Genoptagelse af sessionen Formanden Jeg erklærer Europa-Parlamentets session, der blev afbrudt den 18. december 1998, for genoptaget. Arbejdsplan Formanden Næste punkt på dagsordenen er fastsættelse af arbejdsplanen. Det endelige forslag til dagsorden, som det blev opstillet af Formandskonferencen i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 95, er omdelt. Der er foreslået eller foretaget følgende ændringer: Strasbourg Mandag: Formanden Mine damer og herrer, jeg gør Dem opmærksom på, at jeg netop har modtaget endnu et mistillidsvotum til Kommissionen i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 34, og det er stillet af hr. Fabre-Aubrespy og 68 andre parlamentsmedlemmer. Efter aftale med stillerne af dette mistillidsvotum og Kommissionen foreslår jeg Dem, mine damer og herrer, at vi forhandler om dette mistillidsvotum sammen med det, der allerede var opført på dagsordenen, og de beslutningsforslag, som også er opført på dagsordenen for i dag. Jeg giver ordet til hr. Striby. Striby Hr. formand, jeg vil gerne gøre et nyt forsøg og stille Dem det samme spørgsmål som for to måneder siden om indvielsen af IPE IV-bygningen, som ærgrer os. Parlamentet kan ikke stille sig tilfreds med løse rygter i korridorerne, når det drejer sig om dets nye bygning. Vi ved, at sagen er fastlagt i traktaterne, men endnu ikke i sin materielle dimension, der består af træ, glas og cement. Formanden Hr. Striby, vi er i gang med at behandle dagsordenen. Spørgsmålet om IPE IV-bygningen og dens færdiggørelse vedrører ikke dagsordenen. De kan stille spørgsmålene i henhold til forretningsordenens artikel 28. Jeg giver Dem ikke ordet. Hr. Fabre-Aubrespy, har De noget imod, at vi behandler Deres forslag om mistillidsvotum sammen med det, der allerede er opført på dagsordenen? Fabre-Aubrespy Hr. formand, jeg synes faktisk, at det er en god idé at forhandle derom under ét, for jeg ønsker ikke en ny forhandling i morgen tidlig efterfulgt af en afstemning torsdag, det vil sige 48 timer efter. Jeg synes, at det i betragtning af procedurens enestående karakter og det faktum, at det er ekstraordinært at stille et mistillidsvotum, vil være på sin plads, at fru Green og jeg får ordet først i forhandlingen. Jeg erindrer om, at det mistillidsvotum, som De omtalte, kommer fra alle Parlamentets politiske grupper uden undtagelse, og at det er underskrevet af i alt 69 personer. Formanden Tak, hr. Fabre-Aubrespy. Kommissionen accepterer nok også, at de to forslag om mistillidsvotum forhandles under ét. Hr. kommissionsformand, kan De acceptere denne procedure? Formanden for Kommissionen accepterede forslaget Corbett Hr. formand, i artikel 34 i Parlamentets forretningsorden angives det, at forhandlingen om et forslag om mistillidsvotum tidligst finder sted 24 timer efter meddelelsen til medlemmerne. Jeg var meget nysgerrig efter at vide, eftersom der allerede var indgivet et forslag om mistillidsvotum, hvorfor visse medlemmer fandt det passende at indgive endnu et forslag om mistillidsvotum, der, i det mindste i henhold til forretningsordenen, hverken burde eller kunne finde sted på samme tid. Men nu forstår jeg grunden: Det er, fordi hr. Fabre-Aubrespy forsøger at bruge det som middel til at komme til at tale tidligere i løbet af forhandlingen, end han ellers ville. Formanden Vi går nu over til afstemning om forslaget om forhandling under ét af de to forslag om mistillidsvotum. Forslaget vedtoges Tirsdag og onsdag: ingen ændringer. Torsdag: Formanden Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet foreslår, at der stemmes om de fem betænkninger om Agenda 2000 fra Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter, det vil sige betænkningerne af Mulder, Garot, Goepel, Fantuzzi og Graefe zu Baringdorf, på torsdag i stedet for som planlagt at udskyde dem til mødet den 28. januar. Hr. Graefe zu Baringdorf får ordet for at begrunde forslaget. Graefe zu Baringdorf Hr. formand, vores gruppe anmoder om, at debatten om Agenda 2000, det vil sige reformen af landbrugspolitikken, og afstemningen om de diskuterede betænkninger ikke adskilles tidsmæssigt. Vi har stillet forslag om, at afstemningen finder sted denne uge. Hvis dette imidlertid ikke er muligt af tidsmæssige årsager, ville det efter vores mening være bedre at udskyde hele debatten og afstemningen til mødet i Bruxelles. Afstemningen er ikke nogen teknisk, men en ultrapolitisk handling. Vi må ikke koble den debat, som jo især handler om ændringsforslagene og diskussionen på de enkelte områder, fra afstemningen. Jeg håber, at Europa-Parlamentet følger vores forslag! Formanden Mange tak, hr. Graefe zu Baringdorf. Hr. Goepel får ordet for at argumentere mod forslaget. Goepel Hr. formand, jeg anser godt nok diskussionen om et tillidsvotum for meget vigtig, men Agenda 2000 er også et ultrapolitisk emne, her har De, hr. Graefe, fuldstændig ret. I forbindelse med Agenda 2000 bør vi ikke skubbe alt fra os nu, men derimod, sådan som det er planlagt, diskutere markedssektorerne på onsdag - uafhængigt af andre begivenheder. Det ville være en entydig fornærmelse af det, der skulle diskuteres i dette Parlament frem til år 2006 som det vigtigste på landbrugsområdet, hvis vi ganske enkelt udskyder tingene og siger, at vi gør det i Bruxelles på minimødet i løbet af to dage. Jeg har forståelse for, at det rent tidsmæssigt ikke kan lade sig gøre at gennemføre en afstemning med over 400 ændringsforslag. Man kunne ganske udmærket foretage afstemningen i Bruxelles, men vi bør tale om Agenda 2000 på onsdag. Formanden Vi går nu over til afstemning om De Grønnes forslag. Forslaget forkastedes Posselt Hr. formand, jeg forstår fuldt ud, at man har udskudt afstemningen om Agenda 2000 med de tilhørende 400 ændringsforslag. Jeg forstår imidlertid ikke, at man behandler Hermange-betænkningen torsdag aften, men ikke stemmer om den helt normalt fredag morgen, sådan som det er sædvane. Jeg kunne godt tænke mig at vide, hvad grunden er, og dette er efter min mening en fremgangsmåde, som man ikke bør anvende fremover. Formanden Hr. Posselt, for fremtiden vil grupperne bestemme. Denne gang har Formandskonferencen skønnet, at det var bedst at foretage en separat afstemning en anden dag, nemlig den 28. januar, og afholde forhandlingen i denne uge. Eftersom der ikke blev gjort indsigelse mod dette, kan vi ikke ændre noget som helst nu, for der er ikke fremsat forslag til ændring af dagsordenen i rette tid. Fredag: ingen ændringer Bruxelles Onsdag den 27. januar 1999 og torsdag den 28. januar 1999: ingen ændringer Den således ændrede dagsorden godkendtes Mistillidsvotum - Nægtelse af