Talmannen. – Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet torsdagen den 6 november 2003. Talmannen. –Kolleger! Som ni känner till omkom 15 människor och 28 skadades efter det att en landgång rasat på det nya kryssningsfartyget ”Queen Mary II”, vilket skedde på det franska skeppsvarvet Saint-Nazaire lördagen den 15 november 2003. På Europaparlamentets och mina egna vägnar vill jag uttrycka min djupaste sympati och solidaritet med familjerna till dem som föll offer för denna förskräckliga och tragiska olycka. Det är också min sorgliga uppgift att i dag uttrycka detta parlaments fördömelse och sorg över de två bilbombsattacker mot synagogor i Istanbul som också inträffade på lördagen, vilka dödade åtminstone 23 oskyldiga civilpersoner och skadade ytterligare hundratals. Vi sänder vår djupaste sympati och uppriktiga deltagande till offrens familjer och den turkiska regeringen. Vi lovordar även den turkiska regeringens snabba och kraftfulla åtgärd som strävar efter att gripa de som ligger bakom en urskillningslös, vansinnig och brottslig antisemitisk attack, en attack som drabbade den plats där olika religioner av tradition lever sida vid sida i fred. Intolerans och antisemitism i alla sina yttringar strider mot de värden som vi representerar. Jag skulle också vilja informera kammaren om att talmannen vid öppnandet av sammanträdet i morgon skulle vilja ge sin personliga hyllning till de italienare som dog i Irak. För stunden ber jag er att hålla en tyst minut för offren för den olycka och den attack som jag just har nämnt.(1) Talmannen. – Det slutgiltiga förslaget till föredragningslista, som utarbetats av talmanskonferensen vid dess sammanträde torsdagen 13 november 2003 i enlighet med artiklarna 110 och 110a i arbetsordningen, har delats ut. Följande ändringar har föreslagits: Jag har mottagit en begäran från PPE-DE-gruppen om att en separat debatt om gruppens muntliga fråga avseende Eurostat skall föras omedelbart efter kommissionens uttalande om lagstiftnings- och arbetsprogrammet för 2004. Elles (PPE-DE ). – Herr talman! Både min grupp och jag finner det lämpligt att vara kortfattad när vi ber om talartid. Mot bakgrund av detta erkänner vi talmanskonferensens beslut förra veckan att inte genomföra en separat debatt. Vi skulle därför vilja föreslå att denna muntliga fråga åtföljer den övergripande debatten om lagstiftnings- och arbetsprogrammet för 2004, eftersom vi under helgen hörde att ordförande Prodi kommer att ta upp frågan om OLAF under denna debatt, och vi har ett antal frågor som vi skulle vilja ställa i detta sammanhang, som faller inom ramen för denna muntliga fråga. Detta är ett förnuftigt sätt för kammaren att hantera detta. Det är vad som händer vid normalt förfarande. Vi kommer inte att begära en separat debatt, men vi har frågor som vi önskar ta upp när Romano Prodi är med oss på tisdag. Blak (GUE/NGL ). – Herr talman! Jag vill uttala mig mot förslaget, men jag skall göra det på ett speciellt sätt. Jag vill säga till gruppen för Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater att det är förbryllande att de har intresserat sig för förslaget. När vi hade möjligheten att ordna upp saker och ting, var det ni som lyfte mattan och sopade smutsen under den, så jag tror att ni spelar för galleriet här. Därför anser jag att vi skall säga nej. Medlemmarna av PPE-DE-gruppen är synnerligen opålitliga i denna fråga. (1) Patakis (GUE/NGL ). – Herr talman! Vi medlemmar av det grekiska kommunistpartiet höll också en tyst minut för de italienska soldater och poliser som nyligen dödades i Irak, och för offren för bombningarna i Istanbul. Vi beklagar djupt att så många unga människor omkommit och vi sänder våra kondoleanser till deras familjer. Än mer beklagar vi, och jag hänvisar till Irak, att dessa unga människor miste livet när de tjänstgjorde under en ockupation till följd av en oprovocerad, olaglig och barbarisk invasion av de amerikanska och engelska imperialisterna, med tusentals offer och omfattande förstörelse. Lyckligtvis håller ett berättigat motstånd på att utvecklas av det undertryckta irakiska folket. Det är enbart den italienska regeringen, som har skyndat till inkräktarnas hjälp genom att delta i ockupationen, som är ensamt ansvarig för den orättvisa och skamliga förlusten av de italienska soldaterna och