategier för att nå stordriftsfördelar inom produktionen av generiska läkemedel till överkomliga priser och för att främja direktinvesteringar i lokala produktionsanläggningar.
Det innebär att vi aktivt måste stödja arbetet i Världshälsoorganisationens mellanstatliga arbetsgrupp om folkhälsa, innovationer och immaterialrätt. Det innebär att vi måste inse att Europeiska unionen omgående måste anta ytterligare åtgärder för att främja överföringen av teknologi, forskning, kapacitetsbyggande och regionala försörjningsmekanismer till världens fattigaste regioner. Det innebär att vi måste garantera en särskild finansieringsnivå för att utveckla eller skapa produktionsanläggningar för läkemedel som ägs av regioner i utvecklingsländer, samt garantera en ökad total finansiering för offentlig-privata partnerskap som bedriver forskning om och tar fram läkemedel som är särskilt viktiga i utvecklingsländerna.
Vi anser därför att vi har gjort ett aktivt bidrag i denna fråga, vars betydelse framgår av de bilder vi nås av från världens fattigaste delar. Bollen ligger nu hos rådet och kommissionen, och om vi får snabba exakta svar, och inte allmänna kommentarer, kan Europaparlamentet ge det efterfrågade samtycket omedelbart.
Kader Arif 
frågeställare. - (FR) Fru talman, mina damer och herrar! Att vi i dag velat ställa frågor till rådet och kommissionen beror på att det samtycke de begär från oss till att ändra TRIPS-avtalet för att göra övergångslösningen från augusti 2003 permanent väcker många frågor. Efter debatten i parlamentsutskottet om denna mekanism var faktiskt alla de utfrågade experterna eniga i sin kritik av denna lösning, som endast löser en mycket liten del av problemen i de länder som inte har någon läkemedelstillverkning, och därmed en mycket liten del av svårigheterna för deras befolkningar att få tillgång till sjukvård.
Även om denna mekanism utarbetades som ett snabbt och effektivt svar anses den vara komplex och till och med ineffektiv. Trots rådets och kommissionens löfte till parlamentet har ingen utvärdering genomförts. Därför kvarstår tvivel i denna fråga. ”Mekanismen har inte utvärderats eftersom den aldrig har använts”, säger kommissionen, som hävdar att det inte innebär att den är ineffektiv. Det är utmärkt retorik som bygger på en bakvänd logik, men det är på intet sätt ett välgrundat svar. Europaparlamentarikernas frågor är de följande: varför har denna lösning aldrig använts? Motsvarar den problemets omfattning? Om inte, vilka nya åtgärder borde unionen vidta för att nå det angivna målet? Det får inte finnas någon avvikelse mellan vad vi säger att vi ska göra och vad vi faktiskt gör.
I sina uttalanden stöder unionen Dohaförklaringen, flexibiliteten i TRIPS-avtalet och de medlemsstater som har tillgång till dem. Unionen gör också ett åtagande om att inte kräva att utvecklingsländerna ska underställas nya immaterialrättsbestämmelser som är strängare än de som WTO fastställt, eftersom det skulle undergräva en verklig tillgång till behandling. Dessa uttalanden har dock inte genomförts i praktiken.
Låt oss börja med att förstå vad vi menar. Vad menar vi till exempel med flexibilitet? Enligt vår åsikt omfattar detta begrepp alla flexibla lösningar, inte bara den från 2003. I sina uttalanden hänvisar dock kommissionen endast till 2003 års lösning. Vad gäller de immaterialrättsliga bestämmelser som går längre än TRIPS-avtalet, hur definierar vi dem? Uppfattar vi samma bestämmelser? I sina uttalanden avstår kommissionen från att tillgripa sådana bestämmelser, men de förhandlingar som genomförts återspeglar inte nödvändigtvis detta åtagande. Kommissionens företrädare försvarar till och med ibland tillgripandet av dessa bestämmelser i syfte att bekämpa förfalskning, men det hör hemma i en helt annan debatt. Slutligen måste varje land som använder ett flexibilitetsinstrument, vilket det än må vara, få ett tydligt politiskt stöd, vilket inte är fallet i praktiken.