decharge 1996 Formanden Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om: to forslag til mistillidsvotum til Kommissionen i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 34 stillet af Green og andre underskrivere og af Fabre-Aubrespy og andre underskrivere; samt om følgende beslutningsforslag vedrørende decharge for 1996: B4-0012/99 af Green for PSE-gruppen om bedre finansiel styring i EU; -B4-0011/99 af Martens og Elles for PPE-gruppen om decharge for regnskabsåret 1996; -B4-0009/99 af Cox for ELDR-gruppen om reaktionen på Europa-Parlamentets undladelse af at give decharge for EU's budget for 1996; -B4-0013/99 af Pasty for UPE-gruppen om konsekvenserne for Kommissionen af den manglende tildeling af decharge for regnskabsåret 1996; -B4-0014/99 af Puerta for GUE/NGL-gruppen om konsekvenserne for Kommissionen af Parlamentets manglende meddelelse af decharge for regnskabsåret 1996; -B4-0016/99 af Aelvoet, Holm og Müller for V-gruppen om decharge for gennemførelsen af 1996-budgettet; -B4-0015/99 af Lalumière for ARE-gruppen om Parlamentets henvisning til fornyet behandling i Budgetkontroludvalget af afstemningen om decharge for gennemførelsen af Den Europæiske Unions budget for 1996.Jeg vil først give ordet til de to parlamentsmedlemmer, der har stillet forslagene om mistillidsvotum, og dernæst til de grupper, der har fremsat beslutningsforslag vedrørende nægtelsen af decharge. Derefter vil formanden for Kommissionen få ordet, og bagefter fortsætter vi med forhandlingen. Først giver jeg ordet til fru Green som førsteunderskriver af det forslag om mistillidsvotum, som blev indgivet først. Hr. Berès får ordet for en bemærkning til forretningsordenen. Berès Hr. formand, de, der har trukket deres underskrifter tilbage for min gruppe, er Gérard Caudron, Danielle Darras og Marie Noëlle Lienemann samt mig selv, det vil sige alle de franske socialister. Formanden Der er altså stadig én underskrift mere end minimumskravet. Antallet af underskrifter er under alle omstændigheder større end minimumskravet for afstemning om mistillidsvotummets gyldighed. Green Hr. formand, den 17. december umiddelbart efter afstemningen om Ellis-betænkningen fremsatte jeg for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe forslag om mistillidsvotum til Europa-Kommissionen. Uger forud for den afstemning havde det været min åbenlyse holdning her i Parlamentet og i medierne, at beslutningen om decharge for 1996-budgettet var en klar angivelse af den finansielle styring mv. i Europa-Kommissionen. Dem, der her i Parlamentet er indstillet på at erklære Kommissionen økonomisk inkompetent, må tage det eneste mulige institutionelle skridt i deres magt og forsøge at afsætte den. Jeg fremsatte forslaget om mistillidsvotum for at kræve, at dem der mente, at Kommissionen udviste uagtsomhed med hensyn til 1996-budgettet, skulle leve op til deres ansvar. De næste tre måneder er kritiske med hensyn til Den Europæiske Unions udvikling og udvidelsesprocessen. Efterhånden som vi bevæger os mod topmødet i slutningen af marts, hvor der skal udarbejdes en fælles holdning om reformen af landbrugspolitikken, om nye regler for fordelingen af midler til regionerne, og hvor det skal sikres, at den fremtidige finansiering af Unionen er retfærdig over for samtlige medlemsstater, er det af afgørende betydning, at Europa-Kommissionen arbejder så effektivt som muligt i tæt samarbejde, et samarbejde, der er baseret på tillid, med både Parlamentet og Rådet. Parlamentet kan ikke lade denne krise fortsætte i de kommende uger. En af de grundlæggende årsager til indgivelsen af forslaget om mistillidsvotum var straks at afgøre, hvorvidt Europa-Kommissionen er i stand til at udføre sit arbejde. Hvis ikke, bør vi træffe afgørelse om det nu. Jeg ønsker at sige til dem, der har udarbejdet beslutningsforslag, der er fremsat med henblik på forhandling under ét med dette mistillidsvotum, at deres måde at gribe tingene an på så afgjort vil føre til, at krisen fortsætter i ugevis, hvis ikke månedsvis. Det er der ingen, der har interesse i, mindst af alle dem, der er afhængige af udfaldet af EU-politikker - befolkningen i Den Europæiske Union. Ved afstemningen om decharge for 1996-budgettet i december stemte flertallet i min gruppe for, fordi vi mente, at Kommissionen havde stillet Parlamentet tilfreds på tre ud af seks områder, hvor vi havde udtrykt bekymring, og den havde i nogen grad gjort noget på de andre tre områder. Vi mente, at Europa-Kommissionen i visse henseender blot ikke var i stand til at opfylde alle vores krav, f.eks. i de tilfælde hvor der er fælles ansvar med Rådet eller de nationale regeringer. Vi havde støttet Budgetkontroludvalgets krav, da det udsatte decharge i marts og bad om yderligere afklaring og handling. Vi mente, da der skulle være afsteming om decharge i december, at vi allerede havde øvet betydelig indflydelse med henblik på ændringer, og med udsigten til en umiddelbart forestående tilsvarende svær decharge for 1997-budgettet kunne vi fortsætte med at forårsage endnu flere ændringer. Parlamentet optrådte ansvarligt og var drivkraften bag dagsordenen af ændringer. Med en vis succes, takket være Budgetkontroludvalgets arbejde, og muligheden for at opnå endnu mere i de kommende måneder i forbindelse med decharge for 1997, ønsker flertallet i min gruppe, at Kommissionen fortsætter sit arbejde med Agenda 2000. Det var baggrunden for vores holdning i december. Det skal siges, at der er kolleger i Parlamentet i samtlige grupper - herunder min egen - der mener, at Europa-Kommissionen udviste en sådan hårdhed i forbindelse med problemerne ved dechargen for 1996, at de ikke kunne meddele decharge, og at de ville stemme for mistillidsvotummet. Jeg tror, at disse kolleger mener det oprigtigt, og jeg respekterer dem, selvom jeg har et andet synspunkt. Der er dog andre, hvis motiver handler mere om at kunne lugte et valg forude eller en særlig national dagsorden, som de følger. Støj Lad det være det! Det fascinerende ved politik er, at det ikke er statisk: Det er en dynamisk proces, der bevæger sig hurtigt. En stor svaghed i vores forfatningsmæssige ordninger, der er blevet afsløret ved den nuværende krise er, ulig ledere i næsten alle andre omgivelser, at Europa-Kommissionen ikke kan anmode Parlamentet om et tillidsvotum. Jeg lyttede med morskab til parlamentarikernes reaktion umiddelbart før afstemningen om Elles-betænkningen, da Kommissionen gjorde det klart i sin redegørelse, at den betragtede afstemningen som en tillidssag. Synspunktet om, at dette på en måde lagde et unødigt pres, er da overdrevent følsomt. I enhver