Välkomsthälsning Talmannen. Det är med stor glädje jag å parlamentets vägnar välkomnar Litauens president Rolandas Paksas som har tagit plats på åhörarläktaren; han är i dag i Bryssel för att avlägga sitt första officiella besök utanför Litauen sedan han valdes. (Applåder) Talmannen. Den enda punkten på dagens föredragningslista är kriget i Irak. (Ett antal ledamöter i mitten och till vänster visar plakat med protester mot de militära insatserna i Irak.) Kolleger! Jag vet att frågan väcker mycket djupa känslor, men jag ber er att vi i dag och mot bakgrund av situationens allvar agerar korrekt och värdigt som parlament. (Applåder) Gollnisch (NI). Herr talman! Om ni tillåter har jag ett mycket kort inlägg som rör förfaranden. Det är utmärkt att ha en diskussion som ni önskade, men ett parlament måste uttrycka sin ståndpunkt genom en omröstning. Vi måste erbjuda de olika grupperna möjligheten att lämna in resolutioner och dra slutsatsen av denna debatt genom en omröstning. Annars får vår diskussion ingen effekt. Naïr (GUE/NGL). Herr talman! Jag applåderar uttalandet. Jag tror att vi behöver en resolution för att fastställa parlamentets ståndpunkt när det gäller ett krig som kommer att krossa ett helt folk. (Applåder från vänster) Talmannen. Jag vill gärna påpeka att sammankallandet av ett extra sammanträde som detta sker på talmannens begäran och efter samråd med talmanskonferensen. Vi har enats om att hålla detta extra sammanträde i dag. Vi kommer nästa vecka att kunna höra premiärminister Simitis och ordförande Prodi och om grupperna och ledamöterna så önskar kan de därefter uttala sig i en resolution och omröstning. Talmanskonferensens beslut om att hålla dagens sammanträde gällde en debatt utan resolution. Jag kommer att följa det beslutet och de förfaranden som gäller. Jag lämnar över ordet till rådets tjänstgörande ordförande Papandreou. Papandreou Herr talman, kära kolleger, ärade ledamöter! Jag vet att känslor svallar i dag och jag inser hur viktiga de initiativ har varit som Europaparlamentet tagit under de senaste veckorna då vi alla försökt åstadkomma en diplomatisk och fredlig lösning på krisen i Irak. Känslor har råkat i svallning för när diplomatin tar slut och kriget inleds är det ett sorgligt och tråkigt ögonblick vi står inför. Som talmannen sade så har krisen i Irak orsakat ett flertal livliga diskussioner i vår kammare, men även inom världssamfundet och Förenta nationerna. Det har funnits en gemensam grund och ett gemensamt mål, vilket man åtminstone vid två tillfällen gett uttryck för i rådet (allmänna frågor och yttre förbindelser), och senare på toppmötesnivå: målet att nedrusta för att till fullo uppfylla villkoren i FN-resolutionerna och samtidigt behovet att uttömma alla diplomatiska försök innan man tar till våld. Det grekiska ordförandeskapet har stött detta mål och vi har tagit initiativ och sammanträtt ett flertal gånger med alla permanenta och icke-permanenta medlemmar i FN:s säkerhetsråd. Vi har även haft flera möten med ledarna för Förenta staterna, Kofi Annan och vapeninspektörerna. Både ordförandeskapet och andra medlemmar i rådet som verkat på våra vägnar har gjort ett antal resor till arabländerna i Mellanöstern, där vi - och Chris Patten som har rest med oss - har sammanträtt med utrikesministrarna för arabstaterna och ledarna för Arabförbundet i Sharm el Sheik. Vi organiserade ett viktigt initiativ till att på Arabförbundets vägnar översända ett särskilt meddelande till Irak, vilket inleddes men tyvärr rann ut i sanden, och diskussionerna här hemma om vilket vårt nästa steg borde vara och hur vi skulle hantera krisen har varit fyllda av svårigheter. Det är inte tid att fördjupa oss i detaljer och kanske inte heller tid att utdela klander angående vilka möjligheter det internationella samfundet utnyttjade eller inte utnyttjade i sina försök att stödja en fredlig lösning på konflikten. Vi hade emellertid en livlig debatt som kommer att få betydande resultat och betydande återverkningar på den fortsatta utvecklingen. Vi bör inom Europeiska unionen, världssamfundet och FN undersöka konsekvenserna av den här krisen och besluta hur vi skall hantera dem. Jag skulle också vilja påpeka att de ståndpunkter som fattades av utrikesministrarna när de möttes häromdagen belyste dessa motsättningar, dessa skilda uppfattningar över vad ett berättigat krig består i. Olika åsikter uttrycktes om det ändamålsenliga i en intervention, om konsekvenserna av att intervenera eller inte och om stabiliteten i regionen. Och trots dessa meningsskiljaktigheter som talmannen talade om - ja, varför försöka dölja fakta, det är offentligt dokumenterat - bör nu ordförandeskapet, vi alla och i synnerhet rådet och Europaparlamentet besluta vilket vårt nästa steg skall bli. För faktum är att fientligheterna nu har börjat. Något som vi särskilt bör ta i beaktande då vi beslutar oss för vilket vårt nästa steg skall bli, vilket Cox med rätta påpekade, är att krisen bör nyttjas som en språngbräda för seriösa funderingar. Det är vad både vi och den övervägande majoriteten av Europeiska unionens medborgare önskar; seriösa funderingar om institutionella reformer och den grundläggande politiska viljan att förenas i en gemensam utrikespolitik, i en utrikespolitik inom Europeiska unionen där man talar med en gemensam, kraftfull röst i internationella frågor och på internationell nivå. För det andra bör vi undersöka de problem som Irak kommer att stå inför den närmaste framtiden, problem såsom ett eventuellt humanitärt krisläge. För att låna Kofi Annans ord i säkerhetsrådet i går; världssamfundet kommer kanske slutligen att förenas kring det irakiska folkets öde. Faktum är att vid utrikesministrarnas rådsmöte häromdagen, vilket var ett informellt men likväl ett viktigt sammanträde, lade man fram ett antal tillvägagångssätt som vi kommer att undersöka och som kommer att vägleda oss i beslutet om vilket vårt nästa steg skall bli. Först och främst måste vi inrikta oss på de omfattande humanitära problem som kriget i Irak kommer att förorsaka, särskilt dess återverkningar på grannländerna, men även de problem som Europeiska unionen självt kan komma att stå inför vid en eventuell flyktingvåg. En andra betydande faktor är behovet att säkerställa Iraks suveränitet och territoriella integritet. Ett tredje väsentligt problem är stabiliteten i regionen som helhet. Ett krig kan destabilisera och föranleda