Corbett Fru talman! Ni känner till att Förenta nationernas konferens för handel och utveckling just nu sammanträder i vår byggnad i Bryssel. Ni kanske inte känner till att två företrädare för den burmesiska militärjuntan deltar i detta sammanträde. Som ni känner till har Europeiska unionen antagit en gemensam ståndpunkt - som stöds av denna kammare - att inte bevilja visering till medlemmar av den burmesiska militärjuntan. Trots detta finns de alltså här i vår egen byggnad. Jag har förstått att rådet har upphävt förbudet i samband med denna konferens, eftersom man ansåg att detta var nödvändigt med hänsyn till sina skyldigheter gentemot Förenta nationerna. Om så är fallet, låt mig då uppmana er, fru talman, att be rådet eller Solana att utfärda ett uttalande genom vilket man fullständigt klargör att detta var ett undantag och att viseringsförbudet och den gemensamma ståndpunkten fortfarande gäller. Talmannen Tack, herr Corbett. Jag skall ta upp den frågan med Solana. För övrigt förutsätter jag givetvis att ministern lyssnade till er uppmärksamt, och att hon noterade det ni sade. Jag vet inte om hon vill svara... Inte nu, bra. Men vi har lyssnat till er, herr Corbett, och jag kommer att vidta lämpliga åtgärder. Van Orden Fru talman! Angående en ordningsfråga. Jag vill göra er uppmärksamma på vissa andra tämligen ovälkomna besökare på vårt område. I går ägde det rum en skamlig kommunistdemonstration på tornbyggnadens gård. Detta känns ganska hotfullt för ledamöterna; det är ett intrång på parlamentsområdet. Skulle ni kunna titta närmare på detta: Var går gränserna för parlamentets område och vilka rättigheter har vi när det gäller att stänga ute dessa personer från vårt område? Talmannen Jag skall genast ge ordet till Banotti, eftersom jag har en känsla av att hon vill svara er, vilket jag tackar henne för. Banotti Fru talman! Ni känner till att jag tog upp frågan vid presidiet i förra veckan om en väldigt hotfull och påträngande demonstration framför parlamentsbyggnaden i Bryssel, så jag blev lika överraskad när jag i går fick se exakta samma sak hända igen. Det verkar som om parlamentets gård är en offentlig plats. Den övervakas av polisen här i Strasbourg, och det har tydligen skett vissa kommunikationssammanbrott. De hade inte informerat parlamentet om att denna demonstration skulle äga rum i går. Jag håller med Van Orden. Alla har rätt till sin demokratiska åsikt, men det var sannerligen hotfullt för både ledamöter och besökare, som i hundratal försökte att ta sig in i parlamentet samtidigt. Jag hoppas alltså verkligen att förvaltningen i Strasbourg ser till att vi inte behöver gå igenom detta en gång till. Jag kommenterar inte frågan som togs upp, men detta är andra gången som tillträdet till parlamentet har hindrats av samma demonstranter. Caudron Fru talman! I måndags kväll, efter ert meddelande om fallet Berlusconi i Spanien, frågade jag er om ni hade möjlighet att ge oss alla de dokument som ni hade fått från de spanska politiska och rättsliga myndigheterna. Ni svarade att ni självklart skulle ta itu med det genast. Nu är det onsdag förmiddag och jag har fortfarande inte fått dessa dokument. Talmannen Detta är helt oacceptabelt, herr Caudron. Jag skall genast kontrollera vad det är som har hänt. Jag ställde frågan två gånger till sessionstjänsten, och man försäkrade mig att dokumenten hade översänts till parlamentets kolleger. Tro mig, jag kommer inte att lämna frågan utan att kontrollera detta. Maij-Weggen Fru talman! Jag har samma anmärkning som Corbett. Även vi har fått meddelandet om att högt uppsatta officiella företrädare för Burma befinner sig i Bryssel. Europeiska unionens officiella politik är att inte ta emot regeringspersoner från Burma på grund av landets skandalösa regim. Märk väl att fru Aung San Suu Kyi, som här tog emot Sacharovpriset, fortfarande hålls i fängslad. Jag anser att det är en oerhörd skandal att dessa människor kan vistas här och föra sin talan i vår egen kammare. Således instämmer jag helt och fullt med Corbert och yrkar på att omedelbara åtgärder vidtas. Staes Fru talman! Vidare i fråga om Berlusconi. Först en positiv punkt. Jag måste meddela er, och även herr Caudron, att den dokumentation som ni lovade oss verkligen har skickats. I går erhöll vi den på alla språk per e-post, förvisso efter klockan nio, så jag antar alltså att ett antal kolleger inte har öppnat sin e-post i dag. Men nu till en annan punkt, fru talman. Framför mig har jag ett telegram som ni har skickat till herr Berlusconi, ordförande för Forza Italia. Ni gratulerar herr Berlusconi, visserligen personligen, men jag måste säga att jag förundrar mig över den hjärtlighet med vilken ni önskar honom att hans valprogram kommer att innebära en ny start för Italien. Jag måste påminna er, fru talman, och understryka att Berlusconis valseger inte innebär att han nu står höjd över misstankar om korruption och maktmissbruk. Jag vill här klart och tydligt fastslå att det är högst otydligt var hans förmögenhet kommer från. Dessutom utgör monopolställningen inom mediavärlden en fara för den italienska demokratin, fru talman. Ni vet att Berlusconi kontrollerar en stor del av den italienska pressen. Jag anser att detta är oacceptabelt. Jag skulle egentligen vilja att kommissionen snarast låter granska denna kränkning av europeisk konkurrenslagstiftning. Fru talman! Jag hade hoppats att ni, trots alla de vänliga ord som ni riktar till Berlusconi, ändå skall ta initiativet till den här åtgärden, för att göra det tydligt att det som nu sker i Italien trots allt inte är så önskvärt. Talmannen Herr Staes! Jag tackar er för att ni meddelade mig att ni fick dokumenten i går kväll, och jag kan endast uppmana Caudron att kontrollera sin e-post. När det gäller det telegram som jag skickade till Berlusconi noterade ni säkert, herr Staes, att jag klargjorde att det var jag personligen som lyckönskade honom. Jag använde givetvis inte parlamentets namn i detta lyckönskningstelegram, där jag uttryckte vad jag ansåg mig behöva framföra personligen. Fiori Fru talman! Till och med en så lugn och sansad person som undertecknad tappar till slut tålamodet. Vi har hört en rad personangrepp på ordföranden för en politisk rörelse, angrepp som grundar sig på pressuppgifter som inte har bekräftats. Vi är en institution och en institution bör ha respekt för alla sina medlemmar, någonting som jag tycker har saknats under de senaste två månaderna. Det italienska folket har gjort ett klart, odiskutabelt val och vi har en statschef. Kan då var och en vara snäll och hålla inne med sina - för övrigt helt legitima - synpunkter. Låt oss som institution sluta upp med sådant här! Galeote Quecedo Fru talman! För några timmar sedan drabbades en baskisk