demokratisk parlamentarisk proces, som jeg kender til, er dette en integreret del af et normalt, stærkt samspil mellem den udøvende magt og det parlament, som den er demokratisk ansvarlig over for. Men i et bestyrelseslokale i en virksomhed, en frivillig organisation eller nationale regeringer ville ledelsen da være berettiget til at vide, om den havde Parlamentets, aktionærernes eller medlemmernes tillid, hvis disse erklærede ledelsen for økonomisk inkompetent, og der ville være en procedure, hvorved de kunne anmode om et tillidsvotum eller lignende. Mit første krav er på vegne af min gruppe, at traktaten og/eller forretningsordenen ændres for at fastlægge en sådan procedure. I de tre uger, der er gået siden mistillidsvotummet blev indgivet, har tingene ændret sig. I den tid har der været en lang række nye beskyldninger, som kræver indgående undersøgelse og hurtig handling samt fortsatte spekulationer fra pressens side om eksisterende beskyldninger. Som jeg allerede har forklaret, blev mistillidsvotummet fremsat som følge af, at der ikke blev meddelt decharge i december. Nylige beskyldninger illustrerer dog de problemer, der er centrale for den nuværende krise. Det er ikke et spørgsmål om, hvorvidt vi har politiske uoverensstemmelser med Europa-Kommissionen. Naturligvis har vi sådanne uoverensstemmelser som mellem den ene institution og den anden og som politiske familier med et klart billede af, i hvilken retning vi ønsker, Europa skal bevæge sig i fremtiden. Men politiske uoverensstemmelser af den art, er hvad demokrati handler om, og vi accepterer, at det er en del af slaget om idéer. Det handler heller ikke kun om kompetence. Lad os være ærlige og sige, at en Kommission, der har været ansvarlig for at sørge for en glat indførelse af den fælles valuta, der udfører den uhyre vanskelige og store opgave det er at påbegynde forhandlinger med seks ansøgerlande og aktivt overveje yderligere fem ansøgerlande - for blot at nævne to unikke begivenheder i den seneste tid - ikke kan erklæres fuldstændig inkompetent. Det handler langt mere om det klima, den atmosfære af hemmeligholdelse, beskyttelse, nepotisme og obstruktionspolitik, der synes at omgive Kommissionen og dens medlemmer. Det er denne bredere følelse af smålig korruption, der er så ødelæggende for Kommissionen og dens embedsmænd, og det er dette, der ganske enkelt skal tages fat på. Jeg vil gerne sige til kommissionsformand Santer, at det i nogen tid har været mit synspunkt - og jeg har tidligere diskuteret dette med ham - at Europa-Kommissionen på nuværende tidspunkt er en samling af 15 nationale, administrative kulturer. Disse 15 nationale kulturer skaber i stigende grad spændinger i arbejdsmetoderne, hvad angår de tilknyttede kulturelle forventninger, normer og værdier. Alt for ofte danner de ikke et samlet hele. Der er nu virkelig mulighed for at gribe fast om nælden og fastlægge parametrerne for en europæisk administrativ kultur. En sådan ændring ville give Kommissionens embedsmænd tillid til, fra øverst til nederst, at de har fælles engagementsregler for deres arbejde, der er veldefinerede, forstået og vigtigst af alt støttes, vedtages og håndhæves oppefra. I den henseende har også Parlamentet meget at vinde og lære af en sådan fremgangsmåde. Vi ville være nødt til at respektere sådanne parametre og medtage modenhed i vores arbejde med overvågning og kontrol af Kommissionens udgifter og gennemførelse af politikker. Jeg accepterer, at vi på nogle områder kan anklages for dobbelthed: at flytte mål, når der er blevet opfyldt krav; at anvende forskellige nationale normer og værdier som mål og i visse tilfælde optræde upassende som dommer og jury. Vi er alle her helt enige om, at bedrageri og korruption er fuldstændigt uacceptabelt, også selvom det er i meget lille målestok. Alle her i Parlamentet er engagerede i udryddelsen af misbrug ved at udnytte vores beføjelser til at afsløre bedrageri og drage de pågældende til ansvar på den rigtige måde gennem de passende dømmende myndigheder. Min gruppe har gjort sit og mere til i denne henseende og støtter enhver bestræbelse på at fortsætte dette arbejde. Alle her i Parlamentet forstår nøjagtig, hvad det betyder at være genstand for pressekampagner og til tider bagvaskelse på basis af ubegrundede beskyldninger. Hvis vi skal kræve visse personers hoved på et fad på baggrund af offentlige kampagner, før en ordentlig undersøgelse er afsluttet, eller til tider endog startet, skulle vi måske have trukket os i samlet flok, da medierne var allermest skarpe og hævdede, at medlemmer af Europa-Parlamentet misbrugte deres godtgørelses- og udgiftsordninger. Vi erkender selvfølgelig alle, at det ville være upassende at handle på baggrund af mediernes spekulationer. Men vi er også nødt til at erkende, at mangelen på et sæt gennemsigtige regler for forholdet mellem kommissærerne, deres kabinetter og generaldirektorater har forstærket påstandene om nepotisme, beskyttelse og økonomisk gevinst. Det skal der gøres noget ved nu. Jeg håber, når formanden for Kommissionen kommenterer denne debat, at han anerkender behovet for hurtig handling på dette område og fortæller os, hvad han har i sinde at gøre. Min gruppes andet krav er et sæt gennemsigtige regler for forholdet mellem kommissærerne, deres kabinetter og generaldirektorater inden udgangen af marts 1999. Min gruppe vil ikke tillade, at enkeltpersoner, det være sig kommissærer eller yngre embedsmænd, prøves af pressen. Men jeg ønsker, at det er klart for enhver, at hvis beskyldninger mod enkeltpersoner bevises - uanset hvor magtfulde eller lavtstående de er, uanset køn og politisk tilhørsforhold - vil vi kræve, at de drages til ansvar. Vi har ikke den institutionelle ret til at vælge og vrage blandt kollegiet af kommissærer. Det kunne vi ønske, vi havde. Vi har førhen argumenteret for det på regeringskonferencen og vil uden tvivl argumentere for det med fornyet styrke fremover. Men på nuværende tidspunkt har vi ikke en sådan ret. Derfor kan vi ikke støtte de beslutningforslag fra andre politiske grupper, hvor man forsøger at fordele skylden for alt det onde i Kommissionen på enkelte personer, mod hvem der ikke er bevist en sag. Bifald Under alle omstændigheder, hvis vi skulle plukke enkeltpersoner ud eller områder, der var mistænkt for bedrageri eller korruption, hvorfor nævnes den fælles landbrugspolitik så ikke, hvor bedrageri er veldokumenteret og i gang? Bifald Hvorfor nævnes programmerne for Phare og Tacis ikke, hvor rygterne er lige så alvorlige og udbredte? Bifald Hvis vi skal bevare og øge vores retskaffenhed som overvågnings- og