problem i grannländerna och ett av dessa är Turkiet som är ett av Europeiska unionens kandidatländer. För några dagar sedan fick vi tillfälle att i Europaparlamentet i Strasbourg diskutera kurdfrågan och rädslan att krisen kanske hade öppnat en annan front i detta krig. Jämsides därmed bör vi emellertid beakta vilka konsekvenser detta krig kommer att få, vilka konsekvenser det kommer att få för Turkiet, och vi bör skydda Turkiets framsteg i europeisk riktning och dess reformutveckling. Ett annat viktigt hänsynstagande för regionen och för stabiliteten i Mellanöstern är konflikten i Mellanöstern och dess fredsprocess. När det gäller denna process står Europeiska unionen enhälligt bakom den så kallade vägledningen, och man vill se att den inte bara skall offentliggöras utan även genomföras så snart som möjligt. Vad som än händer i Irak är det nödvändigt att framhäva Förenta nationernas ytterst viktiga roll i processen. Lyckligtvis råder enhällighet även i denna fråga. Även om vi inte lyckades bevara FN i det främsta ledet nyligen bör vi försöka göra det hädanefter och se till att FN har den status som det förtjänar. I detta sammanhang anser jag att det finns ytterligare två frågor som är av vikt. För det första, de transatlantiska förbindelserna, förbindelserna mellan Europeiska unionen och Förenta staterna. Som vi alla är medvetna om har de genomgått och genomgår en allvarlig kris. Om detta råder ingen tvekan. Det är därför tid att föra en ärlig debatt om dagens verkliga problem och utmaningar, en ärlig debatt om hur vi ämnar hantera de större frågorna, alltifrån massförstörelsevapen till frågor om miljön, fattigdomen och ojämlikheten; nu är det tid att föra en ärlig dialog med Förenta staterna, en dialog som förhoppningsvis kan hjälpa oss att finna ett sätt för att verkligen samarbeta om säkerhetsfrågor, om ett främjande av verklig fred och om ett verkligt globalt styre som grundar sig på Europeiska unionens gemensamma värden, värden som vi delar inom Europeiska unionen, värden som stöder den gemenskap vi lever inom. Det är dessutom av avgörande betydelse att vi under de senaste veckorna har haft ett nära samarbete med Arabvärlden. Detta samarbete, herr talman och ärade ledamöter, har visat att konflikten i Irak varken är eller bör vara ett krig eller en konflikt mellan kulturer. Tvärtom bör vi stärka dessa band till Arabvärlden och de muslimska länderna. Vi behöver föra en djupgående kulturell dialog, en dialog som sätter fingret på mänsklighetens problem där vi är gemensamt ansvariga, och där vi inom ramen för detta gemensamma ansvar kan tillåtas diskutera det bästa sättet för att hantera dessa frågor och de gemensamma värderingar som skall vägleda oss i detta. Här skulle jag vilja betona att jag, denna mörka och svåra dag, har en känsla av, och kanske en strimma optimism, att det är medlemsstaternas vilja och, tror jag, våra medborgares vilja att krisen i Irak - som har vållat så många diskussioner och som säkerligen kommer att fortsätta att vålla debatt under de kommande veckorna och månaderna, kanske till och med åren - nu borde nyttjas som en språngbräda av Europeiska unionen för att dra väsentliga slutsatser om dess egna institutioner, om vår roll, om de utmaningar vi står inför och hur vi kan hantera den här situationen på ett mer effektivt sätt. Allt jag kan säga är att det var den känslan jag fick, att det var denna vilja som uttrycktes under rådets (allmänna frågor och yttre förbindelser) möte häromdagen. En känsla av att vi, även om vi givetvis är bittra och besvikna över vårt misslyckande att komma överens i Irakfrågan, inte borde låta oss splittras av detta utan i stället fokusera på var vi kan vidta förenade åtgärder genom att analysera dessa problem och gå vidare. Jag är förvissad om att detta budskap, denna målsättning kommer att stödjas av Europaparlamentet som länge och väl har kämpat för en gemensam utrikespolitik, en starkare europeisk närvaro på den internationella scenen och en integrering av Europeiska unionen. Jag är också förvissad om att Europaparlamentet kommer att ha en avgörande roll i detta. Mina damer och herrar! Jag tackar er så mycket och ser fram emot att få höra era kommentarer. (Applåder) Patten Herr talman, som ni tidigare påpekade debatterade parlamentet förra veckan Irakkrisen i närmare fyra och en halv timme. Det var en mycket bra debatt, präglad av ansvarstagande. En vecka senare är jag ärligt talat inte riktigt säker på vad jag på kommissionens vägnar kan tillföra utöver vad jag sade förra veckan, men det är å andra sidan funderingar som väldigt sällan uppmuntrat politiker att hålla tyst. (Skratt och applåder) Talmannen. Än mindre universitetskanslerer! Patten, kommissionen. (EN) Men talmannen slipper åtminstone höra mig tala latin! Jag kan i korthet bidra med ytterligare en eller två tankar som jag hoppas kan skapa ett slags inramning till den fortsatta debatten, vilken jag är övertygad om ni, herr talman, gjorde helt rätt i att kalla till i samförstånd med de politiska gruppernas ordförande. Debatten hålls mot en synnerligen allvarlig bakgrund. Oavsett hur det krig som börjat i Irak slutar - och vi får hoppas att den militära fasen blir så kort och oblodig som möjligt - går det inte att förneka att detta har varit en mycket dålig tid för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken; en mycket dålig tid för Europeiska unionen som helhet; en mycket dålig tid för FN:s, Natos och de transatlantiska förbindelsernas makt. Jag pausar här för att påpeka en sak beträffande de transatlantiska förbindelserna. Vad gäller flertalet mål vi vill uppnå som européer har vi större chans att uppnå dem om vi kan arbeta tillsammans med Förenta staterna. (Applåder) Det är också ett faktum att flertalet av de mål Förenta staterna vill uppnå har större chans att uppnås om Förenta staterna kan arbeta tillsammans med Europeiska unionen. (Applåder) Det är slutligen onekligen så att världen har mer att tjäna på i fråga om välfärd, säkerhet och stabilitet om Förenta staterna och Europeiska unionen arbetar tillsammans. (Applåder) Framtiden för de transatlantiska förbindelserna är således en fråga som är mycket viktig för oss alla och det var givetvis helt på sin plats att utrikesministern i sitt inlägg så utförligt hänvisade till frågan. Det grekiska ordförandeskapet har gjort heroiska insatser för att nå fram till en gemensam ståndpunkt. Europeiska rådets