journalist, Landaburu, med högt anseende såväl i sitt yrkesliv som i sitt engagemang för demokratin och mot Francoregimen. Som tur är klarade han sig levande, men det är ändå chockerande bara några dagar efter valet i Baskien där vi, vid sidan av resultaten, måste framhålla som positivt att 80 procent av baskerna deltog. Just denna vecka debatterar Europaparlamentet en resolution om yttrandefrihet till vilken min grupp har ingivit ett ändringsförslag som tar upp situationen med de förföljelser som de fria och oberoende massmedierna är utsatta för i Baskien, och som jag är säker på kommer att få kammarens stöd. Jag vill be att ni för Europaparlamentets räkning ger uttryck för vår solidaritet till Landaburu. Talmannen Herr Galeote Quecedo! I går kl. 17.00 tog jag självklart upp detta nya attentat här i församlingen, och jag beklagade det i ordalag som påminner mycket om era. Självklart uttryckte jag omedelbart, å parlamentets vägnar, allas vår medkänsla med denna journalist. Katiforis Fru talman! I måndags hade jag glädjen att berätta för er om frigivningen av Tziakourmas, som bortförts av turkcypriotiska kidnappare och frigavs efter Europaparlamentets begäran om hans frigivning. Jag sade då att jag hoppades detta skulle vara inledningen till ett annat uppträdande från turkisk sida och från företrädarna för den turkcypriotiska befolkningsgruppen, att man skulle upphöra med våld och provokationer, så att vi kan gå vidare och slå in på försoningens väg. Tyvärr tog utvecklingen mycket snabbt en annan vändning, för det har ägt rum en ny kidnappning­ det verkar som om det alltid måste ske en kidnappning, så att det finns en person kvar i fångenskap, när någon annan friges - denna gång av en 75 år gammal man, som cyklat i den neutrala zonen och som greps för att han cyklade berusad. Det är första gången jag hör att drink driving är ett brott, och därtill ett brott som måste beivras genom gränskränkningar. Jag skulle vilja uppmana er, fru talman, och jag uppmanar också mina kolleger att ta denna händelse på allvar och att upprepa parlamentets budskap till de turkiska myndigheterna vid det förra tillfället, för genom händelser av detta slag omöjliggörs varje utveckling mot en fredlig lösning. Välkomsthälsning Talmannen Kära kolleger! Jag har äran och nöjet att å parlamentets vägnar välkomna en delegation från Knesset, ledd av Dayan, vilken tagit plats på åhörarläktaren. (Applåder) Jag skulle vilja säga att det alltid är med stort nöje som Europaparlamentet tar emot delegationer från Knesset, då våra band är både uråldriga och nära. Sedan det gemensamma besöket i september 2000 av talmannen i er kammare, Avraham Burg, och Abu Ala, ordföranden i det palestinska lagstiftande rådet, ett besök som väckte så stora förhoppningar... har alla insett att framtidsutsikterna tyvärr har förmörkats på ett tragiskt sätt. Europaparlamentet följer situationen mycket uppmärksamt, vilket vår förestående debatt kommer att vittna om. Jag skulle helt enkelt vilja uttrycka en stark förhoppning om att ert besök skall bidra till att dialogens trådar återknyts, och jag önskar er varmt välkomna. Situationen i Mellanöstern Talmannen Nästa punkt på föredragningslistan är uttalanden av rådet och kommissionen om situationen i Mellanöstern. Jag ger genast ordet till Lindh, rådets tjänstgörande ordförande. Lindh . Fru talman, ärade ledamöter! Läget i Mellanöstern förvärras nu. Misstron mellan parterna växer. Våldet skördar dagligen fler offer. För palestinierna har ett normalt liv inte varit möjligt på länge, och förhållandena blir allt sämre. EU tar avstånd från alltmer av övervåld i Gaza och på Västbanken: israeliska intrång och stridsvagnseld på palestinakontrollerade områden, eldgivning längs olika vägar, dödande av vissa utvalda personer. Vid dessa tillfällen har människoliv skördats bland oskyldiga civila, därav många barn. Den ekonomiska situationen är också svår. Den palestinska myndigheten är i djup financiell kris sedan de israeliska transfereringarna stoppats och normala ekonomiska aktiviteter upphört på områdena. Myndigheten lever i praktiken på ekonomiska bidrag från arabiska givare och EU. Även Israel drabbas av den ekonomiska nedgången som följer av krisen, om än i mindre utsträckning än det palestinska samhället. Även israelernas dagliga tillvaro försvåras alltmer. Våldet i form av granatkastareld, bilbomber och självmordsattacker drabbar alltmer också Israel. Israeliska civila och barn dödas. Premiärminister Sharon valdes på löftet att öka säkerheten. I stället har konfrontationsnivån höjts, den militära insatsen ökats och beredskap visats både att gå in i palestinsktkontrollerat område och angripa syriska mål i Libanon. Säkerhetsläget har helt enkelt förvärrats. Det finns ingen långsiktig militär lösning. Striderna kommer varken att vinnas eller förloras. Konfliktens enda lösning ligger i förhandlingar. Därför måste fredsprocessen fortsätta. Ordförandeskapet och EU har täta kontakter med parterna, och vi uppmanar dem att fortsätta fredsförhandlingarna med utgångspunkt från resultaten av tidigare förhandlingar, syftande till en slutstatuslösning på folkrättslig grund, inklusive FN:s resolutioner 242 och 338. En avgörande svårighet är den grundläggande bristen på förtroende mellan parterna. Båda parter gör missbedömningen att det är den andra sidan som är ensam ansvarig för våldet och för att fredsprocessen avstannat. Ingen vågar visa prov på försoning eller flexibilitet, eftersom man fruktar att det skall uppfattas som svaghet. Det behövs ett diplomatiskt initiativ för att bryta dödläget. Europeiska rådet i Stockholm gav höge representanten Javier Solana i uppgift att tillsammans med kommissionen också rapportera till toppmötet i Göteborg i juni om hur EU skall kunna främja fredsansträngningarna. På Gymnichmötet i Nyköping den 5 maj rapporterade Javier Solana hur detta arbete fortskred. EU välkomnar och stödjer Mitchellkommissionens rapport och förslag, liksom det egyptisk-jordanska fredsinitiativet, vilket bygger på överenskommelser i vilka Israel medverkat. Båda förslagen uppmanar parterna att omedelbart ingå eld upphör-avtal, att bekräfta sin vilja att respektera ingångna överenskommelser och ha som mål att återuppta förhandlingar. Förtroendeskapande åtgärder utgör en förutsättning för att förhandlingarna skall lyckas. En av de mest kritiska frågorna för fredsprocessen är den israeliska bosättningspolitiken. Både det egyptisk-jordanska initiativet och Mitchellrapporten ställer krav på totalstopp på all bosättningsverksamhet. Mitchellrapporten antyder även att israelerna borde överväga att dra sig ur kontroversiella och utsatta bosättningar. EU anser att dessa krav är motiverade. Vi menar att bosättningspolitiken strider mot folkrätten och