Vad vi begär är insyn och en balans mellan den offentliga debatten och de förhandlingar som förs bakom stängda dörrar. Vi är övertygade om att det inte är tillräckligt att endast införliva det berörda problemet i ett internationellt protokoll. Det handlar om ett långtgående politiskt och humanitärt problem som kräver en verklig politisk vilja som motsvarar den utmaning vi står inför. Vi vill nu ha tydliga åtaganden, och åtaganden på många punkter, som alla finns med i vår resolution som ska gå till omröstning i morgon. Detta avgörs av ett gemensamt politiskt uttalande med parlamentet före vår omröstning. Vi kommer inte att nöja oss med ytterligare en debatt utan något konkret åtagande. Vi vill att rådet och kommissionen gör ett allvarligt åtagande som garanterar att Europa blir mer delaktigt i att finna nya lösningar och att det försöker göra som våra medborgare vill och blir en ledande aktör i kampen för att garantera tillgång till läkemedel till överkomliga priser för hela världens befolkning.
Georgios Papastamkos 
Fru talman! Jag tackar mina kära vänner för deras samarbete, som gjort det möjligt för oss att utarbeta det gemensamma resolutionsförslaget.
Som ni vet har unionen spelat en viktig roll i fråga om att nå den överenskommelse som vi diskuterar inom ramen för WTO. Unionen är en av de få medlemmar som har antagit intern genomförandelagstiftning. Vi medger naturligtvis att den mekanism som införts ännu inte har använts.
Det är rimligt att tvivla på effektiviteten hos den mekanism som införts i protokollet till TRIPS-avtalet. Ändringsförslaget till TRIPS-avtalet var resultatet av långdragna och mödosamma förhandlingar inom WTO. Resultatet av en omförhandling, även om det skulle vara genomförbart, är ovisst.
Unionen uppmanas att göra denna mekanism funktionsduglig med alla tillgängliga medel. Samtidigt måste överföringen av sakkunskap och teknologi och forskning till utvecklingsländerna uppmuntras.
Obligatoriska licenser är bara en aspekt av problemen med folkhälsan i utvecklingsländerna. Samtidigt behövs åtgärder som syftar till att förbättra systemen och infrastrukturerna för hälsovården. Riktat utvecklingsbistånd från unionen kan spela en viktig roll i detta syfte.
Jag vill också betona vikten av garantier mot en omdestinering av handeln. Läkemedlen måste nå och stanna kvar hos befolkningen i de länder som mekanismen skapades för. Jag anser att Europeiska unionen måste godkänna ändringsförslaget till TRIPS-avtalet så snart som möjligt.
Avslutningsvis vill jag säga att en global strategi behövs som omfattar både förebyggande och behandling.
(Applåder)
Vittorio Agnoletto 
frågeställare. - (IT) Fru talman, mina damer och herrar! Den exportmekanism som inrättades genom beslutet av den 30 augusti 2003 har medfört så många restriktioner och administrativa/tekniska hinder att den hittills aldrig har använts, liksom Läkare utan gränser påpekade i en publikation i september 2006. Parlamentet uppmanade kommissionen och rådet att göra ett särskilt åtagande i sin resolution av den 2 december 2004.
Den 30 november 2006 antog Europaparlamentet återigen en beslutsam ståndpunkt om införandet av tillgång till läkemedel på södra halvklotet och antog enhälligt en resolution där man krävde att kommissionen, och jag citerar, ”fem år efter Dohaförklaringen, [skulle] erkänna att tillämpningen av förklaringen har misslyckats, eftersom WTO inte har mottagit någon notifiering om obligatoriska läkemedel från exportör- eller importörländerna. Inte heller enligt beslutet av den 30 augusti 2003 av WTO:s generalförsamling beträffande genomförandet av punkt 6 i Doha-förklaringen har någon sådan notifiering lämnats till WTO”. För det andra uppmanade parlamentet kommissionen att ”vidta de åtgärder inom WTO som krävs för att ändra TRIPS-avtalet och den artikel som grundar sig på beslutet av den 30 augusti 2003 [...], i syfte att avskaffa de komplicerade, tidskrävande förfaranden som behövs för godkännande av obligatoriska licenser”.