förklaring av den 17 februari var som jag ser det mycket väl avvägd. Medlemsstaterna enades kring det hot som spridningen av massförstörelsevapen utgör; de enades kring behovet av en fullständig och faktisk nedrustning av Irak; de enades kring att FN måste fortsätta stå i centrum för det internationella samarbetet; de enades kring att våld endast skall tillgripas som en sista utväg. De var dock oense - alltför tydligt dessutom - om när denna tidpunkt uppnåtts. Hur skall vi nu kunna ta nya krafttag? Hur skall vi komma inte bara helskinnade, utan även styrkta, igenom de senaste veckornas prövningar? Vi borde påminna oss själva om hur nära och effektivt vi samarbetar - inte enbart inom Europeiska unionen, utan även över Atlanten - i en rad internationella frågor. Vi borde fördubbla våra insatser. På Balkan arbetar vi till exempel för fullt med den ekonomiska och politiska stabiliseringen. Jag var i Serbien förra veckan och fick se med vilken beslutsamhet män och kvinnor arbetar för att se till att den bräckliga stabilitet som råder inte raseras av det lumpna mordet på Zoran Djindjic. Jag hoppas att stats- och regeringscheferna vid Europeiska rådets möte senare i dag och i morgon förnyar sitt löfte om att vidmakthålla kraften i utvecklingen och associeringen mellan dessa länder och Europeiska unionen. Vi måste också oavbrutet bevaka Afghanistan och vi höll för övrigt ett biståndsgivarmöte om landet här i Bryssel i början av veckan: ett erkännande av vilken betydelsefull roll vi har för att i FN:s regi återuppbygga detta land, som fortfarande brottas med fruktansvärda problem. Efter stridigheterna 2001 lovade Europeiska unionen att stanna kvar i landet på lång sikt för att hjälpa till att skapa stabilitet och god förvaltning. Den här kammaren bidrog till att vi kunde förse löftet med resurser. Vi får inte svika det löftet. Jag upprepar vad jag sade här i kammaren förra veckan, nämligen att vi också måste behålla kraften i vår egen utvidgning. Beslutet att ta in tio nya medlemsstater är inte någon förflugen idé som kan ifrågasättas på grund av andra händelser som inte är relevanta. Det är ett strategiskt val för vår kontinent. Och det är ett historiskt val. Vi måste arbeta framåt utan tvekan, liksom vi måste arbeta framåt med de uppgifter vi i förra veckan presenterade i vårt meddelande om ett utvidgat europeiskt grannskap. I detta meddelande fastställs en vision om hur våra grannar, inte bara i öster, utan även i söder, kan förväntas ta del av vår välfärd och stabilitet om de är redo att sluta upp bakom våra värderingar och vår lagstiftning. Våra förslag till ett utvidgat europeiskt grannskap innebär inrättandet av ett gemensamt ekonomiskt och socialt område där samtliga länder får fullt medlemskap i den inre marknaden och eventuellt även kan åtnjuta de fyra friheterna. Vi måste också arbeta framåt med fredsprocessen i Mellanöstern. Det är uppmuntrande att Förenta staternas president nu är beredd att utarbeta en vägledning till en lösning med två stater som, det måste jag berätta, utarbetades för flera månader sedan av de fyra internationella parterna. Vi måste dock se till att detta innebär att idéerna snarast genomförs och att vi slipper en lång diskussion med parterna om deras giltighet. Sådana diskussioner har tidigare visat sig bli oändligt frustrerande, eftersom parterna har försökt genomdriva orimliga villkor för sitt samarbete. Vi kan verkligen inte tillåta att denna fredsprocess än en gång hackas sönder av olika villkor så att vi i själva verket inte får någon fred, utan enbart mer blodsutgjutelse. (Applåder) I en närmare framtid måste hela Europeiska unionen sträva efter att bygga vidare på det vi har gemensamt i vårt synsätt på den konflikt som nu inletts i Irak. Kommissionen har tillsammans med internationella byråer arbetat hårt i bakgrunden för att bidra till den humanitära hjälp som kan behövas. Jag har själv diskuterat dessa frågor i Jordanien, Turkiet och Iran de senaste veckorna. Kommissionens kontor för humanitärt bistånd, ECHO, har ökat sin närvaro i regionen. Det finns nu fem fasta utlandsbaserade tekniska assistenter vid regionkontoret i Amman som täcker Irak och hela Mellanöstern, ytterligare en expert i Jerusalem och en sjunde som är beredd att rycka ut från Amman. ECHO har också hållit regelbunden kontakt med de centrala hjälporganisationerna, som Röda korsets internationella kommitté och FN:s flyktingkommissionär. ECHO har sedan januari i år gjort tre resor till Irak för att bedöma läget och förbereda eventuella insatser. Kontoret har också gjort flera resor till grannländerna. Förutom de 15 miljoner euro som öronmärkts för humanitära insatser i Irak 2003, har givetvis kommissionen även delegerat beslutsbefogenhet att godkänna snabba hjälpinsatser för ytterligare tre miljoner euro på mindre än 72 timmar. Om det uppstår en kris i ett grannland finns det möjligheter att bevilja ytterligare tre miljoner euro för det ändamålet. Beroende på hur stort behovet blir kan vi även få ansöka om ytterligare medel i humanitärt syfte ur reserven för katastrofhjälp. Mot bakgrund av tidigare erfarenheter - ECHO har gett humanitärt stöd till Irak sedan 1992 - antar vi att kommissionens bidrag sannolikt inriktas på hälsovård, vatten och sanitära anläggningar. Vissa internationella organisationer och icke-statliga organisationer varnar också för livsmedelsbrist och störningar i Olja mot livsmedelprogrammet. Detta är något vi kan behöva ta itu med så småningom, om problemet uppstår. ECHO kommer i alla dessa insatser att arbeta nära FN:s byråer och delta i informationsutbyten på plats. Jag skulle gärna vilja göra ett tillägg här. Jag är säker på att det inte finns någon i denna kammare som underskattar modet och engagemanget hos våra biståndsgrupper på fältet. Jag tror att vi alla har god anledning att vara stolta över dem, stolta över det arbete de redan utfört i regionen och stolta över det arbete som de dessvärre måste utföra i alltför många delar av världen. (Applåder) Vi måste också göra allt vi kan för att hjälpa Turkiet att klara av det politiska tryck som skapas av den senaste händelseutvecklingen och även hjälpa Iraks övriga grannar - från Jordanien och Syrien till Iran. Som jag tidigare berättat fick jag vid mina senaste resor till regionen tillfälle att fördjupa förståelsen för hur kriget i Irak kan påverka dessa länder. Kommissionen kommer att fortsätta att noggrant övervaka