utgör ett allvarligt hinder för fred. EU har uppmanat Israel att börja dra tillbaka bosättningar.Vi stödjer också Mitchellrapportens förslag att israelerna bör upphöra att använda skarp ammunition mot demonstranter. Till förtroendeskapande åtgärder hör också att Israel återbetalar de skattemedel man är skyldig den palestinska myndigheten. En förhandlingslösning, eller en etapp på vägen mot en sådan, måste innebära målet att upprätta en demokratisk, livskraftig och fredlig palestinsk stat. EU har definierat sina positioner i frågan i Berlindeklarationen i mars 1999 och i New York-deklarationen den 12 september 2000. Det förblir en uppgift för EU att i samverkan med andra intresserade länder och aktörer vara palestinierna behjälpliga i uppbyggandet av en sådan demokratisk och fredlig palestinsk stat. En hållbar fred i regionen är inte möjlig utan fredsavtal också mellan Israel och Syrien samt mellan Israel och Libanon. Betydande framsteg har nåtts i förhandlingar mellan Israel och Syrien. Det gäller nu att slutföra dessa och finna en lösning baserad på de folkrättsliga principer som jag angett tidigare. Det israeliska tillbakadragandet från södra Libanon i maj förra året utgjorde en viktig förutsättning för ett kommande fredsavtal. Under perioden fram till dess att fredsavtalen slutits är det viktigt för alla parter att undvika incidenter och andra handlingar som kan leda till en fortsättning av våldet. EU kommer att aktivt bidra till den fortsatta fredsprocessen, i samverkan med andra berörda stater, och genom den höge representanten Javier Solana, särskilda sändebudet Miguel Moratinos och kommissionen. Mellanöstern är den mänskliga civilisationens urhem. Det är ett område av sällsynt kulturell rikedom och religiös betydelse som nu alltmer förknippas med den långvariga konflikt som regionen sjunker allt djupare i. En förutsättning för en positiv utveckling av regionen är att den nuvarande konflikten upphör. Det svenska ordförandeskapet vill tillsammans med övriga EU-partners allt efter förmåga göra allt vi kan för att bidra härtill. Patten . (EN) Fru talman! Jag beklagar naturligtvis att situationen i Mellanöstern, som beskrivits så bra av ministern, inte har förbättrats sedan mitt förra uttalande om frågan i kammaren. Våldet fortsätter, dödandet på båda sidor, även av barn, fortsätter utan avmattning, egendom förstörs - särskilt odlingsbar jord och skydd i flyktingläger - och bosättningarna på Västbanken och i Gaza fortsätter. Europeiska unionen uppmanas ständigt att inta en mer framtonande roll i Mellanöstern. Huvudprinciperna i vår ståndpunkt är att fred måste vila på internationell rätt, på de relevanta FN-resolutionerna, inbegripet FN:s säkerhetsråds resolutioner 242 och 338 och på principen "Mark mot fred". Vi, dvs. Europeiska unionens alla institutioner, bör tydligt upprepa dessa principer i alla våra kontakter med parterna i denna bittra dispyt. Europeiska unionen stöder även fortsättningsvis alla initiativ till att hitta en fredlig lösning på denna konflikt. Som ministern sade, stöder vi det egyptisk-jordanska fredsinitiativet, såväl som den berömvärda Mitchellkommissionens rekommendationer, inbegripet totalstoppet på all bosättningsverksamhet och ett snabbt och beslutsamt upphörande av våld och terrorism. Det har varit för mycket blodspillan och för många strider. Våldet måste upphöra. Det finns inget som berättigar Israels oproportionerliga användning av våld mot civila och förstörelsen av egendom. Den palestinska myndigheten måste också göra allt som står i dess makt för att stoppa angreppen på civila israeler. Detta inbegriper att förhindra uppmuntran till sådana angrepp, och den palestinska myndigheten måste naturligtvis få till stånd en effektiv kontroll av sin säkerhetstjänst. Vi kan inte bara fördöma det våld som utförs av en sida. Jag anser att Mitchellkommissionen förespråkar ett förnuftigt sätt, det enda sättet, att få stopp på parternas ständiga placerande av skuldbördan på den andra partens axlar, att få stopp på dödandet och lemlästandet och få parterna att börja samtala med varandra. Samtalen måste återupptas och parterna måste beakta sina internationella åtaganden. När det gäller Israel, har dessa åtaganden att göra med frågor som att följa internationell rätt på det humanitära området, som omfattar respekt för de mänskliga rättigheterna, som fastställts av Europeiska unionen vid kommissionen för mänskliga rättigheters sammanträde i Genève, samt även bosättningsfrågor. Det handlar också om bilaterala åtaganden rörande den palestinska myndigheten, t.ex. överföring av skatteintäkter, och det inbegriper även åtaganden enligt associeringsavtalet mellan EG och Israel. När det gäller den palestinska myndigheten, måste denna genomföra försenade reformer både på det ekonomiska och politiska området, inbegripet demokratisk öppenhet, kamp mot korruption och förbättring av rättssäkerheten. Jag vill hänvisa till två konkreta och praktiska frågor i dag, vilka jag regelbundet får frågor om av parlamentet: Effekten av den ekonomiska blockaden mot den palestinska myndigheten och bosättningspolitiken. Det har under den senaste tiden skett vissa förbättringar när det rör rörligheten för varor och personer till och från Gazaområdet. Ett antal affärsmän har t.ex. erhållit tillstånd, men den ekonomiska verksamheten i de palestinska territorierna är fortfarande mycket begränsad. Den palestinska myndigheten har fortfarande att ta itu med det ekonomiska och institutionella sammanbrottet. Sammanträdet mellan de internationella biståndsgivarna i Stockholm den 11 april, innebar ett rejält steg framåt när det gäller att lösa den palestinska myndighetens budgetkris. Vi uppskattar särskilt de åtaganden som arabländerna gjorde. Efter sammanträdet i Stockholm har kommissionen fört en diskussion med den palestinska myndigheten om grunden för vårt framtida stöd. Detta omfattar åtgärder som syftar till att förbättra den ekonomiska förvaltningen och slutföra de institutionella reformerna. En del av dessa åtgärder, särskilt de som har att göra med institutionella reformer, utgör en tydlig bekräftelse på åtaganden som tidigare tillkännagetts av den palestinska myndigheten. Vi har noterat vilka åtgärder den palestinska myndigheten har vidtagit för att anta en stramare budget. Den palestinska myndigheten arbetar också på andra välkomna reformer med anknytning till ekonomisk förvaltning, såsom en konsolidering av intäkterna. Internationella valutafonden övervakar denna process, och vår avsikt - på grundval av denna stramare budget - är att göra månatliga utbetalningar på 10 miljoner euro under de kommande sex månaderna, när vi fått det avtal som vi alla vill ha, men jag upprepar vad jag sade tidigare och vad ministern sade, dvs. att