kontrolorgan, som Kommissionen er ansvarlig over for, må vi ikke være partiske i vores kritik. Der er et andet vigtigt spørgsmål om behandlingen af angiveri. Min gruppe støtter begrebet angiveri. Vi var faktisk medvirkende til i Parlamentet, at det blev indført. En person, der beskæftiger sig med en angiver, har to store ansvarsområder. For det første skal han beskytte angiveren og dennes identitet, og for det andet skal han beskytte dem, mod hvem der fremsættes beskyldninger, indtil disse er undersøgt ordentligt. Det er da naturlig retfærdighed. I tilfældet med Paul van Buitenen levede man ikke op til nogen af disse to ansvarsområder. Jeg beklager, at hans personlige hæderlighed nu har lidt skade. Efter at have talt med ham er jeg ikke i tvivl om, at han mener, han har god grund. Jeg er heller ikke i tvivl om, at han er blevet brugt af politikere og visse folk i medierne, og som resultat heraf er han blevet misbrugt. Jeg har bidt mærke i, at de dokumenter, som hr. van Buitenen overbragte et medlem af Parlamentet, indeholdt oplysninger, der allerede var genstand for undersøgelse i Parlamentet, Kommissionen og i visse tilfælde ved domstolene. Jeg kan forstå, at han har leveret andre oplysninger, der indeholder nye beskyldninger, der nu skal undersøges. Men var Kommissionen i besiddelse af procedurer og strukturer, der gjorde det muligt at identificere og hurtigt og effektivt følge op på misbrug, havde van Buitenen-sagen ikke været nødvendig. Det er på dette område, jeg mener, at Kommissionen er sårbar og skal udvise stor beslutsomhed. Tiden er inde til at erkende, at bekymringen rækker så dybt, at kun en uafhængig gennemgang kan genskabe tillid og tiltro til den måde, hvorpå Kommissionen tager sig af misbrug inden for egne programmer. Hr. formand for Kommissionen, i starten af december, efter to diskussioner mellem os, skrev De til mig og tilbød mig, at Parlamentet kunne blive inddraget i Deres forvaltningsreformer. Det, mener vi, er vigtigt, og jeg skal vende tilbage til det. Med jeg vil gerne bede Dem gå et skridt videre og gå med til en uafhængig gennemgang af vores to institutioner. Mindre kan ikke give Europas borgere tillid til, at man gør, hvad man kan for at udrydde misbrug, efterhånden som og når det identificeres, og der gøres opmærksom på det. Vores tredje krav er derfor en uafhængig gennemgang for at vurdere og komme med anbefalinger til opdagelsen og opfølgningen af misbrug inden udgangen af dette år. Hr. formand for Kommissionen, som følge af Deres tilbud til Parlamentet om inddragelse i Deres planer om en forvaltningsreform, er det vigtigt, at Kommissionen og Parlamentet udarbejder en tidsplan for indgående diskussioner om de planer før udgangen af denne uge samt fastlægger en fuldstændig forhandling ved den endelige plenarforsamling i maj her i Strasbourg. Målet ville være, at De forud for Deres lovede beretning til Rådet på topmødet i Köln i juni har Parlamentets råd, deltagelse og, håber jeg, støtte til at skabe en Kommission, der afspejler en moderne, gennemsigtig og effektiv forvaltningsstruktur og -system. Min gruppes fjerde krav er derfor, at der udarbejdes en tidsplan for forhandlinger mellem Parlamentet og Kommissionen med udgangen af denne uge for at strukturere Kommissionens fremtidige forvaltningsstrukturs endelige form. At fremsætte mistillidsvotum er ikke en foranstaltning, jeg tager let på. Det er det mest kraftfulde våben, Parlamentet besidder. Men at nægte decharge for 1996-budgettet er ikke blot det simple tekniske spørgsmål, som visse i Parlamentet forsøger at fremstille det som. I ugerne op til afstemningen om decharge blev dette spørgsmål i høj grad et spørgsmål om tillid - og det med rette, efter min mening. Der er få ting, der er så vigtige, som hvordan Kommissionen anvender offentlige midler på et tidspunkt, hvor de er under så uhyre streng kontrol af årsager, vi alle er bekendt med. Det er ganske enkelt uacceptabelt at sige, at vi ikke betror det til Kommissionen at anvende offentlige midler, men vi er ikke indstillet på at gøre yderligere ved det. Det eneste institutionelle redskab Parlamentet har, er at afsætte hele Kommissionen, hvis vi mener, at situationen er så alvorlig og redningsløst fortabt. Blot at gøre ingenting, ikke at reagere er uacceptabelt. Denne debat - og i særdeleshed Kommissionens svar - udgør vores mulighed for at foretage den vurdering. Bifald Fabre-Aubrespy Hr. formand, mine damer og herrer, hr. formand for Kommissionen, de damer og herrer kommissærer, jeg får altså ordet i tre minutter på vegne af 69 parlamentsmedlemmer efter at have hørt på fru Green tale i 17½ minutter på vegne af 64 eller 65 parlamentsmedlemmer! Men tillad mig at begynde med at sende en hjertelig tak til de 69 parlamentsmedlemmer, der havde mod til at underskrive et andet forslag til mistillidsvotum, nemlig et rigtigt forslag til mistillidsvotum. Disse 69 parlamentsmedlemmer kommer fra alle Parlamentets politiske grupper: 9 parlamentsmedlemmer fra GUE-gruppen, 1 fra PSE-gruppen, 13 fra V-gruppen, 2 fra ARE-gruppen, 2 fra ELDR-gruppen, 4 fra UPE-gruppen, 11 fra PPE-gruppen, og man har fortalt mig om mange flere fra denne gruppe, 16 fra I-EDN-gruppen og 11 fra NI-gruppen. Disse medlemmer kommer fra alle landene i Den Europæiske Union på nær Luxembourg. Ved at indgive dette forslag til mistillidsvotum, som til forskel fra det socialdemokratiske forslag til mistillidsvotum er et utvetydigt mistillidsvotum og ikke blot en skjult tillidserklæring, tager de underskrivende medlemmer i betragtning af de alvorlige beskyldninger mod Kommissionen den logiske konsekvens af afstemningen den 17. december 1998. For det er dét, det handler om. Revisionsretten har i løbet af de sidste fire år endnu ikke afgivet en positiv garantierklæring med hensyn til lovligheden og regelmæssigheden af Kommissionens udbetalinger. Revisionsretten har i sine beretninger informeret os om skandalen omkring turismens midler, skandalen omkring programmerne i Middelhavsområdet, skandalen omkring Den Europæiske Unions Humanitære Kontor for nylig, men også om skandalen omkring transitvarer, skandalen omkring sikkerheden i Kommissionens bygninger og også for nylig, skandalen omkring aflysningen af en udvælgelsesprøve på grund af svindel. Og, kære kolleger, vi har for første gang netop modtaget et dokument, der er dateret den 8. januar, som jeg opfordrer Dem til at læse igennem, for det indeholder en opsummering af beskyldningerne mod Kommissionen med angivelse af de juridiske procedurer, der er indledt, dog med forsinkelse ind imellem. Jeg opfordrer Dem ligeledes til at stille Dem nogle