och bedöma situationen och kan tillsammans med rådet överväga olika bemötanden från EU:s sida. Jag måste säga att jag under nuvarande omständigheter är oerhört nöjd med att vi har tagit initiativ till att utveckla våra förbindelser med Iran, utan att vara dåligt informerade och utan att bortse från att vi är oense med landet. Jag tror att det är fullt logiskt att försöka utveckla våra förbindelser med Iran. En välrenommerad dagstidningskrönikör påminde i en artikel tidigare i veckan om att efter det att olyckor och plågor strömmat ut ur Pandoras ask levde Hoppet kvar för att mildra de drabbade. Så vi kanske skulle hålla fast vid förhoppningen att kriget snabbt är över och skördar minsta antal offer - något som känns särskilt starkt för alla oss, oavsett vad vi anser om konflikten, som har landsmän i striden. (Applåder) Vi bör också hoppas på att det blir möjligt att under internationellt skydd snabbt och effektivt kunna ge humanitärt bistånd där det behövs som mest. Vi bör hoppas på att den politiska och ekonomiska återuppbyggnaden av Irak kan påbörjas snart, även den under internationellt skydd. Förra veckan poängterade jag uttryckligen - och kanske kammaren ursäktar om jag upprepar mig - att om Irak under efterkrigstiden står under FN:s beskydd på samma sätt som Östtimor, Kosovo och Afghanistan hoppas jag att det under sådana omständigheter erkänns ligga under FN:s ansvar och att de som insisterat på detta från början också får äran för det. Vi bör alltså hoppas på att återuppbyggnaden i internationell regi kan börja och att Iraks territorium och ägande garanteras i den processen. Vi bör också hoppas på att de som tror att arabvärldens faktiska val står mellan västvänlig despotism och västfientlig demokrati har fel; hoppas att de regionala återverkningarna blir lindriga - eller, om de är negativa, att de blir begränsade; hoppas att den nuvarande krisen kan bidra till att sporra fredsprocessen i Mellanöstern efter en fruktansvärt svag period när förhållandena har försämrats; hoppas att de som tror att kriget skall bli ett slag mot den internationella terrorismen - snarare än nytt bränsle på dess eld - har rätt; och slutligen hoppas att de många institutioner och förbindelser som har utsatts för prövningar under de senaste veckornas eldgivning, inklusive Europeiska unionen och den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, går ur striden med en stärkt övertygelse om hur väl vi behöver det internationella styrets strukturer. Jag skulle vilja lämna kammaren med denna sista tanke: den utmaning vi möter i dag, den utmaning vi kommer att möta de närmaste veckorna och månaderna, går långt utöver vad Winston Churchill en gång kallade Mesopotamiens otacksamma öknar. Vi står inför ett mycket tydligt vägval de närmaste månaderna. Skall vi återgå till hur världen styrdes, eller inte styrdes, förut, under 1800-talet - en värld med rivaliserande nationella makter och maktbalanser? Eller skall vi försöka återskapa de institutioner och den praxis för globalt styre som så smärtsamt har byggts upp under de senaste 50 åren? Detta är det tydliga vägval vi står inför. Jag vet vilket alternativ jag väljer. (Applåder) Poettering (PPE-DE). Herr talman, herr rådsordförande, kommissionsledamot, kära kolleger! När det gäller frågor om krig och fred är vi alla djupt engagerade, med vårt förstånd, med vårt intellekt, i vårt hjärta och med våra känslor. Jag ber oss alla att föra denna svåra debatt i en anda av ömsesidig respekt, att möta varandra - även om vi har olika uppfattning - med den inställningen, att alla har god vilja. Jag säger detta så tydligt, eftersom vi här i Europaparlamentet när det har handlat om grundläggande frågor för Europas framtid alltid har lyckats att till slut ändå finna en gemensam ståndpunkt. Vi får inte tillåta att striden om Irakkrisen leder till att vi här i Europaparlamentet når skilda uppfattningar i de grundläggande frågorna, utan vi måste beträda en gemensam väg in i framtiden när det gäller dessa frågor! (Applåder från höger) Mina damer och herrar! När vi betraktar vad som hänt i natt, från den punkt där vi nu står, då måste vi se på orsakerna till detta. Jag upprepar: det som hände i natt och det som kommer att hända de följande dagarna och veckorna hade inte hänt, om Saddam Husseins brottsliga system med tortyr, hemlig underrättelsetjänst, mord och dråp inte hade funnits. Saddam Hussein är den som bär ansvaret för den utveckling som vi nu har hamnat i! (Applåder från höger) Vi beklagar att det inte var möjligt att i FN:s säkerhetsråd komma fram till en gemensam ståndpunkt i fråga om att avväpna Irak. (Tillrop: vad berodde det på?) Vi beklagar verkligen detta djupt! Johannes Paulus II ... Ja, han står ju närmare somliga i denna fråga än de som nu vill kritisera mig för att jag citerar honom - Johannes Paulus II har alltså genom sin talesman låtit meddela: ?Den som fattar beslut om att alla fredliga medel är uttömda som den internationella rätten har till sitt förfogande tar på sig ett stort ansvar inför Gud, inför sitt samvete och inför historien.? Ja, - med den erfarenhet som den 11 september innebär, och som för Amerika betyder att Amerika befinner sig i krig, sådan är den amerikanska psykologin - tar den amerikanske presidenten George Bush på sig ansvaret, och det gör han framför allt tillsammans med andra. President Bush sade i natt: We have no ambition in Iraq except to remove a threat and restore control of that country to its own people! Om detta är den målsättning det handlar om, då står vår grupp bakom denna målsättning, på den punkten kan man inte vara neutral! (Applåder från höger) Mina damer och herrar! Det finns ingen anledning att hysa antiamerikanska känslor. Det säger även jag med min nationalitet, även om jag talar som europé här. Vi hade önskat oss ett agerande genom Förenta nationerna, men i en tid då antiamerikanska stämningar hotar får vi inte glömma att det var amerikanerna som befriade de människor som fortfarande befann sig i nationalsocialisternas koncentrationsläger! (Applåder från höger) Vi påminner oss i dag om att det var en amerikansk president, nämligen Ronald Reagan, som i mitten på 1980-talet sade - och man skrattade då åt honom: ?Mr. Gorbatchev, break the wall down!?. Detta tyckte många på den tiden var skrattretande, det var en vision, och utan amerikanerna - och naturligtvis även Gorbatjov - hade denna förvandling i Europa inte