det viktiga är att få ett slut på blockaden och återuppta utbetalningarna av skatteintäkterna. Låt mig nu ta upp Israels bosättningspolitik. Europeiska unionens ståndpunkt om bosättningarna är tydlig. All bosättningsverksamhet i Gazaområdet, på Västbanken - inbegripet östra Jerusalem - och på Golanhöjderna är olaglig enligt internationell rätt, och utgör ett stort hinder i strävandena för fred. Detta inbegriper den naturliga tillväxten av bosättningarna, som utgör en överträdelse av internationell rätt som inte kan tillåtas fortgå i oförändrad omfattning. Jag får ofta frågan - särskilt mot bakgrund av våra initiativ för att nå en lösning på frågan - vad detta får för inverkan på vårt associeringsavtal med Israel och särskilt när det rör ursprungsbestämmelser, som omfattas av avtalet. Som en följd av det jag har sagt, faller Västbanken, Gazaområdet och Golanhöjderna utanför avtalets territoriella räckvidd. Detta är inget nytt som jag tar upp, det är inte någon slags politisk gest. Låt mig göra detta fullständigt klart. Detta har redan tagits upp i kommissionens meddelande från 1998 om samma fråga. I meddelandet klargjordes att en förmånsbehandling avseende tillgången till gemenskapsmarknaden för israelisk export som har sitt ursprung i bosättningar på Västbanken och Gazaremsan, och i östra Jerusalem och Golanhöjderna, jag citerar, "strider mot avtalade ursprungsbestämmelser, eftersom dessa områden inte utgör en del av Israel enligt allmän internationell rätt". Man visade därför genom meddelandet, och jag citerar igen, "att en förmånsbehandling avseende tillgången till gemenskapsmarknaden för export som har sitt ursprung i bosättningar på Västbanken och Gazaremsan, som om den hade sitt ursprung i Israel enligt det interimistiska handelsavtalet mellan EG och Israel är en överträdelse av det senare, med tanke på att det inte är tillämpligt på dessa territorier." Europeiska unionen måste bevara rättsäkerheten. Detta togs också upp på ett mycket allvarligt sätt av Förstainstansrätten under ett liknande fall, då rätten sade att befintliga politiska motsättningar - jag citerar, "inte befriar kommissionen, som övervakar fördraget och de avtal som slutits enligt detta, från att säkerställa ett tredje lands korrekta tillämpning av de skyldigheter det åtagit sig att uppfylla enligt ett avtal som slutits med gemenskapen". Ståndpunkten är glasklar. Om, jag betonar ordet om, Israel vill deklarera varor som kommer från bosättningarna som om dessa var av israeliskt ursprung, kan EU:s tullmyndigheter inte instämma i denna tolkning. (Applåder) Gemenskapen har behörighet när det rör tullverksamheten och tillämpningen av denna gemensamma politik har delegerats till medlemsstaterna, men kommissionens roll är att säkerställa en sammanhållen tillämpning och se till att olika medlemsstater inte tolkar bestämmelserna på olika sätt. En rad medlemsstater har gjort förfrågningar när det rör israeliska ursprungsintyg under de senaste månaderna, och svaren har nyligen skickats till tullmyndigheterna i medlemsstaterna. Vårt ansvar i kommissionen i dag, är att se till att vi undviker åtgärder som inte är samordnade. Jag har därför föreslagit att tullmyndigheterna snarast diskuterar de mottagna svaren och varje form av åtgärd de överväger vid tullkodexkommitténs nästa sammanträde den 31 maj. Vilka är då de tekniska åtgärder som nu kommer att vidtas? Frågan kommer att betonas vid associeringskommittén EU-Israels sammanträde den 21 maj. Punkten finns på dagordningen som godkänts gemensamt av Israel och EU och, som jag precis har nämnt, det kommer att äga rum en heltäckande diskussion med medlemsstaternas tullexperter i slutet av maj om hur man skall tolka Israels svar och den gemensamma linjen för EU:s reaktion. Mot bakgrund av de slutsatser som dras vid detta tillfälle, kommer detta att diskuteras i tullsamarbetskommittén mellan Europeiska unionen och Israel, vilket planeras ske i juli. Jag vill betona att vårt beslut helt och hållet kommer att grundas på lagstiftningen och dess tekniska tillämpning vid respektive fall. Vi kan inte göra mer, men vi måste se till att inte göra mindre. I enlighet med slutsatserna i domstolens dom, som jag hänvisade till tidigare, övervakar kommissionen fördraget och de avtal som slutits enligt detta. Vi kan inte, och inte heller skall vi försöka, att dra oss tillbaka från denna plikt. Jag upprepar vad jag sade inledningsvis: Vi vill, precis som alla andra, att våldet skall upphöra. Vi vill att förhandlingarna skall återupptas och vi är redo att hjälpa till i det känsliga och krävande arbete det innebär att skapa en hållbar fred. Det finns inget annat sätt. Talmannen Jag tackar kommissionär Patten. Galeote Quecedo Fru talman! Som Patten precis sade börjar det bli en vana att på Europaparlamentets sammanträden ta upp debatten om den kritiska situationen i Mellanöstern, en situation som är så mycket mer chockerande om vi jämför med diskussionerna för bara några månader sedan, vilket ni har påmint om här, då vi analyserade innehållet i olika förslag till planer som tycktes vara ett närmande till en definitiv fred i området. I dag tycks det vara de mest extrema på båda sidor som sätter dagordningen i en ständig våldsspiral och, utan några konkreta omnämnanden och utan att jämföra kränkningar, råder det i dag i Israel, motiverat eller ej, en större osäkerhetskänsla än någonsin, medan tanken breder ut sig om att den palestinska myndigheten inte på ett avgörande sätt vill eller kan försöka få ett slut på konflikten. Samtidigt är det verkligen alarmerande att se hur levnadsvillkoren allt snabbare förvärras på de palestinska områdena, något som är en lämplig grogrund för en tillväxt av de allt radikalare sektorerna. Inför den situationen ger den palestinska myndigheten intrycket av att förlora kontrollen över situationen, samtidigt som befolkningens stöd till intifadan växer, liksom de direkta terroristiska trakasserierna mot Israel, vilka måste kritiseras och bekämpas mer beslutsamt. I går kväll missade president Arafat i sitt TV-anförande ett tillfälle att göra detta. Bland arabländerna breder en allmän demoralisering ut sig och positionerna hårdnar. I detta sammanhang kommer det krav ifrån området på ett större engagemang i fredsprocessen från det internationella samfundet, och särskilt från Europeiska unionen, men vi måste fråga oss om parterna i konflikten verkligen är intresserade av att återvända till förhandlingsbordet eller om de menar att det finns militära lösningar på problemet. Inför den israeliska parlamentsdelegation som i dag hedrar oss med sin närvaro, skulle jag vilja säga, och de har fått höra det i första hand, att EU-institutionernas i dag mer än någonsin är fast beslutna att ge sitt opartiska