poliserna, och den måste hållas ansvarig inför offrens familjer. Samtidigt kan vi inte undgå att notera att parlamentet inte har visat samma lyhördhet för de tusentals irakier som har fallit offer för den barbariska invasionen, för offren för de imperialistiska ingripandena i Jugoslavien och Afghanistan eller för offren för Sharons grymhet i Palestina. Vi anser att det enda korrekta sättet att hedra de döda är att omedelbart dra tillbaka ockupationsstyrkorna från Irak och att förhindra ytterligare militärt ingripande i de interna statsangelägenheterna, för att stoppa ytterligare blodspillan och detta brott mot mänskligheten. De Rossa (PSE ). – Herr talman! Jag skulle vilja att ni bad parlamentets talman Pat Cox att ta upp Radia Nasrawis situation med kommissionen. Hon har just avslutat fem veckors hungerstrejk i protest mot den oacceptabla människorättssituationen i Tunisien. Hon är en av de ledande människorättsaktivisterna i det landet. De åtgärder som vidtagits av de tunisiska myndigheterna, som motsätter sig hennes arbete för mänskliga rättigheter, har gjort hennes liv outhärdligt. Denna situation har upprepats åtskilliga gånger när det gäller andra människorättsaktivister. Jag skulle särskilt vilja att kommissionen ser till att Europeiska unionens företrädare i Tunisien tar skriftlig kontakt direkt med de tunisiska myndigheterna och insisterar på att Radia Nasrawis och andras mänskliga rättigheter i Tunisien skall respekteras. De enda ambassaderna inom Europeiska unionen som har tagit ställning i denna fråga är den nederländska och den finska ambassaden. Det är fullständigt skandalöst att Europeiska unionen själv inte har uttryckt sina åsikter i denna fråga vid detta kritiska ögonblick för Radia Nasrawi. Claeys, Philip (NI ). – Herr talman! Vi har alla kunnat bevittna det faktum att kommissionens ordförande, Romano Prodi, för ungefär en vecka sedan lät startskottet ljuda för den italienska valkampanjen. Romano Prodi har utfärdat ett politiskt manifest där han kortfattat har beskrivit den strategi och de behov som vänstern måste tillämpa för att säkra en valseger i Italien. Vår synpunkt är att kommissionens ordförande måste bibehålla en viss politisk neutralitet och att han måste stå över partipolitiskt käbbel. Det är uppenbart att han nu inte längre gör det. Eurostatskandalen skulle ha varit ett bra tillfälle för Romano Prodi att ta sitt politiska ansvar och stiga åt sidan. Utfärdandet av detta politiska manifest är att gå för långt. Han bör axla sitt ansvar och antingen fortsätta som ordförande för kommissionen och koncentrera sig fullt ut på den uppgiften, eller föra en politisk kampanj i Italien. Maaten (ELDR ). – Herr talman! Droger är naturligtvis ett stort problem i Thailand och det är helt och hållet förståeligt att den thailändska regeringen, pressad av världssamfundet och av Förenta staterna, utkämpar ett krig mot smuggling av droger. Detta krig mot droger har emellertid också en baksida. Då jag besökte nederländska fångar där i förra veckan, däribland Machiel Kuyt, såg jag de usla förhållanden under vilka hon hålls fången tillsammans med andra européer, och följaktligen överträdandet av Internationella konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter som Thailand undertecknade 1997. Extremt långa häktningstider på grund av brist på domare och på grund av överfulla fängelser belyser detta faktum. Två saker måste hända för att denna situation skall kunna förändras. Först av allt bör EU, inom ramen för landstrategidokumentet om Thailand från maj 2002, rikta sin uppmärksamhet mot rättshjälp, så att det kraftigt överbeskattade rättssystemet avlastas och de misstänktas rättigheter bättre respekteras. För det andra bör unionen uppmana sina medlemsstater att sluta bilaterala avtal med Thailand som möjliggör överförandet av fångar. Sådana avtal finns redan med ett antal länder som till exempel Storbritannien, Sverige och Danmark och naturligtvis också med mitt eget land, Nederländerna. Andra länder bör också sluta sådana avtal och Thailand förespråkar verkligen att de gör det. Manders (ELDR ). – Herr talman! Under de senaste veckorna har jag mottagit flera klagomål från spanska och nederländska köttransportörer som uppenbarligen har hotats av bretonska lantbrukare och attackerats när de har levererat sina produkter. Om