Hittills, sex månader senare, har varken rådet eller kommissionen bevärdigat Europaparlamentet med ett svar, trots att alla grupper i parlamentet uppmanat dem att göra det. Att till det bittra slutet försvara en mekanism som den från den 30 augusti 2003, vilken återges ord för ord i ändringsförslaget till TRIPS-avtalet som EU vill ratificera, tyder på ett mycket tydligt ställningstagande: det innebär att man tar de stora multinationella läkemedelsföretagens sida och utelämnar miljontals patienter i fattiga länder till sjukdomar som i deras fall är dödliga, som t.ex. aids, tuberkulos, malaria och dussintals andra bortglömda sjukdomar, utan forskning eller behandling. Det är ett val som parlamentet, som är övertygat om att mänskliga rättigheter för alla går före vinsten för ett fåtal, inte kan acceptera.
Carl Schlyter 
författare. - Tänk er att gå till läkaren och för att ha råd att få behandling vara tvungen att betala hela familjens årslön. Tänk er att ni går till läkaren och att ni tvingas välja mellan att få medicin till er själva och ingen mat till barnen eller mat till barnen och ingen medicin själv. Detta val ställs miljontals människor inför idag. För två år sedan var jag med och startade Drugs for Neglected Diseases Initiative. Vi var många som tog initiativ här i parlamentet för att ta fram det här betänkandet och vi har haft ett väldigt gott samarbete. Vi är väldigt eniga i dessa frågor. Jag vill betona inför kommissionen att parlamentet ser mycket allvarligt på behovet av regler som säkrar tillgången på mediciner. Idag dör 12 miljoner människor om året pga. brist på medicin, framför allt mot tropiska sjukdomar. Patienterna är fattiga, det lönar sig inte att forska för dem och då får vi inga nya mediciner. Därför måste vi dels lösa frågan om tillgången på de mediciner som finns, dels frågan om forskning och utveckling av nya mediciner. För dessa länder kommer aldrig att kunna resa sig ur sin fattigdom om deras befolkning ligger hemma och är sjuk. TRIPS+-avtalen får absolut inte gå in i de ekonomiska partnerskapsavtalen och underminera dessa länders möjligheter att förse sin befolkning med mediciner.
På min talartid har jag inte ens tid att upprepa alla förkortningar på de olika patentrelaterade frågor som kommissionen idag driver i de ekonomiska partnerskapsförhandlingarna. Vi ber er att sluta med det.
När det gäller forskningen så måste vi ha en fond på EU-nivå eller en global vinstskatt på läkemedelsbolagen. Annars får vi aldrig fram de mediciner som kan lyfta dessa människor ur deras fattigdom. Rätten till överlevnad går före alla andra rättigheter.
Cristiana Muscardini 
frågeställare. - (IT) Fru talman, mina damer och herrar! Jag vill tacka Gianluca Susta och alla mina kolleger i parlamentet som har gjort det möjligt att fullfölja detta arbete, som omfattar många områden och som gjort att vi kunnat inleda detta politiska initiativ som syftar till att garantera invånarna i världens fattigaste länder tillgång till läkemedel till rimliga och överkomliga priser. Extrem fattigdom är ett allvarligt socialt lidande, men ren misär när det, liksom ofta är fallet, åtföljs av allvarliga sjukdomar: det är vårt centrala budskap.
Den överenskommelse som nåtts inom WTO, som förmodligen är det enda praktiska rättsliga sättet inom ramen för multilateralismen att underlätta tillgången till läkemedel till låga priser, skapar stor förvirring i många avseenden. En undantagsmekanism inrättas, visserligen med lovvärda intentioner, men den fungerar inte: det beror på dess restriktiva bestämmelser, de många och komplicerade administrativa formaliteterna som gör det svårt att genomföra mekanismen i praktiken och på det faktum att de länder som är de möjliga stödmottagarna i praktiken inte har tillgång till förtjänsterna med den föreslagna mekanismen.
Få länder har än så länge ratificerat mekanismen, och inget land har begärt hjälp genom detta instrument, vilket är ännu mer oroväckande. Vi måste lugnt kontrollera vad det är som inte fungerar och ta reda på hur vi ska åtgärda det. Vi måste våga gå längre och inse att de minimis-avtalet endast är en dellösning på det grundläggande problemet, vilket innebär att effektiviteten hos WTO:s multilateralistiska bestämmelser ifrågasätts. Vi måste anta bestämmelser på EU-nivå som sträcker sig längre än avtalet och som verkligen kan bidra till tillgången till läkemedel till överkomliga priser, och därigenom bidra till att rädda många människors liv.