bidrag, om parterna önskar det, för att kunna återupprätta det nödvändiga förtroendet för att kunna återuppta fredsprocessen. Europeiska unionens påtagliga ekonomiska ansträngningar är utom all diskussion och de svarar mot den politiska och allmänna synen på regionen. Vårt politiska engagemang ökar i takt med att unionens utrikespolitiska instrument blir allt bättre, även om vi utan tvivel har lång väg kvar att gå. Men varken vår gemenskap eller någon annan kan ersätta parternas förhandlingsvilja. Vi tror fullt och fast på att om man vill uppnå en verklig trygghet och välfärd i området, måste man återgå till fredsplanerna och till förhandlingarna, och lämna konfrontationerna: alla måste börja dela strävan efter en fredlig samexistens i samarbete. Måtte detta ske, fru talman, så snart som möjligt. Poos Fru talman! Samtidigt som nära 500 personer har dött till följd av att fientligheterna blossat upp på de ockuperade territorierna, är det palestinska folkets materiella situation sämre nu än före Osloavtalen. Arbetslösheten ligger på 50 procent, insatserna för fred har gått förlorade, folket är instängt, dvs. människorna bor i övervakade städer och byar, och en hel generations förhoppningar har grusats. Inför denna katastrofala situation måste Europeiska unionen höja rösten till förmån för lag och rätt. Med andra ord måste vi återgå till det som är centralt, och jag tackar Patten för att han sade detta med stor tydlighet. Man måste sätta stopp för den illegala ockupationen, återlämna territorier som erövrats med våld, stoppa bosättningarna på Västbanken, i Gaza, östra Jerusalem och Golan samt erkänna det palestinska folkets rätt till självbestämmande. (Applåder) För att stoppa upptrappningen av våldet, för att lösa problemet en gång för alla och för att nå fram till en rättvis och varaktig lösning som alla vill ha, bör man då inte börja med att respektera Förenta nationernas resolutioner? Påven sade ingenting annat i det tal han höll i Damas, och jag hoppas att han inte kommer att förnekas av PPE-gruppen den här gången. (Applåder)Man bör trots allt glädja sig åt skäl D och punkt 13 i det gemensamma resolutionsförslaget, där det erinras om denna grundläggande sak. Israel har, precis som alla andra länder, rätt att leva i fred inom säkra och erkända gränser. Men Israel bör, precis som alla andra länder, erkänna sina internationella gränser. Så är nu inte fallet. I en nyligen publicerad intervju formulerade Sharon sitt strategiska tänkande genom att förklara att självständighetskriget inte är avslutat, jag citerar honom: "så länge det inte leder till att vi har hela Israels territorium i besittning". Hela Israels territorium? Vilket territorium? Från ett fullbordat faktum till ett annat låter världssamfundet detta land fara fram. I lördags föll återigen israeliska granater över ett palestinskt flyktingläger. I söndags slog armén ned fem förmodat misstänkta palestinska polismän. Och serien fortsätter! Fru rådsordförande, herr kommissionär! Nu är det dags att högt och tydligt säga "basta ya!" Nu räcker det, herr Sharon. (Applåder från vänster) Van der Laan Fru talman! Det får inte vara så att den som kritiserar Israel genast anses tillhöra den Palestinavänliga sidan och tvärtom. Om Europa vill att skall ge ett trovärdigt bidrag till den här debatten så kan vi inte välja att ställa oss på den ena eller andra sidan, då måste vi alltid stå på den sida som främjar fred, demokrati och mänskliga rättigheter. Det innebär att vi alltid måste höja våra röster när dessa värderingar hotas, oavsett vem som bär ansvaret vid det tillfället. Europa talar ofta vitt och brett om det inflytande som vi skulle kunna ha i Mellanöstern. Sett ur vår synvinkel är det tomma ord, om man ser till bristen på nya initiativ från Europa och framför allt bristen på samstämmighet mellan medlemsstaterna. Därav också vår uttryckliga uppmaning till kommissionen, ordförandeskapet och Solana, som jag för övrigt kanske tycker borde ha varit här i dag, att göra allt för att unionen skall kunna enas om en gemensam linje. När det gäller Israels möjliga kränkning av ursprungsbestämmelserna i associeringsavtalet vill jag uttala min uppskattning för kommissionär Pattens tydliga ordalag, och be honom, men också rådet, att omedelbart ge Europaparlamentet svar på fyra tydliga frågor: för hur många produkter har medlemsstaterna anhållit om en verifikation hos de israeliska myndigheterna, vilka svar har de fått och vilka steg överväger de inom vilken tidsperiod? Min grupps ståndpunkt rörande detta är klar. Om det verkligen förhåller sig så att det råder tvivel om de certifikat som Israel delar ut och medlemsstaterna och kommissionen inte omedelbart agerar handlingskraftigt, då är Europa medskyldig till den bosättningspolitik som vi alla avskyr. Slutligen gläder det mig att vår text beträffande nödvändigheten av undervisning som lägger tonvikten vid tolerans och ömsesidig förståelse har fått stöd hos de andra grupperna. Lagendijk Fru talman! Styrkan i Europas sätt att förhålla sig till problemen i Mellanöstern borde vara, och är lyckligtvis ofta, ett balanserat förhållningssätt utifrån analysen att det inte endast finns en skyldig till den nuvarande upptrappningen. Med det sagt står det för min grupp klart att den allra största delen av ansvaret för den nuvarande upptrappningen ligger hos Sharons regering i Israel. Två exempel: min grupp anser att den förevarande strategin som innebär att den israeliska säkerhetstjänsten avrättar palestinier är en skandal, ovärdig en demokratisk stat och dessutom en utsiktslös strategi, eftersom den endast kommer att leda till ökad ilska och frustration bland palestinierna. Att förkasta Mitchellrapporten är att gå miste om en chans för den israeliska regeringen. Att stoppa utvidgningen av bosättningar, inte bara själva bosättningarna, borde ha varit en första gest till palestinierna som ett tecken på att även israelerna vill uppnå en kompromiss, men tyvärr har den israeliska regeringen inte velat göra den gesten. Allt detta utgör en god anledning för Europeiska unionen att öka trycket på den israeliska regeringen. Således skulle jag helt konkret vilja ställa frågan till kommissionen och även rådet, med all uppskattning för de ord som sagts om produkterna från bosättningarna: exakt vad kommer kommissionen att säga till den israeliska delegationen den 21 maj med avseende på handeln från själva Israel. Är det för kommissionen business as usual när det gäller produkter från själva Israel? Det är det inte för min grupp. Man måste beakta produkterna från bosättningarna, men vi anser också att den vanliga handeln måste granskas närmare och att kommissionen måste ta initiativet till det den 21 maj. Med detta sagt vill jag inte antyda att