varit möjlig. Och detta måste vi komma ihåg i dag! (Applåder från höger) Men, mina damer och herrar, och jag säger detta med stort allvar: det finns även mycket att kritisera hos en stat som Amerika som är en världsmakt, och det är mycket som vi ogillar. Vi skulle inte tycka att det vore rätt om vår värld till slut bara hade en stormakt kvar och de andra inte längre kunde få något inflytande. Därför lyder det krav som ställs på oss, på européerna själva, i denna svåra tid: låt oss kritisera amerikanerna mindre, och låt oss i stället snarare fråga oss vad vi européer kan göra så att vi blir eniga, så att vi blir starka, så att vi kan påverka våra amerikanska vänner! Detta är det ansvar som vi i dag själva bär! (Applåder från höger) Det som utrikesminister Papandreou och kommissionsledamot Patten har sagt håller jag fullständigt med om: vi måste nu också pressa våra amerikanska vänner så att det inte bara blir ord när man försöker nå en fredsuppgörelse i Mellanöstern. Israel har rätt att leva inom säkra gränser, men även det palestinska folket har en rätt leva inom säkra gränser och under värdiga förhållanden. Och tillsammans - européer och amerikaner - måste vi nu lämna ett bidrag för att åstadkomma detta! (Applåder från höger) Mina damer och herrar! Låt mig avslutningsvis påminna om Europeiska unionens stora framsteg - och därför är min vädjan att vi trots all oenighet i denna fråga inte skall föra en diskussion som splittrar oss - detta Europa, denna europeiska union är i dag ett fredsinitiativ, eftersom rättvisa råder hos oss i Europeiska unionen och inte den starkes rätt! Låt oss göra allt i framtiden för att inte längre allianser skall uppstå mellan huvudstäder - den ene mot den andre - utan vi måste som européer handla gemensamt. Det är ett krav som vi i dessa dagar måste ställa på oss själva! (Applåder från höger) Barón Crespo (PSE). Herr talman, herr rådsordförande, kommissionsledamot, ärade kolleger! Detta är ett allvarligt ögonblick. Nyhetskrönikorna om det krig som har aviserats förvandlas till verklighet. På min grupps vägnar, den socialdemokratiska gruppen, beklagar jag djupt att försöken att finna en fredlig lösning på konflikten har misslyckats och jag hoppas att man kan undvika omfattande skador för den civila befolkningen, att befolkningen, varav hälften är under 15 år, inte kommer att dö i massor och krossas. Det irakiska folket drabbas av ett dubbelt straff: de plågor som det utstår under Saddam Husseins regim och dessutom de plågor som ett orättfärdigt krig för med sig. Inför denna mycket allvarliga situation vädjar vi återigen till medlemsstaternas och unionens framtida medlemsstaters regeringar att inte delta i ett ensidigt förebyggande krig, som är moraliskt och lagligt tvivelaktigt och som de flesta européer motsätter sig. (Applåder från vänster) Vår grupp uppmanar än en gång Europeiska rådet, som sammanträder i dag, att intensifiera sina ansträngningar för att övervinna den splittring som råder för närvarande, för att Europa skall kunna tala med en enad röst. Vår union är en värdegemenskap som styrs av rätten och medlemsstaterna är skyldiga att låta sig vägledas av solidaritet och av de ömsesidiga åtaganden som finns inskrivna i fördragen och som också ligger till grund för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Situationen är sannerligen mycket problematisk för närvarande. Europeiska unionen är splittrad, Förenta nationerna är blockerat och vi upplever det förebådade kriget. Vi får emellertid varken ge efter för pessimistiska tankar eller erkänna oss besegrade. Michel Rocard sade med rätta att våra regeringar inte tvivlar på att Saddam Hussein är en farlig krigsbrottsling som i det förflutna har gjort allt som står i hans makt för att förse sig med massförstörelsevapen och att man inte kan lita på hans ord. Rocard har också sagt att denna diktator måste ställas inför Internationella brottsmålsdomstolen, vilket parlamentet röstade igenom i januari i år med motstånd från PPE-DE-gruppen. Vi måste framhärda när det gäller den här frågan. Våra åsikter går isär när det gäller frågor som vilken takt utvecklingen skall ske i och vilka medel som skall användas. Det vill säga, vi måste fråga oss varför det finns en så djup splittring bland oss européer. Det är vårt ansvar. Och när det gäller den frågan delar jag de åsikter som Robin Cook, ordföranden för Europeiska socialdemokratiska partiet, hyser, som i det brittiska underhuset sade att våra intressen skyddas bättre av multilaterala avtal och av en världsordning som styrs av fasta regler än av ensidiga aktioner. (Applåder från vänster) Frågan, ärade kolleger, är inte om vi är mer eller mindre vänner med Förenta staterna. Unionen är en lojal partner, inte en lydig vasall. (Applåder från vänster) De nuvarande meningsskiljaktigheterna handlar om att vi inte instämmer i Bushadministrationens doktrin om ett förebyggande angrepp. Jag kan inte godta argumentet att Jimmy Carter skulle vara mindre patriotisk mot Förenta staterna för att han anser att detta krig är oberättigat. Det är helt enkelt absurt. (Applåder från vänster) Det finns även en annan faktor, nämligen att Förenta staternas nuvarande förvaltning vill rita om hela kartan för Mellanöstern, ett århundrade efter det att två europeiska kolonialmakter - Förenade kungariket och Frankrike - delade upp Mellanöstern mellan sig med ritpenna. Man behöver bara titta på kartan för att förstå att sådant inte hör hemma i dagens värld. Vad som är fullständigt vansinnigt är att de säger oss, som vi alla vet, att marknaden för återuppbyggnaden av Irak redan har delats upp - och främst på listan finns det företag som Förenta staternas vicepresident ledde till för två år sedan. Detta är oacceptabelt. Kommissionsledamot! Min grupp kommer att rösta om den humanitära hjälp som administreras av civila i Irak. Återuppbyggnaden måste diskuteras, så att det inte blir vi som får betala kalaset för andras äventyr, vilket till exempel är fallet i Palestina. (Applåder från vänster) Det är följaktligen kommissionens ansvar. Låt mig även säga följande: Jag förstår att man känner fruktan i Förenta staterna efter den 11 september, men en framstående nordamerikan, en stor nordamerikansk president, Franklin Delano Roosevelt, sade då han stod i begrepp att leda Förenta staterna i den ädla saken att befria Europa - med undantag för mitt land tyvärr - att man bara behöver vara rädd för själva