meget enkle spørgsmål: Hvordan kan det f.eks. være, at hr. Perry i 28 år har kunnet have et så privilegeret forhold til EU-Kommissionen, at han ligefrem stod opført i telefonbogen for Kommissionens tjenestegrene? Hvordan kan det være, at han har kunnet samarbejde med 17 generaldirektorater om kontrakter til en sammenlagt værdi af flere hundrede millioner ecu? Dét, det handler om, er ikke dén eller dén kommissærs stilling, det er ikke en gang kommissionsformandens stilling. Dét, det handler om, er Europa-Parlamentets troværdighed og unionsborgernes tillid til de europæiske institutioner. Det er dét, som vi forslagsstillere af det rigtige mistillidsvotum ønsker at rette op på: give borgerne tilliden tilbage til EU's institutioner, og det vil i modsætning til, hvad jeg har hørt blive sagt, styrke opbygningen af Europa snarere end modarbejde den. Derfor, kære kolleger, opfordrer jeg Dem til, ligegyldigt hvad der sker i de kommende dage, at stemme for forslaget til mistillidsvotum, det eneste rigtige, som jeg og 68 andre parlamentsmedlemmer har stillet. Bifald fra forskellige pladser Martens Hr. formand, hr. formand for Kommissionen, ærede medlemmer af Kommissionen, ærede kolleger, det er ikke min hensigt at bruge alle 20 minutter. Jeg skal tale igen om lidt efter formanden for Kommissionens indlæg. Vi befinder os utvivlsomt - jeg tror ikke, at nogen behøver at gøre sig illusioner om det - i en heftig krise i Den Europæiske Union mellem Parlamentet og Kommissionen. Det første, jeg må sige, er, at den indirekte eller moralske støtte, som EU-Kommissionen har givet idéen om et forslag om mistillidsvotum, var en stor politisk fejltagelse. Vi har nærmere bestemt under ledelse af formanden for Budgetkontroludvalget, fru Theato, på grundlag af betænkningen fra hr. Elles, og endvidere på grundlag af betænkningen fra hr. Bösch forsøgt at få en dialog i gang mellem Europa-Parlamentet og EU-Kommissionen. Vi har bedt om respekt for dette Parlaments regler, der foreskriver, at hvis der ikke gives decharge for et år, fortsættes debatten mellem Kommissionen og Budgetkontroludvalget. Dette, hr. formand for Kommissionen, er også det første punkt i vores mundtlige forespørgsel: Vi vil have, at De giver os en forklaring herpå. Vi mener, at De har begivet Dem ud i en politisk manøvre, der ikke er kommet hverken Kommissionen eller Parlamentet til gode, og som nu bringer os på tærskelen af en dybtgående politisk krise. Sandheden byder mig at sige det ligeud. Hele sagen blev overordentlig stærkt politiseret, og jeg mener, at dette var en stor fejl. På vegne af vores gruppe sagde jeg ganske vist her torsdag den 17. december, at vi opretholdt vores tiltro til formanden for Kommissionen om at gennemføre reformerne, om hvilke det soleklart var fremgået, at de er en absolut nødvendighed, og at den ægte tillid mellem Parlamentet og Kommissionen på denne måde kan genoprettes. Jeg sagde på det tidspunkt også - og fru Green skældte mig da ud for at være en hykler, men det var ikke hyklerisk, tværtimod - at vi ønskede at basere os på punkt 26 og 27 i beslutningsforslaget fra hr. Elles. Som jeg sagde, står vi nu på tærskelen til en stor politisk krise. Vi løber risikoen for en omfattende politisk krise. Og det er altså, i ordets rette betydning, en debat om Parlamentets tillid til Kommissionen. Jeg kan være enig med de - det vil jeg også nævne i min afslutning - der siger, at tilliden mellem Parlamentet og Kommissionen er af afgørende vigtighed for Den Europæiske Union. Vi spiller begge en rolle som motor, som drivkraft, for processen med opbygningen af Den Europæiske Union. Der er stadig, hr. formand for Kommissionen, et meget bredt flertal på mere end to tredjedele i dette Parlament til, inspireret af Dem og på baggrund af Deres forslag, at gennemføre opbygningen af Den Europæiske Union. Vi har ikke muligheden, De har ikke muligheden, for i dag at stille spørgsmålet om tillid. Traktaten åbner ikke mulighed for det. Vi har ikke mulighed for at fremsætte et forslag om tillidsvotum. Traktaten åbner ikke mulighed for det. Det er vores indtryk, at forslaget om mistillidsvotum benyttes til at beskytte bestemte kommissærer, man har kaldt det déguiser på fransk. Bifald Ja, jeg må i al tydelighed sige Dem, at det ville være en katastrofe for Kommissionen, hvis et flertal i dette Parlament udtaler sig mod Kommissionen. De formelle regler i artikel 144 i traktaten kan ikke hjælpe Dem i den forbindelse. Ikke desto mindre - og jeg vil holde mit indlæg så objektivt som muligt - er det ikke Kommissionens politiske aktiviteter, der er til debat her i dag. Denne Kommission kan rose sig af meget store, vigtige, politiske resultater. Euroen. Hvad ville der være blevet af den uden Kommissionens inspirerende arbejde? Udvidelsen, intensiveringen af det indre marked, hvor nye områder inkluderes, som f.eks. energi og telekommunikation. Tillidspagten for beskæftigelsen, der blev bekendtgjort allerede i januar 1996, og som nu endelig blev godkendt af Det Europæiske Råd i Wien, og også det arbejde, som De har udført og forberedt med udvidelsen af Den Europæiske Union for øje, Agenda 2000 og mange andre punkter. Det handler det ikke om i dag. Objektiviteten byder dog at sige, at denne EU-Kommission har udført vigtigt arbejde på dette område. Denne Kommission konfronteres brutalt med arven efter en dårlig forvaltning. Det er også en arv fra fortiden. De har gentagne gange, hr. formand, udråbt styrkelsen, eller gennemførelsen, af en ny budget- og administrativ kultur til Deres prioriteter. De har sagt, at De vil gå til kamp mod svindelen, og desuden har De forklaret, at Deres arbejde for Kommissionen lider under denne arv efter en dårlig forvaltning. Det er altså ikke Deres politiske gerning, der er til debat her. Det der er til debat - og hele tillidsspørgsmålet har forbindelse dertil - er forvaltningen. Det er måske uretfærdigt, fordi meget går tilbage til fortiden, men De, og hvert medlem af Deres kollegium, bærer det politiske ansvar for at komme til en løsning. De må engagere Dem i at vinde dette Parlaments tillid tilbage igen. De har i de forløbne uger allerede talt om Kommissionen af i morgen. De vil om lidt sige til os, at De vil realisere denne Kommission af i morgen og se den gennemført i samarbejde med dette Parlement, hvorved kampen mod svindelen, gennemsigtigheden, afgivelse af klager til de dømmende myndigheder, hvor det er nødvendigt, bliver indlysende for at gennemføre denne finansielle omlægning og denne reform. For os er det af afgørende vigtighed, at der endelig kommer adfærdskodekser: adfærdskodeks for kommissærerne, adfærdskodeks