Vi måste främja överföringen av forskning och teknologi för att underlätta produktionen av läkemedel i fattiga länder. Vi måste vara vaksamma, och det är kommissionens uppgift, för alltför ofta sänds förfalskade läkemedel till fattiga länder, och därför måste vi också agera beslutsamt för att bekämpa denna snedvridning av den internationella handeln. Framför allt måste vi dock åta oss att vara vaksamma för att se till att medborgarna i fattiga länder inte också tvingas utstå denna kränkning.
Manuel Lobo Antunes
rådets ordförande. - (PT) Fru talman, ärade ledamöter! Den 6 december 2006 begärde rådet parlamentets samtycke, enligt artiklarna 133 och 300 i fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, till kommissionens förslag till rådets beslut om godkännande på Europeiska gemenskapens vägnar av protokollet om ändring av TRIPS-avtalet, som undertecknades i Genève den 6 december 2005.
Genom att utveckla och förhandla om det ovannämnda protokollet, vilket kommer att leda till att medborgarna i utvecklingsländerna får ökad tillgång till läkemedel till överkomliga priser, har gemenskapen politiskt sett spelat en central roll. Detta var en av de största framgångarna under förberedelserna inför WTO:s ministerkonferens som ägde rum i Hongkong i december 2005.
Att detta forum om normer för den internationella handeln tog upp en fråga av sådan vikt för utvecklingsländerna beror på en konkret tillämpning av principerna för samstämmighet i utvecklingspolitiken som fastställts av Europeiska rådet, och som parlamentet, rådet och kommissionen enades om 2005. Det är också ett viktigt konkret steg mot att uppfylla millennieutvecklingsmål 6 om att bekämpa hiv och aids, malaria och andra sjukdomar.
Ett antal WTO-ledamöter, däribland Förenta staterna, har redan ratificerat protokollet, och det vore önskvärt att gemenskapen, som åtgärdens främsta förespråkare, följde detta exempel senast i december 2007, så snart som de interna förfarandena i kommissionen, rådet och parlamentet har slutförts.
Vad gäller såväl de tekniska som de mer övergripande frågor som ledamöterna har ställt är det inte rådets ansvar att bedöma den tekniska effektiviteten hos mekanismen, som inrättades genom WTO:s beslut av den 30 augusti 2003. Rådet medger att frågan är komplicerad, men betonar också den grundläggande politiska vikten av att ratificera protokollet för utvecklingsländerna. Rådet har inte för avsikt att ändra det mandat som kommissionen beviljats i fråga om ekonomiska partnerskapsavtal, eftersom dessa befinner sig i den slutliga förhandlingsfasen.
De medlemsstater som sammanträder med kommissionen i kommittén för Europeiska utvecklingsfonden kommer att försöka att se till att tillräckliga resurser avsätts för att uppfylla millenniemål 6, i synnerhet för AVS-länderna. Rådet tar detta tillfälle i akt att uppmana Europaparlamentet att uppfylla sin avgörande institutionella roll, så att Europeiska gemenskapen kan godkänna detta viktiga protokoll, och så att handelsnormerna kan ändras på ett sådant sätt att de bättre tjänar intresset hos de miljontals människorna i utvecklingsländerna.
Olli Rehn
ledamot av kommissionen. (EN) Fru talman! Kommissionen delar parlamentets åsikt att tillgång till läkemedel för fattiga utvecklingsländer är en fråga av enorm politisk och humanitär betydelse, och kommissionen har tagit en rad initiativ för att underlätta tillgång till läkemedel för fattiga utvecklingsländer genom befintliga program.
Europeiska gemenskapen har redan från start stått i förgrunden för debatten om handelsrelaterade aspekter på immateriella rättigheter (TRIPS) och tillgång till läkemedel. I WTO spelade vi en aktiv roll i fråga om att knyta samman nästan oförenliga ståndpunkter. Utvecklingsländer var tacksamma mot Europeiska unionen för vår roll som ärlig medlare.