snabbköpen vill köpa kött från Spanien och Nederländerna hotas de också och den franska regeringen vägrar att vidta åtgärder. Även om det är försäkringsbolagen som ersätter den direkta skadan, förargar den långsiktiga skadan mig, eftersom köttet inte längre köps på grund av rädsla för några ligor med skurkaktiga bretonska lantbrukare. Det strider också mot den inre marknaden och den fria rörligheten för varor. Jag ber er därför att uppmana kommissionen och den franska regeringen att sätta stopp för detta så snart som möjligt, för om så inte sker skulle franskt vin och champagne kunna avvisas på liknande sätt i andra EU-länder. Detta skulle inte främja den inre marknaden och skulle även i viss mån förstöra vår jul. Angelilli (UEN ). – Herr talman! Jag vill, om än kortfattat, återgå till de massakrer som har hemsökt Europa, och inte bara Europa, under den senaste veckan. Jag känner att det är befogat att vi uttrycker vårt kraftiga fördömande av terrorismen och särskilt av dessa händelser. I synnerhet vill jag minnas de 19 italienska offren för massakern i Nasiriya. Det är viktigt att talmannen uttrycker vår sympati för offren och framför våra kondoleanser till deras familjer i morgon. Men jag känner att det även är lämpligt att tacka alla de väpnade styrkorna från alla EU-länder som för närvarande genomför fredsuppdrag över hela världen. Slutligen hoppas jag att parlamentet kommer att göra ett bindande åtagande för att genomföra effektivare åtgärder för att bekämpa terrorism. Det budskap som Europaparlamentet måste sända ut är att ingen av EU:s nationer tänker låta sig skrämmas av dessa fega attacker. Ludford (ELDR ). – Herr talman! Utrikesminister Colin Powell och president George Bush befinner sig båda i Europa denna vecka: Colin Powell skall möta EU:s utrikesministrar, och president Bush är på statsbesök i Storbritannien. Jag hoppas att utrikesministrarna och premiärminister Blair kommer att inpränta behovet av att den transatlantiska förståelsen flödar åt båda hållen hos sina gäster. Européer är med rätta oroliga över den ensidiga politik som Förenta staternas regering bedriver, dess villighet att överväga föregripande anfall och dess vägran att internationalisera ockupationen av Irak. Européer är djupt olyckliga över planerna på militära kommissioner som utdömer dödsstraff eller kvarhållande på obegränsad tid för internerade vid Guantanamo Bay, och det sätt på vilket Förenta staterna försöker sabotera Internationella brottmålsdomstolen. Detta är några av orsakerna till att folk demonstrerar mot president Bush. Det måste vara fråga om fredliga protester, och som sådana har jag för avsikt att personligen ansluta mig till dem. Jag har just återvänt från Washington som en ad hoc-medlem av delegationen för förbindelserna med Förenta staterna. Våra värdar var älskvärda och gästvänliga. Vi förde nyttiga diskussioner, och vi har oerhört mycket gemensamt. På samma sätt som vi förstår deras ståndpunkt måste dock amerikanerna ha förståelse för våra invändningar, och våra utrikesministrar och premiärministrar måste framföra dessa invändningar denna vecka. Van Orden (PPE-DE ). – Herr talman! Ni har redan med rätta uttryckt denna kammares sympati för den turkiska regeringen och för familjerna till de dödade och skadade i de känslokalla och urskillningslösa terrorattacker som ägde rum i Istanbul i lördags. Dessa attacker mot oskyldig civilbefolkning påminner oss alla om det allvarliga säkerhetshot som terrorismen utgör. Vi får inte glömma bort att synagogan Neve Shalom utsattes för en fasansfull attack för 17 år sedan. Demokratierna måste ha ett nära samarbete för att bekämpa terrorism oavsett vilket uttryck den tar sig och oavsett vilka ursäkter som förbrytarna använder. Vi får inte tillåta att några skillnader på andra politiska områden undergräver vår entydiga solidaritet. Med hänvisning till föregående talares påpekanden bör vi minnas att Förenta staterna bär enorma bördor för allas vår räkning, och vi borde stå vid Förenta staternas sida i dessa svåra tider. MacCormick (Verts/ALE ). – Herr talman! Jag hoppas att jag blir förlåten för att jag rör mig från frågor om liv och död till mer kommersiella ärenden. Denna kammare är, i sin roll som lagstiftare, djupt oroad över immateriella rättigheter och behovet av att skydda rättsinnehavare i konsumenternas