rädslan. Man kan inte leva i rädsla och fruktan. Man måste leva positivt. När man vädjar om dialog med andra kulturer måste jag säga er, herr Poettering, att dialogen med de islamiska länderna - inte bara med de arabiska folken - måste grundas på något positivt. En stor poet från mitt land, Ibn-Hamz från Cordoba, har mycket klokt sagt att krigets blomma är ofruktsam och det är något vi verkligen måste tänka på. (Applåder från vänster) Man kan inte börja föra en dialog på grundval av hot och krig. När det gäller händelseutvecklingen i säkerhetsrådet vill jag tillägga - och det finns många länder som har vägrat låta sig utsättas för påtryckningar - att vi inte kan bortse från den grundläggande frågan, vilket även Robin Cook har sagt: Om vi verkligen tror på ett världssamfund som grundas på bindande regler och institutioner kan vi inte bara strunta i dessa när resultaten inte blir till vår fördel. Detta är något grundläggande. Om vi tror på Förenta nationerna måste vi stödja och förstärka denna organisation. Vi kan inte ensidigt ta på oss ansvaret och säga att det som har gjorts hittills är meningslöst. Om vi alla vill ha fred, om vi är emot blodtörstiga tyranner, om vi är för en aktiv politik för att förstöra massförstörelsevapnen måste vi, herr rådsordförande, vara förmögna att ena oss igen, och min grupp begär enträget att ni tar med er detta budskap, detta krav som miljoner europeiska medborgare stöder, så att Europeiska rådet slutar upp med sitt skådespel. Vi måste vara förmögna att ena oss, och även att seriöst återinleda Mellanösternprocessen - som är av yttersta vikt - och säkra vår framtid som en kraftfull och konsoliderad Europeisk union, som är stark nog inför sig själv och inför världen. (Applåder från vänster) Watson (ELDR). Herr talman! Detta är inte bara ett krig. Vi liberaldemokrater har hela tiden påpekat för kammaren att krig endast var motiverat som en sista utväg, om inspektionerna misslyckades och om kriget uttryckligen hade godkänts av FN:s säkerhetsråd. Vi föredrar att tillgripa ordets makt i stället för våldets. Hur mycket vi än avskyr Saddam Husseins regim beklagar vi ändå djupt att bomberna föll över Bagdad samtidigt som vi åt frukost i Bryssel. För det irakiska folkets skull och för våra truppers, som gör sin plikt som yrkessoldater, hoppas jag att detta krig blir så kort och oblodigt som möjligt. I avsaknad av FN:s legitimitet och moraliska bemyndigande har de länder som driver kriget en plikt att göra det på ett sätt som överensstämmer med internationella normer och avtal. Det betyder att de inte skall använda oproportionerligt våld, inte använda små bomber, s.k. klusterbomber, som släpper minor, inte använda gas som sätter motståndaren ur stridbart skick, till exempel sådan som användes på teatern i Moskva, inte använda den förödande bomben MOAB som kreverar i luften, framkallar svampmoln och orsakar massförstörelse. De kanske också borde se till att inte skräpa ned Iraks öken med utarmat uran. (Applåder från ELDR-gruppen) När kriget väl är över är det ett oavvisligt krav att Förenta staterna och Förenade kungariket tar sitt ansvar för att snabbt återuppbygga ett fredligt, stabilt och välmående Irak för de invånare som lidit så fruktansvärt under våra sanktioner. För detta kommer det att krävas att sanktionerna hävs och humanitärt bistånd omedelbart sätts in. Det innebär att Iraks olika befolkningsgrupper enas och att stabila institutioner byggs för att trygga framtiden. Utöver detta måste de båda länderna även inrätta en domstol som skall ställa döma den irakiska regimen för de brott som den begått, och de måste se till att kontrollen av oljefälten återgår till det irakiska folket. Om dessa länder kan använda samma övertygelse och beslutsamhet för att lösa konflikten mellan Israel och Palestina och samma hängivenhet för att förstöra sina egna massförstörelsevapen som de begär av irakierna, kanske vi kan göra en del framsteg. Det är viktigt att Förenta staterna inte agerar på egen hand när det gäller att besluta om Iraks öde. När kriget väl är över måste Europeiska unionen lyfta fram de humanitära värderingarna. Vi måste ha ett öppet sinnelag, vara generösa och fullt ut ta vårt ansvar för återuppbyggnaden av Irak. Detta är inte något lämpligt tillfälle att bråka med Förenta staterna om kostnaderna för återuppbyggnad. EU måste göra sin uppgift utan några hemliga dagordningar. När våra stats- och regeringschefer möts i veckoslutet måste de diskutera hur vi kan begränsa krigets ekonomiska inverkan på ekonomin inom EU, hur ECB kan vara berett att om det behövs snabbt agera för att återskapa förtroendet för vår valuta, och hur regeringarna kan visa förnyat engagemang för de reformer som krävs för att gjuta nytt liv i den europeiska ekonomin. När kriget är över måste de också diskutera, och vara beredda att diskutera, varför EU misslyckades i Irakfrågan. Det kan hända att krisen kommer att visa sig vara en vändpunkt om våra stats- och regeringschefer slutligen accepterar att vi behöver en gemensam utrikespolitik och en gemensam plats i FN:s säkerhetsråd, eftersom det bekymmersamma stamtänkandet innebär att Washington vinner slaget. Om det i London, Paris, Berlin och Madrid finns något att lära från denna kris är det att vår syn på världen skulle vinna om vi hade en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik. (Applåder) Wurtz (GUE/NGL). Herr talman! Dagen grydde över Bagdad i morse när befolkningen - dessa män, kvinnor och barn som några av oss här har träffat, sett leva och ställt frågor till för några veckor sedan och vars ansikten vi åter minns under dessa dramatiska timmar - väcktes ur sin sömn av det bedövande och outhärdliga ljudet från de första bomberna. De vet att 3 000 missiler kommer att släppas ned över Irak redan under krigets första fas. De förväntar sig att få uppleva, eller på nytt få uppleva, den fruktansvärda skytteltrafiken med F-15, F-16, B-1, B-2, B-52, Awack-flygplan och Apache-helikoptrar som kastar sig över deras land. Bush vågar tala om ära och moral och åkalla Gud, trots att han fattat det mest omänskliga och oförlåtliga beslut, nämligen att avbryta Iraks fredliga nedrustning för att mot detta land, som är utmattat av tidigare krig och av ett brottsligt embargo, och där hälften av befolkningen - har det sagts - inte är över 15 år, skicka iväg 600 stridsflygplan, 70 krigsfartyg, 6 hangarfartyg, kolonner av stridsvagnar och 