om forholdet mellem kommissærerne, deres kabinetter og tjenestegrenene, adfærdskodeks for tjenestemændene, at der efter nøje overvejelser sammen med dette Parlament bliver tænkt og debatteret om reformen af personalevedtægten, at der kommer gennemsigtighed og ærlighed i ansættelsen af tjenestemændene, nærmere bestemt i A1 og A2, at der kommer klare regler og begrænsninger for eksterne ansættelser, at der kommer klare regler for budgetforvaltningen, nærmere bestemt for kontorerne for teknisk assistance, at finansforordningen reformeres, at der også på dette område igen kommer klare regler for eksternt personale. Men frem for alt kampen mod svindelen er et absolut must. Vi taler nu også i Parlamentet om nultolerance. Nultolerance skal anvendes. Vi ønsker, at De lover, at De på meget kort sigt i samarbejde med dette Parlament afholder en åben diskussion om et uafhængigt OLAF, og at De lover også at forsvare det over for de andre institutioner. Vi ønsker også, at der endelig bliver taget initiativ til i samarbejde med os at komme til en interinstitutionel aftale. Hr. formand for Kommissionen og ærede medlemmer af Kommissionen, De står over for en dobbelt udfordring. Der er et ordsprog, der siger: »Med ondt skal ondt fordrives«. Halve løsninger kan ikke længere anvendes. For det andet, det er måske det største problem, er der kun tildelt Dem meget kort tid endnu. En meget kort tid, vi beder indtrængende om, at De i alle forslag, som De fremsætter, foreslår en tydelig tidsplan. Jeg vil gerne afslutte dette indlæg nu med følgende: De, der har villet gennemføre den europæiske enhed med overbevisning og indsats, og som har engageret sig heri - og vi har i de forløbne år været sammen så mange gange, også med forskellige af Deres kolleger - føler sig, nu da vi allesammen kommer til at opleve dette, svigtet. Jeg føler mig svigtet. At vi ved slutningen af denne valgperiode, efter gennemførelsen af euroen, denne historiske udfordring, og udvidelsen, efter de debatter, som vi har haft om vores egne vederlag, nu igen konfronteres med dem. Den tidsfrist, som De er blevet tildelt, hr. formand for Kommissionen, er særdeles kort, og Deres løfter skal være særdeles klare. For mig er der ikke nogen personlige, ikke nogen valgrelaterede, ikke nogen partiinteresser, der tæller. Det tæller ikke for mig. For mig tæller Den Europæiske Unions fremtid, og jeg føler mig også ofte svigtet. Den Europæiske Unions fremtid. Og Kommissionen spiller en væsentlig rolle deri. En Kommission, der er en enhed, der er solidarisk, og som har modet til at træffe de forholdsregler, som vi nu forventer af Dem. Bifald Cox Hr. formand, denne debat er vigtig, den er nødvendig, og den er uden tvivl smertefuld for mange. Den handler om at stå til ansvar over for offentligheden, og hvor og hvordan man skal trække grænsen. Den opstår på et kritisk tidspunkt i EU. På vegne af min gruppe vil jeg gerne sige, at vi alle deler bevidstheden om at nå den strategiske dagsorden: euroens stilling, udnyttelsen af de nye beføjelser som forudset i Amsterdam-traktaten, Agenda 2000 og udvidelsen for blot at nævne et par stykker. I denne henseende er Kommissionen og Parlamentet naturlige allierede som institutioner med en europæisk profession. Men ud over Kommissionens lovgivende og strategiske dagsorden er Kommissionen også ansvarlig for den daglige forvaltning af EU-anliggender. Det er Parlamentets opgave at sikre, at disse anliggender er underlagt demokratisk kontrol og ansvar over for offentligheden. Parlamentet er domstolen for så vidt angår ansvaret over for offentligheden, som Kommissionen står til regnskab over for, hvad angår dens forvaltningsmæssige optræden. På dette område er det naturligt at forvente en vis grad af kreativ spænding mellem Kommissionen, som den udøvende magt, og Parlamentet. Det er sundt i ethvert demokrati. Vi har denne debat nu, fordi det to gange i de forløbne 12 måneder ikke er lykkedes Kommissionen at opnå decharge for 1996-budgettet, og fordi Kommissionen forud for vores afstemning den 17. december 1998 insisterede på, at Parlamentet, i tilfælde af et negativt resultat, skal præcisere situationen ved at gå videre til en afstemning om et forslag om et mistillidsvotum. Mange kolleger på tværs af samtlige politiske grupper beklager dybt det, de ser som værende ensbetydende med en utidig indblanding i Parlamentets procedure og suverænitet, samtidig med at man respekterer Kommissionens ret til at vedtage de politiske strategier, Kommissionen måtte finde passende. Bifald Mens ingen på noget tidspunkt kan være sikker, er det min stærke personlige overbevisning, at Kommissionen vendte en mulig triumf til et sikkert nederlag i kraft af dens utidige indblanding. Det er Europa-Kommissionen, der tiltrak sig denne debat. ELDR-gruppen mener, at en debat om tillid åbner op for bredere politisk vision og perspektiv. Dette er ikke blot en genopvarmning eller genanvendelse af debatten om 1996-budgettet. Procedurer gennem Budgetkontroludvalget opstiller mulighed for til sin tid at beskæftige sig med dette anliggende via den rette proces. I denne debat har vi krydset grænsen fra den regnskabsmæssige politik til politikken om ansvarlighed. I traktaten overdrages Parlamentet kun retten til at fremsætte mistillidsvotum til Kommissionen som helhed. Det er et groft og kritikløst instrument. Populært beskrives det ofte korrekt som atomvalget, hvor det er meningen, at hele Kommissionen skal forsvinde, når der trykkes på mistillidsknappen. Som med atomvåben er det så drastisk en foranstaltning, at man skal være forsigtig med at bruge den. Min gruppe mener, at Europa-Kommissionen er et politisk organ. Nogle vil hævde, at Kommissionen blot er et organ bestående af udnævnte bureaukrater. Der er visse centrale karakteristika, der adskiller bureaukratiske fra politiske systemer. Offentlighedens opfattelse af bureaukrati er forvaltning og manglende mod til at tage et ansvar. Ikke at turde tage et ansvar, at flytte problemerne fra en kilde til en anden og manglende accept af endeligt personligt ansvar er nogle af de negative træk, som offentligheden ofte associerer med bureaukrater. I politik må ansvaret stoppe et eller andet sted. Det er kernen i politikken om demokratisk kontrol og ansvar over for offentligheden. Traktaten giver Kommissionen status som kollegium. Kollegialiteten i Kommissionen er baseret på begrebet kollektivt ansvar. I enhver medlemsstat handler regeringen på basis af kollektivt ansvar. Fra tid til anden trues nationale kabinetter og deres troværdighed af den ene eller anden form for individuel ministeriel eller