palestinierna har slagit in på rätt väg. Palestinierna för ett krig som de inte kan vinna. Jag anser också att kommissionen måste ta sitt ansvar och påpeka för den palestinska myndigheten att den - oavsett hur svårt det är - måste försöka förhindra anfall på civila och att de måste välja en annan väg, för även den palestinska myndigheten har ett eget ansvar. Morgantini Fru talman! Jag tackar kommissionär Patten och ordförande Lindh för deras inlägg. Dagarna och nätterna i Palestina och Israel, liksom i världen i övrigt, kommer att fortsätta att vara fyllda av lidande och tragedier om inte det internationella samfundet gör resoluta insatser för att återställa de internationella och mänskliga rättigheterna. Gårdagen var ytterligare en smärtans dag: fler än 200 skadades vid check points, däribland en fransk journalist, men palestinierna hade inte skjutit. På kvällen skördades ännu ett offer, en israelisk bosätterska. Fler än 500 palestinier har skadats, 23 000 har sårats och hundratals har drabbats av permanent invaliditet. Vi har bombanfall, hus som läggs i ruiner av bomberna, tusentals träd som har ryckts upp med rötterna - böndernas utkomst och liv - blockerade vägar, desperata kvinnor och män som börjar hungra där de sitter fångade i sina byar, och avrättningar av palestinska ledare som betraktas som militära mål. De israeliska pacifisterna i Pisnau och jag sörjde mordet på Tabet Tabet, en vän sedan länge. Skolorna är stängda och mark konfiskerad för nya bosättningar och mer lidande: åttio israeler har dödats, däribland barn och ungdomar. Vi måste stoppa våldsspiralen eftersom varje dödsfall, om det så är en palestinier eller en israel, tar ifrån oss en del av vår mänsklighet. Jag förstår desperationen, vreden, förödmjukelsen, de kollektiva bestraffningarna, repressalierna och det frihetsbehov som palestinierna har efter att ha levt under israelisk militär ockupation i trettiofyra år. Jag förstår den israeliska befolkningens nedärvda rädsla, den förföljelse de har utstått, hur exempellös den förintelse vi européer bär ansvaret för var. Jag förstår rädslan för att en bomb skall explodera på en buss eller för att en skola skall träffas av skott från en mördare, men denna rädsla ger en inte rätt att ockupera ett annat land och bryta mot internationella mänskliga rättigheter. Det är vi som har ansvaret för att inte tillåta några uttryck för antisemitism i Europa och därigenom ge israelerna visshet om att vi bryr oss om Israels trygghet, liksom vi bryr oss om det palestinska folket. Att stoppa våldsspiralen: det är någonting som vi säger sedan allt för lång tid. Vilken är då vår politik? Att insistera på att den israeliska regeringen skall återuppta förhandlingarna omedelbart och upphöra med avspärrningen av territorier och bombningar. Att säkerställa ett internationellt skydd för palestinierna - vilket förutom palestinierna själva även fler än 400 israeliska medborgare har begärt - men framför allt att man slutar att bygga ut bosättningar och vägar, såsom också Mitchell-kommissionen säger. I tidningen Ha'aretz igår påpekade Daniel Bensimon hur falsk Sharons motivering att det som sker är en naturlig demografisk utvidgning av bosättningarna är. Han citerar källor inom den amerikanska underrättelsetjänsten som säger att det finns tjugotusen tomma hus och att många bosättare, också de mest fanatiska, ger sig av. Han skriver att regeringen borde frysa bosättningarna om den verkligen brydde sig om landets intressen. Det skulle vara ett positivt budskap till palestinierna, araberna och det internationella samfundet. Att stoppa våldsspiralen: den palestinska myndigheten måste göra allt som står i dess makt för att förhindra att extremismen tar överhanden. Det finns inga militära lösningar. Parlamentet har slagit fast att Europeiska unionen skall spela en politisk roll: den internationella rätten kan inte bara hävdas i uttalanden, den skall vara levande i verkligheten. Således måste man se till att de överenskommelser som Israel undertecknar respekteras, även avtalet med Europeiska unionen om förbud mot export till Europa av varor som har tillverkats i bosättningsområdena. Kommissionär Patten sade det mycket tydligt och även Van der Laan slog fast detta. I den resolution som parlamentet skall rösta om ber vi rådet och kommissionen att överväga om kollektiva straff och oproportionerligt våld inte strider emot principerna i associeringsavtalet och att dra lämpliga slutsatser: vi har ingen avsikt att straffa, men kräver respekt för rättsreglerna. Det finns ingen tid att förlora för freden: den är nödvändig för palestinierna och israelerna, för regionen, men också för oss. Collins Fru talman! Jag känner en djup avsky inför den senaste, farliga våldsupptrappningen i Mellanöstern, vilken måste få ett slut. Den fråga som verkligen måste få ett svar är: Vem kommer att lyckas mäkla fred i Mellanöstern? Jag välkomnar verkligen den aktiva roll EU:s höge representant för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken spelar i Mellanöstern. Jag menar att Europeiska unionen kan spela en konstruktiv roll, först och främst för att stoppa våldet i Mellanöstern och sedan när det gäller att bygga upp strukturer genom vilka fredssamtalen kan återupptas mellan de olika grupperna. Jag fördömer utan reservationer våldet, vilket håll det än kommer från. Det handlar inte bara om att försöka stoppa våldet från olika grupper i Mellanöstern, det handlar först och främst om att garantera att förhållandena kan förbättras i hopp om att våldet upphör och att förhandlingarna kan återupptas. Det går att få en fredlig lösning på konflikten i Mellanöstern. Så sent som förra sommaren förhandlade den israeliska regeringen och det palestinska folket om grundläggande frågor. Samtidigt som jag är besviken över att fredssamtalen i Förenta staterna förra året inte kulminerade i ett slutligt fredsavtal, blev de inte heller ett fullständigt misslyckande. Frågor som t.ex. Jerusalems status, den palestinska statens gränser, de judiska bosättningarnas öde och rätten att återvända för palestinska flyktingar, diskuterades mellan de båda sidorna förra året. Om våldet kan få ett slut i Mellanöstern och villkoren för återupptagandet av förhandlingarna kan säkras, så kan vi återigen nå den punkt då det är möjligt att föra en diskussion om grundläggande frågor. Europeiska unionen har vid en rad tillfällen bekräftat behovet av att se till att säkerheten för det israeliska och det palestinska folket, både kollektivt och individuellt, alltid är tillgodosedd. I det stora hela kommer säkrandet av freden i Mellanöstern att ta tid. Det första steget i den nuvarande fredsprocessen togs när Israel och Egypten undertecknade fredsavtalet i Camp David 1979. Det tog ytterligare tolv