intresse och för att garantera rent spel. Det är ännu mer alarmerande om rättsinnehavarna själva missbrukar rättigheterna till nackdel för konsumenterna. Jag måste tyvärr säga att detta gör nu den multinationella sprittillverkaren Diageo i Skottland, som framställer Cardhu-whisky. Tillgången på ”Cardhu single malt” har sjunkit. Nu tillverkar dock Diageo något som kallas ”Cardhu pure malt whisky”. Alla ledamöter av denna kammare kanske inte känner till det, men det är en oerhört stor skillnad mellan ”pure malt whisky” – som är en blandning av olika sorters malt – och ”single malt”, som kommer från ett ”single malt”-bränneri. Det ligger i högsta grad i denna skotska och europeiska industris intresse att konsumentförtroendet upprätthålls och att fula knep från tillverkarnas sida rensas bort så snabbt som möjligt. Denna industri har ofta sökt och fått stöd av EU:s myndigheter. Vi borde insistera att de själva följer spelreglerna. Herr talman! Jag ber er att skriva till den verkställande direktören och få Diageo att sluta med detta! Talmannen. – (Skål!) Marset Campos (GUE/NGL ). – Herr talman! Sedan toppmötet i Thessaloniki för fem månader sedan har flera unga européer hållits i häkte i grekiska fängelser. Det är speciellt två tjugoåriga spanjorer, Carlos Martín Martínez och Fernando Pérez Borraiz, som står inför anklagelser utöver det vanliga. De är unga människor som var där för att delta i en demonstration under parollen ”Another world is possible”. Jag anser att vi måste intressera oss för deras svåra situation. De har påbörjat en hungerstrejk och risken finns att de kommer att dö. Jag vill be ordförandeskapet att uppmana både den grekiska regeringen och de andra institutionerna att vidta åtgärder angående detta problem. Talmannen. – Jag skulle vilja påpeka att jag inte kommer att svara på varje inlägg individuellt. Samtliga inlägg kommer att vidarebefordras till parlamentets talman. Alyssandrakis (GUE/NGL ). – Herr talman! Den 8 November 2003 var jag i Haag för att delta i en demonstration för Slobodan Milosevics frisläppande. Jag tänker inte tala om Milosevic nu, eftersom jag har gjort det vid flera tillfällen tidigare. Jag skulle i stället vilja hänvisa till det faktum att demonstranterna i Haag, varav de flesta var serbiska invandrare, inte tilläts skriva paroller på sitt eget språk. När jag talade med polisen fick jag veta att det finns en allmän regel mot paroller skrivna på språk som polisen inte förstår. Det är uppenbarligen så för att polisen skall kunna kontrollera deras innehåll. Det är tydligt att Nederländerna, så tolerant när det gäller många saker som vi alla vet, inte tolererar ocensurerade politiska uttryck. En annan händelse tilldrog sig förra lördagen på Paris' flygplats när jag passerade en säkerhetskontroll på väg till Aten. Personalen insisterade på att jag skulle ta av mig jackan, trots att jag hade tagit ur alla metallföremål och gått igenom metalldetektorn. Då jag vägrade ringde de polisen och nästa minut uppenbarade sig herr 466294 och herr 485684 – de ville inte uppge sina namn – och försökte övertyga mig att detta var regeln och att ingen förutsattes bestrida den. Bakom detta oacceptabla beteende ser jag ett tydligt försök till att terrorisera människor genom att få dem att lyda dumma order. Jag ser även hur varje person som passerar en säkerhetskontroll betraktas som presumtivt skyldig till terrorism. Om en ledamot av Europaparlamentet dessutom kan bli föremål för en sådan genant och förödmjukande behandling undrar jag vad som skulle hända andra, i synnerhet de vars hudfärg är en aning mörkare än genomsnittet. Dessa två händelser visar tecken på att en polisstat undan för undan byggs upp inom Europeiska unionen, i linje med den härskande klassens önskan att utöva full kontroll över sina undersåtar. Jag ser fram emot er reaktion, herr talman. Kinnock, Glenys (PSE ). – Herr talman! Många ledamöter känner till att det finns flera hundra eritreanska demonstranter utanför vår byggnad denna kväll. De är här på grund av sin oro över att Etiopien inte har godkänt Alger-avtalet – som var en uppgörelse om gränserna mellan Etiopien och Eritrea. På parlamentets talman Pat Cox' vägnar har jag mottagit en framställning som undertecknats av 22 000 eritreaner som bor inom Europeiska unionen och i Norge. Båda länderna bör