politisk sammenbrud. I alle vores demokratiske systemer ses ministres påtagelse af personligt ansvar for forskellige fejl eller interessekonflikter som en styrke, ikke en svaghed, ved systemet. Bifald Dette anerkender, at det at gøre enhver effektivt ansvarlig til tider betyder, at ingen er ansvarlig. Hvorfor skulle det være tilfældet for Europa-Kommissionens vedkommende? Nogle vil svare: »Men sådan er loven«. Og dog angives det i artikel 159 i traktaten, at kommissærer kan fratræde uden henvisning til specifikke omstændigheder. Artikel 160 fastlægger et middel, for så vidt angår de individuelle kommissærer. Mens jeg accepterer, at traktaten ikke henviser til Parlamentets ret til at fordømme de enkelte kommissærer, siger den intet om Parlamentets ret til at kræve en individuel, klar politisk præference, for så vidt angår kommissærers handlemåde. I sidste måned bemyndigede Kommissionen sig selv til at afkræve Parlamentet et tillidsvotum gennem proceduren herfor. Kommissionen har ingen juridisk ret, som det er sagt tidligere, til at gøre det. Men politisk traf den det valg. I denne måned kan vi låne af Kommissionens præcedens. Lad Parlamentet bemyndige sig selv til at kræve, at de enkelte kommissærer overvejer deres stilling, selvom der ikke eksisterer noget juridisk grundlag for et sådant krav. Parlamentet har nu i nogle år efterspurgt retten til at indgive mistillidsvotum til enkeltpersoner. Denne stræben er endnu ikke omsat til lov. Der er i dag kun givet udtryk for dette på en abstrakt måde. Dagens debat udfordrer konkret hvert medlem af Parlamentet til at overveje, hvorvidt omstændighederne politisk er til stede til at berettige en klar politisk udmelding om krav om individuelt ansvar. Min gruppe var rystet, politisk set, over mildheden i betingelserne i socialdemokraternes pseudoforslag til mistillidsvotum i december. Det gav hele Kommissionen politisk carte blanche, og set i lyset af de oplysninger vi har til rådighed, ville det simpelthen have været ubegribeligt for os at støtte det. Det ville ligeledes synes uforholdsmæssigt at fyre hele Kommissionen. Vores strategi var derfor at bidrage med et beslutningsforslag til debatten om mistillidsvotum. I vores beslutningsforslag har vi ved navns nævnelse opfordret to kommissærer til at overveje deres stilling. Jeg vil gerne have, at det klart og tydeligt fremgår, at vi ikke optræder i stedet for en domstol, ej heller som offentlig anklager. Vi kommer ikke med formodninger om skyld og uskyld, eftersom disse hører under det retslige område. Vi beskylder ikke nogen for bedrageri eller ren korruption. Vi opfordrer blot til en politisk vurdering om, hvorvidt råddenskaben for så vidt angår dårlig ledelse, uregelmæssighed, bedrageri og smålig korruption aldrig stopper, hvis hver kommissær konstant kan regne med kollegialitetens juridiske værn og undgå personligt ansvar. Kraftigt bifald Det er dét politiske sprørgsmål, der står på spil. Det er det valg, Parlamentet skal træffe. Vi er nødt til at krydse broen, vi er nødt til at gå fra håb og det abstrakte i en konkret form til et krav om, at enkeltpersoner drages til ansvar for den dårlige ledelse af deres egne ansvarsområder. Kraftigt bifald Pasty Hr. formand, mine damer og herrer, forslaget til mistillidsvotum af fru Green og næsten 70 af hendes socialdemokratiske kolleger, som nu kun er 65, og som i virkeligheden ønsker en tillidserklæring til Kommissionen, er intet mindre end et misbrug af proceduren. Selvom Parlamentets forretningsorden synes formelt overholdt, idet forslaget bærer betegnelsen »Forslag til mistillidsvotum«, svarer flaskens indhold ikke til etiketten. Der er tale om falsk varebetegnelse, hvilket efter min opfattelse burde have medført, at forslaget ikke antoges på grund af dets grundlæggende modstridende karakter i forhold til de juridiske bestemmelser og dets berettigelse. Det har i øvrigt fået nogle af vores kolleger til på initiativ af hr. Fabre-Aubrespy at stille et rigtigt forslag til mistillidsvotum. Det politiske formål med det socialdemokratiske forslag råber på endnu hårdere kritik, synes jeg. Formålet er ganske enkelt at få annuleret den politiske virkning af resultatet af afstemningen i december, som blev vedtaget med et meget stort flertal - 270 stemmer for, 225 mod - hvor Parlamentet nægtede at meddele Kommissionen decharge for forvaltningen af 1996-budgettet. Socialdemokraterne er dårlige tabere. Hvad mere er, de synes at være styret af Kommissionen, som før afstemningen i december udfordrede Europa-Parlamentet til at stille et mistillidsvotum. Parlamentet vil gøre sig selv til grin over for befolkningen, hvis vi her i januar uden videre udtrykker vores tillid til Kommissionen efter på utvetydig måde at have nægtet at meddele den decharge i december. Denne skinhellighed skriger til himlen, og det vil vores gruppe ikke medvirke til. Bifald fra forskellige pladser Derfor ønsker vi ligesom den liberale gruppe og PPE-gruppen, at Kommissionen forklarer, hvad den har tænkt sig at gøre i lyset af afstemningen i december, og at den påtager sig sit fulde ansvar, hvilket den indtil videre ikke har gjort på overbevisende manér. Det er kun i kraft af Kommissionens svar, at vi vil være i stand til at vurdere, hvorvidt vi bør afsætte den. Det er målet med vores beslutningsforslag. De mange afsløringer af uregelmæssigheder i Kommissionens økonomiske forvaltning er så alvorlige, at de kræver en hurtig og hård reaktion fra Kommissionens egen side. Det handler om dens troværdighed. Disse uregelmæssigheder er ganske vist ikke nye. De fandtes allerede, inden den nye Kommission startede, men denne omstændighed fritager hverken kommissionskollegiet eller den enkelte kommissær, hvad enten vedkommende var kommissær før eller efter 1994, for ansvar. Men jeg vil ikke frivilligt nævne navne, sålænge man ikke har fået placeret ansvaret for uregelmæssighederne. Det, som Kommissionen hovedsageligt beskyldes for i dag, er at skjule sig bag hermetisk lukkede døre efter lækager fra forskellige kilder i dens egne rækker. Ved at føre en strudsepolitik og ved i overdreven grad at forskanse sig med det hule argument om fortrolighed over for de officielle revisions- og kontrolorganer, har den åbnet dørene op for endnu værre mistanker. Hvis Kommissionen selv havde taget initiativ til at spille med åbne kort fra start af over for Revisionsretten og Europa-Parlamentet, ville den ikke befinde sig i den ynkelige situation, som den gør i dag. Med beviserne i hånden ville det have været endnu lettere for den at tilbagevise påstande, der er ubegrundede, eller som alene er motiverede af politiske