300 000 soldater. Kanske vissa av de 600 journalister som ingår i de väpnade styrkorna kommer att gå så långt som till att leverera oss några scener av folklig fröjd: irakier som välkomnar sina befriare med sötsaker och blommor, såsom Kanan Makiya, galjonsfigur för de proamerikanska exilirakierna. I New York Times Magazine får vi veta om denne presidentrådgivare, som lever i Cambridge sedan 1968, att han tillbringade en stor del av sin intervjutid i Vita huset under januari med att förklara för sin illustra värd att det finns två sorters muslimer i Irak: shiiter och sunniter. Det säger något om hur långt kunskapen om detta land och diskussionen om dess framtid kommit på toppen av den amerikanska makten! Och det är dessa människor som gör anspråk på att i världssamfundets ställe besluta om krig eller fred. Vilka framtidsutsikter erbjuder de det irakiska folket? Att Saddam Hussein skall utmanövreras? Det irakiska folket kommer sannolikt inte att sörja diktatorn. Men vad händer sedan? En lång amerikansk militär ockupation i ett av de största och mest emblematiska arabiska länderna? Vem kan tro att det skulle accepteras? Och vilka framtidsutsikter erbjuder de världen i allmänhet? Nya jakter på skurkstater på andra breddgrader vilket general Westley Clarck, som ledde Natos styrkor i Jugoslavien, låter förstå och han anser, jag citerar honom, att ?även om vårt slutliga mål är att få slut på terroristhoten utgör Irak bara en kamp i en mycket större kampanj?? Förstår vi verkligen omfattningen av den destabiliserande kedjereaktion som vi håller på att inleda i regionen? Detta kommer att utgöra ett hot mot hela världen. En stormakt med ett styrkeförhållande utan motstycke i historien framställer sig öppet som kejserlig, även om det förvärrar klyftan, bidrar till oordningen i världen och försörjer terrorismen. Historien kommer att minnas att den allmänna opinionen i världen uttalat sig starkt och rest sig emot denna oansvariga politik. Den kommer att minnas att modiga röster hörts, däribland kyrkornas. Den kommer att minnas att statsmän vågat säga nej och stå emot påtryckningar, smutskastning och till och med hot. Vad kommer man att minnas av EU under dessa historiska förhållanden? Under förmiddagen måste jag erkänna att jag inte hört någonting om det viktigaste. Kommer EU att våga kräva ett omedelbart stopp för detta orättvisa, olagliga och farliga krig? Vad säger EU om det irakiska folkets öde ... (Applåder från vänster) ... däribland kurdiska och iranska flyktingar som riskerar att hotas till förmån för detta krig? Vare sig de 15 medlemsstaterna är enhälliga eller ej, finns det ändå utmaningar som EU kan och bör anta, eftersom de hör till själva grunden i vårt internationella system som trädde i kraft 1945 och den rätt som det förkroppsligar för alla demokratier. EU måste därför uttala sig om den nya strategiska doktrinen från Bushadministrationen, som förhärligar den militära styrkan, som berättigar ensidigheten och legitimerar det förebyggande kriget. EU måste resa sig upp med kraft mot det ytterst allvarliga prejudikat som utgörs av det faktum att den amerikanska försvarsministern inte utesluter att taktiska kärnvapen eller nervgas kommer att användas i Irak. EU måste mycket tydligt säga nej till det oansvariga beslut som fattats ensidigt av en grupp stater, däribland två medlemsstater, att starta ett krig utan godkännande från FN:s säkerhetsråd, och till och med i strid mot en förkrossande majoritet av dess ledamöter. EU måste bli mycket mer offensivt och verkligen på nytt starta fredsprocessen i Mellanöstern, så att en rättvis och hållbar lösning på det palenstinska problemet kan nås. Men genom att låta kriget i Irak fortsätta öppnar man vägen för det värsta i Mellanöstern. Man öppnar helvetets dörrar, förutspådde ordföranden i arabförbundet. När allt kommer omkring är vårt parlament den enda av EU:s institutioner som intagit en ståndpunkt när det gäller kriget. (Applåder från vänster) Jag erinrar om innehållet i vår resolution som antogs redan den 30 januari i år, och där Europaparlamentet på nytt bekräftade sitt engagemang för freden och internationell rätt; stödde fullt ut Hans Blix och El Baradeis arbete; ansåg att brott mot resolution 1441 som hittills noterats av inspektörerna inte rättfärdigade en militär aktion; uttryckte sitt motstånd mot varje ensidig militär aktion, ansåg att en förebyggande attack skulle strida mot internationell rätt och FN:s stadga och att det skulle leda till en allvarligare kris som även skulle innefatta andra länder i regionen. Detta är vad som åtminstone ger vår talman grunden till ett tydligt, uttryckligt och starkt uttalande vid Europeiska rådet i dag. Men vi kommer för den skull inte att vara kvitt. Inför de mycket allvarliga händelser som äger rum framför våra ögon, och som riskerar att urarta på ett dramatiskt sätt, måste vi ta vårt ansvar för att bromsa upp krigstänkandet. Det gamla Europa måste kunna se till att en bild av en ny värld växer fram. Låt oss lyssna till de enträgna uppmaningarna från våra landsmän. Det är vad de förväntar sig av oss. (Applåder från vänster) Frassoni (Verts/ALE). Herr talman! Först och främst skulle jag vilja tacka er för att ni har tagit initiativ till denna debatt, detta extra sammanträde, på samma sätt som ni gjorde i samband med att det första Gulfkriget inleddes. Herr talman! Bushs krigsförklaring är olaglig och den brittiska regeringen rättfärdigar den väpnade attacken med patetiska svepskäl. Förenta nationerna har inte misslyckats, utan företrädde den allmänna opinionen i världen på ett riktigt sätt. De befintliga förfarandena, med alla sina begränsningar, skulle ha varit mer än tillräckliga för att förhindra ett krigsutbrott, fortsätta med inspektionerna och avväpna Saddam - det är vi övertygade om - och varför inte också för att senare ställa honom inför rätta vid en internationell domstol, om bara Förenta staterna och Förenade kungariket hade följt reglerna, (Applåder) om bara amerikanernas andra vasallregeringar, särskilt de nuvarande och kommande medlemsstaterna i unionen, hade låtit rättsliga skäl gå före tacksamheten mot amerikanerna. Visst kan man förstå denna tacksamhet, men den hänför sig till det förflutna och framför allt till en regering med en helt annan resning än den nuvarande. Den framtid som nattens attack förebådar är en framtid med krig. Vi frågar oss alla vem som står näst på åtgärdslistan