år innan man fick till stånd en omfattande fredsprocess vid Madridkonferensen i oktober 1999, vilken innehöll principen om utbyte av mark mot fred. Förhandlingarna om permanent status återupptogs i september 1999. Jag vädjar till de deltagande huvudparterna att visa god vilja och att man försöker att få ett slut på våldet i Mellanöstern, och att man får till stånd ett framförhandlat avtal som grundas på principerna i de befintliga avtalen. Belder Fru talman! När jag förra veckan var på uppdrag i Washington för Europaparlamentets räkning, blev jag oerhört chockerad över nyheten om det utomordentligt grymma och avskyvärda mordet på två israeliska skolbarn. Hur vänder man på den här våldsspiralen i Mellanöstern? På vilket sätt kan Europeiska unionen bidra till det? Med dessa beundransvärda avsikter åkte den Nederländernas utrikesminister, Van Aartsen, i början på månaden till regionen. Den skriftliga återspeglingen av hans inträngande iakttagelser får mig att ställa tre frågor till det här närvarande rådet och kommissionen. Under sitt möte med den israeliska premiärministern Sharon stötte den nederländska ministern på tydlig kritik mot Europeiska unionens Mellanösternpolitik. Sharon kännetecknade den som "obalanserad". Det var för övrigt inte Nederländerna det här omdömet gällde, tillfogade premiärministern. Jag skulle vilja höra rådet och kommissionen gå i svaromål på Sharons utlåtanden, för de tyder på att de europeiska medlemsstaterna närmar sig konflikten mellan Israel och Palestina från skilda håll. Därefter pekar herr Van Aartsen på den farofyllda radikaliseringen i det palestinska lägret. Delar rådet och kommissionen den här analysen och vilka möjligheter ser de att från europeisk sida motverka denna tendens? För det tredje förespråkar den nederländska ministern "en effektivare internationell ansträngning för att befrämja sund institutionell och demokratisk utveckling av det palestinska styret". Det svaga styret utgör, enligt herr Van Aartsen, för ögonblicket en risk för att det palestinska styret urholkas från två håll, den egna befolkningen och inte minst staten Israel. Och vad återstår då av de politiska perspektiven för grannrelationen mellan Israel och Palestina? Är rådet och kommissionen som de palestinska myndigheternas donatorer lika medvetna den här bristen och hur har de rent konkret för avsikt att göra någonting åt den? I vilket fall som helst kan de i det avseendet räkna med stöd från Israels vice premiärminister. I förra måndagens Wall Street Journal talar han för att Israel skall lägga ett direkt samband mellan eftergifter till Palestina och ansträngningarna för att göra Palestina till ett öppnare samhälle med större insyn. "Ett sådant samhälle kommer att ge palestinierna de rättigheter de förtjänar, utan att Israel hotas", hoppas Sharansky. Den judiska drömmen kräver väl ändå också europeiska ansträngningar? Bigliardo Fru talman, ärade ledamöter! För bara någon månad sedan diskuterade vi i denna kammare möjligheten att fredsprocessen i Mellanöstern äntligen skulle kunna närma sig en lösning, i närvaro av företrädare för Israel och Palestina. I morse var dock TV-nyheterna från Mellanöstern återigen genomsyrade av blod och desperation. Detta trots att det sedan decennier förgäves produceras resolutioner från FN och Europaparlamentet och hela världen kräver att insatser skall göras. Också i debatten i kammaren i dag säger vi alla samma sak. Jag tror inte längre på resolutioner som inte blir mer än pappershögar som ofta samlas i dammiga hörn i parlamentsutskottens arkiv. Ärade kolleger, det handlar inte om att avfärda palestinierna som försvarar ett folks rätt till ett fosterland som extremister. Vad det verkligen handlar om är att fråga sig varför - trots resolutionerna - ett folks självständighet fortfarande är underkastat Israels godkännande, varför en nybyggd flygplats inte kan användas, varför det inte betraktas som folkmord när en befolkning på fyra miljoner människor sedan Yom Kippur-kriget har decimerats med nästan 10 procent i ett subtilt och smygande, lömskt och giftigt, cyniskt och grymt krig som inte gör undantag för kvinnor och barn. Ärande kolleger, jag undrar hur ett folk som har upplevt smärta kan åsamka ett annat folk smärta med en sådan beslutsamhet. Det var tyvärr när vissa högerkrafter, Sharons höger, återtog kontrollen över Israel som världen enligt den skrämmande logiken i denna politik tappade kontrollen över situationen som helhet. Vi bör alltså ta ett initiativ som når längre än de papperstigrar världens parlament har sänt ut under alltför många år och som kan leda oss till en beslutsam, konkret och definitiv insats för att genom fred rädda kvinnors, äldres och barns oskyldiga själar. Det är ingen tillfällighet att Kristus föddes i Palestina! Sichrovsky Ärade fru talman! I den historia som skrivs om de senaste årens fredsförhandlingar i Mellanöstern saknas tyvärr de europeiska politikernas namn. Den österrikiske förbundskanslern Bruno Kreisky var en av de första att uppmana de israeliska politikerna att inleda direkta samtal med Arafat. Det som då togs för en ren utopi är i dag politisk verklighet. Var finns då dagens europeiska Kreisky-mentaliteter? Var finns visionerna, idéerna, kreativiteten och modet att göra något utöver de rent byråkratiska obligatorierna? Europa har under de senaste åren försökt att vid sidan av de ekonomiska och politiska aktiviteterna i Mellanöstern överlåta rollen som politisk medlare till USA för att koncentrera sig själv på de rent ekonomiska frågorna i området. Kanske har detta varit en reaktion på Europas kaotiska och icke-samordnade politiska hållning gentemot parterna i konflikten. Ett av de största hindren för EU:s företrädare att inta en aktiv roll i fredssträvandena, är den till vissa delar obegripliga och pinsamt ensidiga skuldgivningen och de fördömanden man skyltar med. Exempelvis är det helt obegripligt att det svenska utrikesdepartementet mitt under det svenska ordförandeskapet går ut med ett ensidigt och aggressivt fördömande av de israeliska våldsdåden efter ett besök i Israel och de autonoma områdena och därmed ger upp möjligheten att stödja EU:s medlarroll under det svenska ordförandeskapet. Ingen kan på allvar ignorera den israeliska sidans önskan om fred. Förre premiärministern Barak vågade sig längre med sina förslag än någon annan israelisk politiker. Resultatet är dagens katastrofala situation. Att ge den nya regeringen under Sharon ansvaret för detta, vilket nu har skett, gör bara EU-företrädarnas medlingsförsök svårare. Europa måste äntligen begripa att det för envar inte bara handlar om vänner eller fiender i Mellanöstern. Europas enda chans att bli tagen på allvar som medlare förutsätter ett enhetligt språk i