hensyn, og som optræder hér og dér i pressen, i stedet for at stille sig tilfreds med fornærmet at afvise dem, som den gør i dag. Hvis der derimod som følge af de igangværende juridiske eller interne undersøgelser dukker begrundede formodninger op, om at nuværende eller tidligere kommissærer, eller tjenestemænd, ikke har opfyldt deres forpligtelser, bør Kommissionen være modig nok til at drage konsekvenserne heraf. Hvis det drejer sig om medlemmer af Kommissionen, bør den opfordre disse til at træde tilbage, hvis ikke de vil gennem den afskedigelsesprocedure, som er fastlagt i traktatens artikel 160. Hvis det drejer sig om en tjenestemand, uanset vedkommendes rang, skal den idømme vedkommende de nødvendige disciplinære sanktioner og ikke kun straffe nogle underordnede, der tjener som syndebukke for de ansvarlige på et højere niveau. Bifald fra forskellige pladser Kun med en sådan holdningsændring kan Kommissionen genoprette et tillidsfuldt klima mellem Europa-Parlamentet, de øvrige europæiske institutioner og sig selv. Kommissionen må holde op med at fremstå som en lukket verden, der går ind for nepotisme og vennetjenester. Den skal ligeledes iværksætte en grundig undersøgelse af omstændighederne for indgåelse af aftaler om tjenesteydelser, herunder i edb-sektoren. Kun ved at skære de syge grene af og rydde op i egne rækker kan Kommissionen genfinde den moralske autoritet, som den har behov for med henblik på at imødegå de store udfordringer, som Den Europæiske Union i dag står over for. Ved at gøre dette kan den genoprette tilliden til det store flertal - jeg er endda fristet til at sige det overvældende flertal - blandt Kommissionens medlemmer og tjenestemænd, hvis moralske integritet ikke betvivles. Hr. formand for Kommissionen, det er op til Dem at sætte skub i denne holdningsændring. Hvad angår UPE-gruppen, vil vi på baggrund af ikke alene Deres ord, men også Deres handlinger i de kommende uger, vurdere om betingelserne for en genoprettelse af tilliden er blevet opfyldt, men der kan ikke blive tale om at give Dem en uforbeholden tillidserklæring ved afstemningen på torsdag, således som socialdemokraterne foreslår. Bifald fra UPE-gruppen Miranda Hr. formand, hr. formand for Kommissionen, på sin samling i december mente Europa-Parlamentet ikke, at betingelserne var til stede for, at det kunne meddele Kommissionen decharge for regnskabsåret 1996, og besluttede derfor at afvise det med et betragteligt flertal. Det var efter vores opfattelse en beslutning af stor betydning og med ubestridelig politisk rækkevidde, fordi den blev taget på baggrund af særdeles alvorlige anklager, der på én gang omfatter manglende gennemsigtighed og information, diverse uregelmæssigheder, magtmisbrug og nepotisme og forskellige tilfælde af svindel med enorme beløb. Når vi nu igen skal træffe beslutning i denne sag, er vi først og fremmest nødt til at gentage det, som vi dengang sagde: Beslutningen i december har værdi i sig selv. Uafhængigt af resultatet af afstemningen om det mistillidsvotum, der i dag skal diskuteres, må Europa-Parlament genoptage og uddybe de spørgsmål, som var udslagsgivende for dets beslutning, ligesom Kommissionen nu af mange årsager ikke kan undslå sig for at give et fyldestgørende, uddybende og passende svar på de anklager, som er rettet mod den. Og når vi understreger disse så indlysende forhold, er det kun, fordi der blevet sået tvivl om rimeligheden og troværdigheden i de bevæggrunde og hensigter, der har fået Den Socialdemokratiske Gruppe til at fremsætte det mistillidsvotum, som har udløst denne debat. Jeg skal ikke opholde mig længe ved procedurespørgsmål, da jeg mener, at det er det indholdsmæssige, der fortjener den største interesse. Alligevel kan jeg dog - også fordi de rummer et vigtigt politisk element - ikke lade være med at bemærke, at der bag begrundelserne og de bestemmelser, som dette mistillidsvotum er blevet foreslået efter, ligger et tydeligt ønske om at give et bekræftende og forhastet svar på Kommissionens urimelige erklæring før dechargeafstemningen, der får det til at se ud, som om det er Europa-Parlamentet, der skal stå til ansvar over for Kommissionen og ikke omvendt, sådan som det fremgår af traktaterne. Der ligger ligeledes et åbenlyst ønske om, at der skal sættes punktum for den fuldstændige undersøgelse af de forhold, der har medført nægtelsen af decharge, ligesom, måske, et uudtalt ønske om at forhindre, at et virkeligt mistillidsvotum fremsættes på det rette tidspunkt, når den afgørende udredning af Kommissionens ansvar er afsluttet. Vi deler selvfølgelig ikke Den Socialdemokratiske Gruppes begrundelser. Også fordi de kan betyde - ja, faktisk betyder - et medansvar for hele dette problem. Det er i øvrigt også værd i denne sammenhæng at understrege, at dette initiativ fra Den Socialdemokratiske Gruppe har haft den virkning - som de ganske givet ikke har forudset eller tilsigtet - at offentligheden i alle EU-landene nu er bekendt med det, som kun institutionerne og offentligheden i et mindre antal lande tidligere vidste. Et forhold, der naturligvis gør denne debat og ikke mindst de grundlæggende spørgsmål endnu mere relevante. Der er imidlertid blevet henvist til behovet for stabilitet på grund af de store beslutninger, der nærmer sig, og som - mener nogen - gør det nødvendigt at give Kommissionen et tillidsvotum. Dét afviser vi fuldstændig. Og det gør vi uden videre, fordi hvis der findes en reel fare, så består den - såfremt det nuværende klima af mistænksomhed og en svækket og miskrediteret Kommission varer ved - i risikoen for at overføre smitte fra debatten hér til den anden. Efter vores mening kan der ikke tales om hverken gode eller dårlige tidspunkter til seriøst og grundigt at tage fat på så alvorlige spørgsmål som svindel. Helt bortset fra, at det, således som vi allerede sagde det i forbindelse med dechargen, er en sag, der ikke bør behandles ud fra kortsigtede interesser, ud fra, hvor langt der er til næste valg, eller hvor længe Kommissionen har siddet, men først og fremmest ud fra, hvad sagen grundlæggende drejer sig om. Når vi så nu står over for det, der skal være et tillidsvotum til Kommissionen, forekommer alvoren i de anklager, der er rettet mod den, os helt uomgængelig. Det drejer sig om anklager fra Europa-Parlamentet selv, vedtaget i flere på hinanden følgende betænkninger og ofte med stort flertal, fra Revisionsretten og sågar fra højtstående embedsmænd i Kommissionen. Det er anklager om uregelmæssigheder af forskellig art, navnlig inden for turisme, ECHO, Phare, Tacis, Meda og Leonardo, i forbindelse
{'language': 'da'}