Debatten i WTO ledde först till antagandet av Dohaförklaringen i november 2001. Denna förklaring bekräftar den rätt WTO:s medlemmar har att till fullo utnyttja den flexibilitet som ingår i TRIPS-avtalet, inklusive användning av tvångslicensiering. För länderna utan eller med ringa tillverkningskapacitet inom läkemedelssektorn, som inte kan använda sig av tvångslicensiering på ett effektivt sätt inom ramen för TRIPS-avtalet, antogs ett tillfälligt uppskov från de normala reglerna för patentlagstiftning i augusti 2003.
Parlamentet genomförde tillsammans med rådet detta beslut om uppskov genom att anta det vid första behandlingen - förordning (EG) nr 816/2006 - för att tillverkare av generiska läkemedel skulle kunna producera patentskyddade läkemedel för export till länder som behöver dem men som är utan eller har ringa tillverkningskapacitet.
Det protokoll som innebär en ändring av TRIPS-avtalet syftar till att omvandla detta beslut till en permanent och rättssäker lösning. Den flexibilitet som ska föras in i TRIPS-avtalet kan bidra till att rädda liv utan att patentsystemet undergrävs, vilket är ett av de huvudsakliga incitamenten för forskning om och utveckling av nya läkemedel.
Vi befinner oss för närvarande alldeles i slutet av denna WTO-process. Det sista steget är antagandet av ändringsförslaget för TRIPS-avtalet.
Nu kommer jag till de särskilda frågor som har tagits upp i den muntliga frågan, och jag har diskuterat dessa svar med min kollega, Peter Mandelson, som ansvarar för handelspolitiken i kommissionen.
Jag vill framföra fyra specifika, koncisa kommentarer. För det första är den mekanism som inrättades genom WTO:s beslut i augusti 2003 och protokollet till TRIPS-avtalet resultatet av tidskrävande och svåra förhandlingar mellan nästan 150 länder. Det representerar en balans som varit svår att finna. Denna mekanism får bara betraktas som en del av en mer omfattande fråga om tillgång till läkemedel till överkomligt pris för utvecklingsländer, som går långt bortom frågan om patentlagstiftning.
För det andra kan kommissionen bekräfta att Europeiska gemenskapen har åtagit sig att inte inkludera några TRIPS-plus-bestämmelser i avtalen om ekonomiskt partnerskap, eller i andra framtida bilaterala och regionala avtal med fattiga utvecklingsländer, som skulle kunna påverka tillgången till läkemedel eller undergräva den flexibilitet i TRIPS-avtalet som Dohaförklaringen om TRIPS och folkhälsan innebär.
För det tredje uppmuntrar kommissionen läkemedelsföretag att använda sådana system som t.ex. differentierad prissättning, inom vilket läkemedel säljs i fattiga länder och utvecklingsländer till betydligt lägre priser än i utvecklade länder.
För det fjärde stöder kommissionen lokal tillverkningskapacitet. Lokal tillverkning kan förbättra konkurrensen och bidra till att läkemedelsprodukter kan tillhandahållas till rimligare priser. Det är också viktigt att uppmuntra tekniköverföring för att säkerställa att lokalt tillverkade läkemedelsprodukter uppfyller internationellt överenskommen standard.
Avslutningsvis hoppas jag att parlamentet känner sig lugnt i fråga om att tillgång till läkemedel fortsätter att vara en prioritet för kommissionen. Nu när Europaparlamentet har alla delar tillgängliga för att fatta ett rationellt beslut, och med tanke på den roll som Europeiska gemenskapen spelar i utformandet av denna permanenta lösning, skulle det vara beklagligt om Europeiska gemenskapen inte kunde godkänna det i tid. Det är mycket viktigt att parlamentet och kommissionen fortsätter sitt nära samarbete för att underlätta tillgång till läkemedel för fattiga utvecklingsländer.
Margrietus van den Berg
för PSE-gruppen. - (NL) Fru talman! Varje år dör ungefär sex miljoner människor på grund av aids, malaria eller tuberkulos. Varje år nekas miljontals människor, särskilt i Afrika, den behandling som skulle kunna rädda deras liv, inte för att man inte har tillgång till läkemedlen, utan helt enkelt för att de är för dyra. Vilken den exakta orsaken till detta än är, är det naturligtvis en ren skandal.