för Bushs valkampanj, för denna lista har ingenting att göra med brotten mot den internationella rätten eller säkerhetsrådets resolutioner. Under 35 år har man brutit mot hela 106 resolutioner: 31 om Israel, 23 om Turkiet, 18 om Marocko, 16 om Irak och så vidare. Det är denna totala egenmäktighet, denna brist på trovärdighet när Bush talar om demokrati och laglighet som gör att vi i dag känner oss oroliga och måste agera. Vi är inte amerikaner, vi är européer, och i dag måste vi konstatera att det inte bara är den internationella rätten som man har trampat på, utan också den europeiska. Vi anser att alla reglerna i fördraget har samma dignitet och skall följas, däribland artikel 19 som tvingar de europeiska medlemmarna i säkerhetsrådet att försvara unionens ställningstaganden och intressen, vilket man uppenbarligen inte har gjort. (Applåder) Vi vill att kommissionen, som är fördragens väktare, och parlamentet säger detta klart och tydligt. Europeiska unionen får inte reduceras till en humanitär organisation, kommissionsledamot Patten, (Applåder) och parlamentet får inte reduceras till något advisory board i en humanitär organisation. Vi anser att Förenade kungariket och Spanien handlar på ett obetänksamt, olagligt och obegripligt sätt när de stöder ett anfall som den allmänna opinionen i deras egna länder inte står bakom. (Applåder) Vi anser att regeringen i Italien, som kommer att ta över ordförandeskapet och som är ett de länder som grundade gemenskapen, har spätt på den rådande förvirringen i och med sitt vankelmodiga beteende. Vi anser dock också att även Frankrike och Tyskland har brutit mot artikel 19, eftersom de inte genast sökte skapa allianser med de 15 medlemsstaterna och inte gjorde gemensam sak med det grekiska ordförandeskapet, som ända från början har försökt skapa en roll värd namnet för Europeiska unionen. Vi ställer inte upp på det val denna situation ställer oss inför: En rättfärdig men ofruktbar ståndpunkt, som Frankrike och Tyskland har intagit, som inte gjorde det möjligt att undvika ett krig, eller en orättfärdig ståndpunkt, som den Förenade kungariket och Spanien har intagit, som oroar befolkningen, bidrar till kriget och lägger grunden för nya krig. Om Europeiska unionen hade haft ett permanent säte i Förenta nationerna, om gemensamma institutioner och tvingande bestämmelser hade gjort det nödvändigt för oss att redan från början ha en enda ståndpunkt, vågar vi fortfarande tro att kriget inte hade börjat i natt. Det är denna utmaning vi står inför, som konventet står inför, även om den församlingen ibland inte verkar inse det. Det finns dock mer brådskande och omedelbara signaler som vi måste ge, och den första gäller Mellanöstern. Trots det senkomna tillkännagivandet av en vägledning tror vi inte att regeringen Bush verkligen är motiverad att skapa fred i Mellanöstern och stoppa Israels militära operationer. Det är uppenbart att det är Europeiska unionen som måste se till att denna vägledning verkligen genomförs. Herr talman! Vi väntar på ett initiativ vad detta anbelangar. Den andra signalen gäller oss själva: det skulle vara ett allvarligt, mycket allvarligt, misstag att skjuta upp Europa-Medelhavsforumet som skall avhållas på Kreta i slutet av månaden. Det vore ytterligare en onödig signal om maktlöshet, som vi verkligen inte har råd med i dag. (Applåder) Pasqua (UEN). Herrar talmän, kära kolleger! Jag känner mig bedrövad i dag och samtidigt illa till mods. Bedrövad därför att, andra har sagt det långt före mig, krig alltid är ett konstaterande av ett misslyckande och att det som händer tyvärr bara kan fylla oss med sorgsenhet och även ge oss en känsla av otillfredsställelse. Men jag känner också ett visst obehag eftersom jag, när allt kommer omkring, tror att vi alla har blivit lite lurade. Under veckor och månader har det varit fråga om ansträngningar för att lyckas avväpna Irak på fredlig väg, medan Förenta staternas beslut om militärt ingripande i verkligheten, enligt min uppfattning, fattats för länge sedan. Det räcker exempelvis med att läsa rapporten från James Baker-institutet från december förra året, för att bli övertygad, där principerna för Förenta staternas politik beträffande Irak efter kriget fastställdes. Jag tror därför att beslutet att använda tvång fattades redan för flera månader sedan. Vi tvingades diskutera nedrustning med fredliga medel, och det var det som gjorde det möjligt för Förenta staterna att samla sina styrkor. Jag tror att den fråga som uppstår för oss, som kommissionsledamot Patten sade nyss, inte är om vi vill vara med eller emot amerikanerna, om vi vill komma överens med amerikanerna eller ej. Det är mycket enklare: vill ni, vill vi ha ett EU som är oberoende av Förenta staterna? Om svaret är ja, måste man ställa frågan till folket, och vi har ju de senaste dagarna sett att folket är berett att göra sin stämma hörd och svara. Det är bara folken som kommer att göra det möjligt för oss att bygga upp ett oberoende EU, dvs. ett EU som inte är Förenta staternas motståndare, utan dessa samarbetspartner på lika villkor. I dag säger man att Irak splittrar Europeiska unionen. Nej, mina damer och herrar, Irak splittrar inte Europeiska unionen! Irakfrågan fungerar snarare som sanningsapostel. Europeiska unionen är splittrad på djupet. Det finns bland de europeiska staterna vissa stater som alltid kommer att främja alliansen med Förenta staterna, framför byggandet av ett oberoende EU. Det är verkligheten. Och på grund av att vi aldrig haft modet, att våra regeringar aldrig haft modet att inleda en debatt i frågan får vi nu uppleva det vi upplever. Det är varken Frankrikes eller Tysklands fel. Det beror på alla dem som sedan mer än 40 år styr länderna i Europeiska unionen och som aldrig gått till botten med problemet. Det blir nödvändigt att bestämma sig för att göra det. Men om man vill ha ett oberoende EU, måste man veta till vilket pris. Man kan inte vilja ha ett oberoende EU och samtidigt för sin säkerhet förlita sig enbart på Förenta staterna. Det är de som tar konsekvenserna av den militära organisationen om allvarliga problem uppstår. Om Europeiska unionen vill finnas måste den ha medel för det. Det är så det ser ut, det är verkligheten! Allt annat är sekundärt. Man kan ha en massa möten, Europeiska unionen kan betrakta sig själv som en super-ickestatlig organisation, allt detta är mycket bra. Men med tanke
{'language': 'sv'}