uppmanas att godta bestämmelserna i Alger-avtalet, som grundades på gränskommissionens beslut. Etiopien är i dagsläget motvilligt till att gå med på detta beslut. Herr talman! Skulle ni vilja vara så vänlig att se till att ett brev sammanställs och sänds till den etiopiska regeringen, i vilket den uppmanas att respektera detta beslut så att fred kan återställas mellan de två länderna efter vad som har varit ett blodigt och fruktansvärt krig. Lambert (Verts/ALE ). – Herr talman! Jag skulle vilja uppmärksamma kammaren på situationen när det gäller en lokal ledamot av kommunfullmäktige i Lancaster i Förenade kungariket, som offentliggjorde ett beslut som fattats i hemlighet av kommunstyrelsen om att upphäva den lokala beskattningen av det lokala kärnkraftverket, vilket ägs av British Energy. Kommissionen har angett att denna skattelättnad skulle kunna vara detsamma som olagligt beviljande av statligt stöd. Med anledning av offentliggörandet av dessa uppgifter har nu vederbörande ledamot av kommunfullmäktige, Dowding, blivit suspenderad i tre månader som ett straff för att ha publicerat vad som påstås vara konfidentiella uppgifter. Att beröva väljarna sin enda representant i kommunfullmäktige och att bestraffa någon som har uppmärksammat allmänheten på en åtgärd som inte gynnar varken detta kommunfullmäktige eller Europeiska unionen för att statuera ett exempel kan knappast uppmuntra andra att ta upp sådana frågor. Eftersom parlamentet engagerar sig för öppenhet och finansiell rättskaffenhet är jag säker på att det kommer att instämma med mig när jag beklagar de åtgärder som vidtagits av Standards Committee. Marchiani (UEN ). – Herr talman! Jag vill återkomma till vad vår kollega i parlamentet sade om Romano Prodis olämpliga kommentarer för ett par dagar sedan. Jag vill via er fråga vår talman, Pat Cox, vilka åtgärder han avser att vidta för att påminna kommissionens ordförande om att det är minst sagt smaklöst att positionera sig själv som ledare för det italienska vänsterpartiet vid en tidpunkt när hans eget land innehar ordförandeskapet för EU och vid en tidpunkt när Italien är delaktigt i en blodig prövning i Irak. Att anta en sådan ställning strider i vilket fall som helst mot andan i reglerna för den europeiska institutionen i fråga och mot de mest grundläggande principerna för politisk etik. Herr talman, jag vill be er att vidarebefordra denna kommentar till Pat Cox. Thors (ELDR ). – Herr talman, kommissionsledamot, vänner! För ungefär två år sedan cirkulerade det uppgifter om att romkvinnor steriliserades mot sin vilja i Östeuropa, särskilt i Slovakien. Den 17 oktober 2003 publicerade Alvaro Gil-Robles, Europarådets kommissionär för mänskliga rättigheter, en rekommendation om ”Certain aspects of law and practice relating to sterilization of women in the Slovak republic”. I denna rekommendation finner man att det visserligen inte har funnits någon organiserad politik på detta område men att det dock har hänt att kvinnor har steriliserats mot sin vilja. I mars 2002 ställde jag en fråga om detta till kommissionen, som lovade att följa upp ärendet och ta upp saken med Slovakien om man hittade bevis för att sådan tvångssterilisering verkligen hade skett. Nu har Gil-Robles, Europarådets människorättskommissionär, publicerat dessa bevis och jag ber kommissionen att uppfylla sitt löfte. Vi kan inte ha en union där man inte respekterar det mest grundläggande: människans rätt till sitt eget liv. Jag hoppas att alla andra som senare i debatten diskuterar frågor om liv och död också skall tänka på den här aspekten. Vi kan inte acceptera sådant i en union. Zacharakis (PPE-DE ). – Herr talman! PPE-DE-gruppen föreslog att frågan om allvarliga demokratiska överträdelser under de val som nyligen hölls i Albanien skulle tas upp vid denna veckas aktuella och brådskande debatt. Syftet med förslaget var att sända ett lämpligt budskap till de albanska myndigheterna och att förhindra fortsatta försök att försvaga moralen hos landets medborgare och kandidater. Förslaget avvisades olyckligtvis av alla de politiska grupperna, och det besannades återigen olyckligtvis genom de sorgliga händelserna under gårdagens upprepade val i Albanien där det förekom mycket allvarliga fall av hotelser, bombförsök och så vidare, mot medborgare och kandidater. Jag litar på att EU