Sedan 2003 har en tillfällig WTO-förordning införts för länder som inte har möjlighet att själva tillverka billiga läkemedel för sitt folk. Kommissionsledamoten hade rätt i vad han sa. I Doha lyckades vi säkra en enorm seger 2003 då vi gjorde ett genombrott i detta hänseende. Detta är något som EU förtjänar enorm uppskattning för. Samtidigt som vi kan diskutera orsakerna i oändlighet är problemet att denna förordning fortfarande är ineffektiv i praktiken, och att alla dessa miljontals människor inte har fått dessa läkemedel, vilket är vad vi desperat vill och varför vi välkomnade detta genombrott vid den tidpunkten.
Ni ber nu egentligen parlamentet om lov att göra avtalet permanent. Innan Europaparlamentet kan underteckna denna förordning, som inte har fungerat hittills, med alla de bakomliggande orsakerna och svårigheterna, vill vi naturligtvis ha fullkomliga garantier. Kommissionen och rådet har försökt att säga ett par saker.
Till att börja med är det grundläggande att en praktisk förordning används, eftersom det helt enkelt kräver mycket mer stöd, praktiskt, rättsligt och politiskt sådant, från de berörda länderna. Vi vet att många av dessa länder anser att det är mycket komplicerat att faktiskt använda förordningen. Mitt förslag är att göra vad vi gjorde vid tidpunkten för handelsförhandlingarna, nämligen att inrätta en europeisk grupp för billiga läkemedel, Europeiska unionens A-lag, så att direkt stöd så att säga kan ges. Detta stöd borde inte bara vara ekonomiskt, utan också bestå av information och rättslig sakkunskap.
För det andra förstår jag att ni, Europeiska kommissionen, har lovat att inte införliva några TRIPS+ i bilaterala avtal. Det vore ett mycket avgörande inslag, eftersom det tydligen har bekräftats av rådet.
För det tredje består den långsiktiga lösningen i att göra det möjligt för utvecklingsländerna att ta hand om sin egen produktion, vilket naturligtvis för in utvecklingsperspektivet i ekvationen. Vi har sakkunskapen. Det är vad ett antal länder, däribland Tanzania, gör. Jag tror att detta europeiska A-lag återigen kan lyckas med detta utan problem. Om ni går i denna riktning kommer vi att kunna skriva under på den streckade linjen.
Sharon Bowles
för ALDE-gruppen. - (EN) Fru talman! Ändringen av TRIPS-avtalet kommer både för sent och i förtid. Det kommer för sent i den bemärkelsen att det länge har funnits ett behov av att hjälpa fattigare länder att få tillgång till läkemedel. Det kommer i förtid för att utvidgningen av patentlagarna 2005, så att de omfattar läkemedel i Indien och andra länder, ännu inte har fått grepp. Det tar flera år för ett läkemedel att passera utvecklingsstadiet med klinisk prövning, och det är först efter det som detta ändringsförslag skulle kunna göra sig gällande. Men det skulle kunna göra sig gällande tidigare om det indiska patentverket inte fortsätter med sin metod att avslå patentansökningar för mindre ändringar av gamla läkemedel.
Ändringen kan dock inte ensam lösa problemet med att generiska läkemedel som fortfarande finns tillgängliga inte har överkomliga priser, men den kommer att innebära att tillverkning för export enligt TRIPS-avtalet i rättsligt hänseende hamnar inom ramen för tvångslicensiering, och den kommer att leda till mindre fasta restriktioner för patenthavarens legitima intressen i fråga om andra artiklar, åtminstone vad gäller område.
Vittorio Agnoletto
för GUE/NGL-gruppen. - (IT) Fru talman, mina damer och herrar! Jag undrar om kommissionen och rådet har kommit hit för att driva med oss. Jag tänker fråga ordförandeskapet om jag kan få en inspelning av detta sammanträde, eftersom jag tror att om man spelade upp det i Afrika skulle det bättre än med några ord förklara rådets och Europeiska kommissionens absoluta och fullständiga likgiltighet för problemet med tillgång till läkemedel.
Alla grupper ställer frågor till er om en förordning som har varit i kraft i tre år men som inte tillämpats en enda gång; svarar ni att denna förordning kommer att ge utvecklingsländerna tillgång till läkemedel? Men det har inte skett under tre år! Har ni ett trollspö, eller? Så ligger det till med rådet.