utrikespolitiken, en neutral hållning gentemot konfliktpartnerna liksom att man utarbetar och förmedlar fredsförslag som går att genomföra. Att helt enkelt förklara sig villig att stödja antingen den ena eller andra sidans krav är inte på långa vägar detsamma som att bedriva fredspolitik. Frågor som palestiniernas rätt att återvända, Jerusalems eller Tempelbergets delning, problemet med bosättningspolitiken och den palestinska staten samt den israeliska befolkningens berättigade krav på trygghet måste diskuteras direkt av parterna i konflikten. Våra åsikter i frågan är sekundära, om vi vill tas på allvar som medlare. Allt detta kräver att vi har övertygande personligheter som företräder Europa och som tas på allvar av alla inblandade i Mellanöstern. Jag kom direkt från ett besök i Israel hit till Strasbourg i går kväll. Kanske har mina uttalanden färgats en aning av mina privata förbindelser. Men tro mig, detta folk önskar sig fred på bägge sidor. Det är vår uppgift att kunna samtala med båda sidor. Det behöver inte nödvändigtvis göras av just de politiker som är aktiva i dag. Talmannen I enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen har jag mottagit sex förslag till resolutioner. Omröstningen äger rum på torsdag. Salafranca Sánchez-Neyra Fru talman! Så som rådet och kommissionen har medgett, ser vi en ökning av det blinda våldet och det urskillningslösa hatet i Mellanöstern som har gått igenom sina häftigaste ögonblick i och med att människor stenas och att barn och oskyldiga dödas och mördas. Det internationella samfundets uppmaningar till dialog och fred har inte beaktats och har förskjutits till ett sekundärt plan. Det är därför angeläget, fru talman, att inrikta sig på de initiativ som nu är framlagda, den jordansk-egyptiska planen och slutsatserna från Mitchel-kommissionen som kräver att våldet omedelbart upphör och att en dialog inleds för att nå en fredlig lösning av konflikten. Om dessa uppmaningar inte lyckas, får inte det internationella samfundet förhålla sig passivt, blint och dövstumt inför våldet, och det ständiga hatet i en kultur av "öga för öga, tand för tand". Jag tror, fru talman, att om de två initiativ vi har framför oss inte lyckas, måste vi studera en möjlighet för att kunna komma ifrån detta stillestånd. Ministerrådets ordförande - jag talar om försvarsministrarna som hade ett informellt möte i måndags, innan mötet med utrikesministrarna - erkände att Europeiska unionen före utgången av detta år kommer att kunna delta i krishanteringsuppdrag, från fall till fall, även om en stor del av våra styrkor just nu befinner sig på uppdrag på Balkan. Jag tror inte att vi kan vänta till slutet av året, fru talman, utan vi måste tänka på andra möjliga alternativ om de planer vi nu diskuterar inte lyckas. Exempelvis en insatsstyrka under FN, eller att använda, som Patten mycket riktigt påpekade, de instrument Europeiska unionen har i sin hand, nämligen associeringsavtalen. Det finns andra alternativ, som vi inte bör vara ovetande om, som den internationella domstolen i Haag eller FN:s kommission för mänskliga rättigheter i Genève, men jag skulle föredra, fru talman, att vi inte tvingades använda oss av dessa, för parterna vill verkligen tillbaks till förhandlingsbordet och försöka finna en fred grundad på rättvisa. Napoletano Fru talman! Mycket har redan sagts och jag skall därför använda de tre minuter som står till mitt förfogande för att försöka framhäva förslagsdelarna lite mer framför de beskrivande delarna, bland annat eftersom ordförande Lindh och många kolleger i sina inlägg har betonat hur allvarlig och oerhörd situationen i de ockuperade områdena och i hela Mellanöstern, som inte behöver flera beskrivande adjektiv, är. Jag tror att parlamentets roll även i detta fall håller på att utlinjeras. Vi har haft många debatter, men inte så många resolutioner, och parlamentet börjar inse att resolutioner och uttalanden måste ha en mening och ett värde. Som ni påminde om finns det i detta fall en resolution som jag hoppas kommer röstas igenom med mycket stor majoritet där praktiskt taget alla partigrupperna tar initiativ gentemot kommissionen och rådet. Jag tackar kommissionär Patten för att han var så tydlig och för den beslutsamhet han visar när det gäller att återfå internationell rätt och laglydnad också i de ekonomiska förbindelserna med Israel. Jag tror att vi kommer att få mycket svårt att ta oss ur den besvärliga och komplicerade situation med våld och repressalier som har uppstått om vi inte återgår till internationell rätt och laglydnad. Jag skulle emellertid gentemot rådet vilja insistera på att det kanske inte räcker att herr Solana hänvisar till Göteborg. Jag anser att Amsterdamfördraget gav oss de instrument som hittills inte har använts i detta fall. Det är litet paradoxalt att Europeiska unionen inte har skaffat sig en gemensam strategi för Mellanöstern. Det är också litet paradoxalt att de femton medlemsländerna har infunnit sig vid möten med Förenta Nationernas säkerhetsråd och kommissionen för mänskliga rättigheter i Genève med olika ståndpunkter. Detta är paradoxalt och oerhört. Jag tycker att det är unionens plikt att underbygga den höge representantens och herr Moratinos roller med en gemensam strategi som visar i vilken riktning vi vill gå fram. Vi vill att detta skall göras i Göteborg. Jag förstår Salafrancas resonemang. Mitchellkommissionen har gett riktlinjer och den första åtgärden skulle kunna vara att sända observatörer, men detta kan vara ett förspel till en insatsstyrka. Om våldet inte upphör tror jag att vi måste bidra till denna process utifrån. Jag tycker att denna debatt har varit värdefull och framför allt att rådet bör ta hänsyn till resolutionen. De Clercq Fru talman, ärade kolleger! Den senaste vågen av våld och terror i Mellanöstern måste fördömas i skarpa ordalag. Det är hög tid att bryta det dödläge som nu råder i konflikten mellan Israel och Palestina. Jag anser att det åligger båda parterna att anstränga sig till det yttersta för detta. Till att börja med måste båda sidor avstå från varje enskilt uppträdande som kan få konflikten att trappas upp ytterligare. Vidare måste vi insistera på ömsesidig respekt och välvilja. I det här sammanhanget skulle jag vilja peka på den, enligt mig, mycket viktiga förklaring som Israels utrikesminister Shimon Peres framlade söndagen den 13 maj om att det inte kommer att bli aktuellt med några nya bosättningar. När det gäller Europeiska unionen så är det vår plikt att stärka vår ställning i fredssamtalen, med tanke på alla våra humanitära och geostrategiska intressen i den här regionen och våra viktiga handelsförbindelser. Dessutom måste kommissionen och medlemsstaterna uppmuntras att stödja projekt som
{'language': 'sv'}