Kommissionen säger: ”Vi har arbetat så hårt med att nå denna överenskommelse.” Men om den inte fungerar - oavsett om mycket eller lite arbete har lagts ned - måste överenskommelsen ändras, eller så måste vi hur som helst finna andra sätt att gå vidare.
Kommissionen och rådet talar också om att ”be läkemedelsföretagen att tillämpa lägre priser för södra halvklotet”, vilket är samma sak som att säga: ”Låt läkemedelsföretagen själva göra en god handling, för vi är helt oförmögna att garantera en rättighet.” De talar också om en ”allt större lokal produktionskapacitet på södra halvklotet”. Hur då? Det talas i oändlighet om överföringen av teknologi, men absolut ingenting överförs till länderna i syd. Dessa förordningar hindrar produktionen!
Detta är bara retorik, och sedan kommer ni hit och säger att det är så här millennieutvecklingsmålen uppnås. Jag tycker att det verkar finnas en total brist på intresse hos kommissionen och rådet för denna fråga.
David Martin
(EN) Fru talman! Kommissionen och rådet gör rätt i att påminna oss om att 2003 års upphävande hälsades som ett stort genombrott i parlamentet i fråga om tillgång till läkemedel, men jag anser att vi från parlamentets sida har rätt att påminna de andra två institutionerna om att inte ett enda läkemedel har tilldelats en enda patient fyra år senare. Liksom andra har sagt är orsakerna till detta komplicerade. Det beror delvis på kostnaden för att utnyttja uppskovet, delvis på komplexiteten hos mekanismen själv och delvis på grund av de ekonomiska påtryckningar som vissa länder har utsatts för av andra länder och av stora läkemedelsföretag.
Kommissionen har rätt när man säger att vi inte kan gå tillbaka och omförhandla detta uppskov. Det var ett komplext avtal som nåddes, och det är inte det vi ber om. Det vi säger är att vi, om vi ska ge vårt samtycke till detta uppskov, vill att kommissionen ska åta sig att tillhandahålla tekniskt, ekonomiskt och politiskt stöd till utvecklingsländerna för att göra det möjligt för dem att utnyttja denna mekanism. De fyra punkter som kommissionsledamot Olli Rehn tog upp är alla mycket välgrundade och välkomna, men han måste gå bortom dessa fyra punkter och klargöra att han kommer att ge det stöd som utvecklingsländerna behöver för att få tillgång till läkemedel i dag, inte om 10 eller 20 år.
Johan Van Hecke
(NL) Fru talman! Tack vare mitt betänkande från december 2005 har en kompromiss nåtts vid första behandlingen om en förordning som garanterar en enhetlig tillämpning inom EU av WTO:s beslut av den 30 augusti 2003.
Nästan fyra år senare ser det nu dock ut som om detta beslut inte är något annat än ett tomt skal. Farhågorna från den tidpunkten har nu besannats. Systemet är alldeles för komplicerat och fungerar inte. Jag delar Vittorio Agnolettos bestörtning över svaren från rådet, som har lyckats kringgå varje fråga eller farhåga här i kammaren.
Ratificeringen av TRIPS-protokollet borde tvinga EU att inleda en noggrann reflektion och framför allt att anta en mer sammanhängande politik som skulle göra det möjligt för de fattigaste länderna att utveckla sin egen kapacitet att producera viktiga läkemedel. Utan en stark signal i detta avseende är jag inte övertygad, fru talman och herr Susta, om att vi borde underteckna detta avstående så lättvindigt.
Manuel Lobo Antunes
rådets ordförande. - (PT) Fru talman, ärade ledamöter! Som jag sa tidigare: genom att utveckla och förhandla om det ovannämnda protokollet, vilket kommer att leda till att medborgarna i utvecklingsländerna får bättre tillgång till läkemedel till överkomliga priser, har gemenskapen spelat en politiskt central roll.
Olli Rehn har också klargjort här att detta uppnåddes efter långa och svåra förhandlingar, och vi anser att resultatet, med tanke på omständigheterna, är balanserat. Allt som kvarstår för mig är därför att återigen uppmana parlamentet att godkänna detta viktiga protokoll, så att handelsnormerna kan ändras på ett sådant sätt att de bättre tjänar intressena hos miljontals människor i utvecklingsländerna.
Olli Rehn
ledamot av kommissionen. (EN) Fru talman! Jag vill tacka för denna mycket ansvarsfulla debatt om en mycket viktig fråga. Jag skulle vilja svara på en sak som togs upp av David Martin och några andra talare rörande det kommissionen gör för att stödja tekniköverföringar som leder till lokal tillverkning av viktiga läkemedel till överkomliga priser. Frågan rörde också vad vi uträttar på området för förebyggande, behandling och vård när det gäller hiv, malaria och tuberkulos.
Detta är ett av målen med ett särskilt initiativ till stöd i fråga om fattigdomsrelaterade sjukdomar i utvecklingsländerna, varigenom totalt 81,2 miljoner euro har tillhandahållits under de två senaste åren. Europeiska unionen är också en stor biståndsgivare till läkemedels- och hälsorelaterad klinisk forskning, inklusive hälsosystemsforskning och kapacitetsuppbyggnad i olika afrikanska länder söder om Sahara, genom partnerskapet mellan Europa och utvecklingsländerna inom området klinisk prövning. Under perioden för genomförande av det sjätte ramprogrammet för forskning uppgick dessutom EU:s stöd för forskning och utveckling som ägnas fattigdomsrelaterade sjukdomar till mer än 455 miljoner euro. Under samma period lade internationellt vetenskapligt samarbete ytterligare 78 miljoner euro på olika projekt som täcker områden för försummade smittsamma sjukdomar, forskning om hälsosystemspolitik och reproduktiv hälsa.
Som ni hör gör kommissionen mycket för att hjälpa utvecklingsländerna, framför allt de minst utvecklade länderna, att förbättra sin tillgång till läkemedel till överkomliga priser, inklusive genom lokal produktionskapacitet.
Räcker det? Troligtvis inte. Är kommissionen beredd att göra mer? Ja, förutsatt att vi har de nödvändiga resurserna. Och på detta område har parlamentet en nyckelroll.
En annan viktig fråga har tagits upp beträffande det faktum att mekanismen ännu inte har använts, vilket innebär en antydan om att den inte fungerar. Det är viktigt att förstå hur tvångslicensiering fungerar. Mekanismen kan fungera utan att någon tvångslicens faktiskt beviljas. När det gäller hur pass användbara tvångslicenser är visar det sig huvudsakligen i det inflytande de ger utvecklingsländerna i prisförhandlingar med läkemedelsföretag. Tvångslicenser kan med andra ord ge de förväntade resultaten, dvs. göra priset på läkemedel mer överkomligt, utan att faktiskt beviljas.
Slutligen hoppas jag att parlamentet har fått bekräftat att kommissionen och Europeiska unionen fortfarande prioriterar tillgång till läkemedel mycket högt. Vi hoppas att parlamentet så snart som möjligt kommer att ge sitt samtycke till protokollet. Världen utanför skulle inte ha förståelse för en försening eller ett avslag från Europeiska unionens sida. Det skulle undergräva EU:s trovärdighet som helhet på detta område och som en internationell partner i allmänhet.
Talmannen
Jag har mottagit ett resolutionsförslag, som ingivits i enlighet med artikel 108.5 i arbetsordningen.
Debatten är härmed avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum torsdagen den 12 juli 2007.
Glyn Ford 
skriftlig. - (EN) Den rättighet som man enades om 2001 för utvecklingsländer att tillverka generiska läkemedel var en välkommen rättighet. Men det är bara alltför uppenbart att många utvecklingsländer varken har den tekniska kapaciteten eller de ekonomiska resurserna att göra detta.
Avtalet som ingicks i augusti 2003 om att tillfoga en bilaga till det ursprungliga WTO-avtalet som tillät dessa länder att importera generiska läkemedel förväntades lösa detta problem. Men fyra år senare har ändå inte ett enda utvecklingsland kunnat genomföra detta. Fyra år senare har inte en enda patient fått ett enda läkemedel.
Vid sidan av att gå med på att underteckna bilagan måste vi försäkra oss om att de resurser och den vilja som behövs finns för att omvandla vad som hittills har visat sig bara vara retorik till verklighet.
(Sammanträdet avbröts kl. 20.10 och återupptogs kl. 21.00.)
Skriftliga förklaringar (artikel 142)

{'language': 'sv'}