kommer att dra de nödvändiga slutsatserna av denna oacceptabla situation som avslöjar attityder och beteenden som är fullständigt främmande för Europeiska unionens uppfattning om demokratiska värderingar och tillvägagångssätt. Katiforis (PSE ). – Herr talman! Jag vill ansluta mig till er i fördömandet av de ohyggliga attackerna mot de judiska synagogorna i Istanbul. Som vi alla vet är Turkiet ett land som är stolt över det faktum att det gav judarna en fristad när de var ansatta av de fruktansvärda judeförföljelserna i Europa under medeltiden. Det gör rätt i att vara stolt över den delen av sin historia. När dessa fruktansvärda attacker genomfördes slumpade det sig så att den turkiske presidenten var utomlands på ett officiellt besök hos en illegal regim som Turkiet och de turkiska väpnade styrkorna har skapat och envist upprätthåller på norra Cypern, i strid mot världssamfundets direktiv. Enbart sammanträffandet talar sitt tydliga språk. Jag hoppas att det kommer att upplysa Recep Tayyip Erdogan och att han, vilket jag är säker på att han skall göra, kommer att leda Turkiet bort från olaglighetens och tyranniets väg, som endast bereder tragedi för Turkiet självt och för resten av världen. Souladakis (PSE ). – Herr talman! Jag vill återkomma till en fråga som togs upp vid det föregående sammanträdet i samband med det faktum att de pakistanska myndigheterna fortfarande håller de grekiska sjömännen från ”Tasman Spirit” som gisslan. Olyckan inträffade för fyra eller fem månader sedan, i juli 2003, när ”Tasman Spirit” lotsades in i Karachis hamn av en pakistansk lots. Arbetet med att återställa miljön och pumpa ut den olja som kunde pumpas ut påbörjades då. Den 17 augusti när vraket redan hade delats i två delar, kom en grupp från Grekland, ledd av skeppsbyggaren Pappas, för att sanera området. I talande stund hålls både skeppets besättning och de som åkte dit för att sanera området som gisslan av Pakistan utan att ha blivit anklagade. Utöver det faktum att Pakistan inte har släppt dem, hindrar detta de företag som har åtagit sig saneringsarbetet från att åka dit, eftersom de är rädda för att de också kanske kommer att tas som gisslan. I alla händelser var skeppet försäkrat och den pakistanska regeringen må ha meningsskiljaktigheter med försäkringsbolaget. Men under inga omständigheter får sjömännen, i synnerhet inte de som ankom långt efter att händelsen inträffat för att hjälpa till med miljösaneringsarbetet, hållas gisslan som grund för förhandlingarna mellan de pakistanska myndigheterna och försäkringsbolaget. Jag uppmanar därför parlamentet att göra vad det kan för att hjälpa till att släppa gisslan fri. Perry, Roy (PPE-DE ). – Herr talman! Jag representerar Englands sydöstra region och är den enda ledamoten som bor i grevskapet Hampshire, mycket nära Southamptons hamn, hemmahamn för nya ”Queen Mary II”, som kommer att bli världens största linjefartyg. Detta linjefartyg, som byggdes i Frankrike, kommer att avgå från England, vilket visar att det finns lite liv kvar i . Jag vet att Southamptons befolkning, och hamnarbetarna i staden, skulle vilja ansluta sig till de kondoleanser som uttryckts till de omkomnas familjer och till dem som skadades i den fruktansvärda olyckan vid Saint-Nazaire. Tannock (PPE-DE ). – Herr talman! Den grekiske kommunistiske ledamotens tal, där han fördömde Förenta staterna som en imperialistisk ockupant av Irak, är en liten lustighet från ett parti som på sin tid stödde Sovjetunionens invasion och kväsande av det ungerska upproret 1956, den tjeckoslovakiska ”Pragvåren” 1968 och den afghanska invasionen 1979. Sovjetunionen skulle aldrig ha lämnat dessa länder om landet inte hade tvingats till det av kommunistsystemets ekonomiska kollaps. Till skillnad från Sarah Ludford välkomnar jag president Bushs statsbesök i Förenade kungariket i morgon och hans åtagande att överlämna makten till en demokratiskt vald irakisk regering vid slutet av nästa år. Jag hälsar modet hos alla de tappra koalitionsstyrkor i Irak som kämpar för lag och ordning samt frihet och rättvisa i det landet, och mot internationell islamisk terrorism. Korakas (GUE/NGL ). – Herr talman! Jag skall inte kommentera vad föregående talare sade. Jag säger endast att det är obegripligt att ett sådant resonemang hörs i detta parlament. Jag vill be er att tillåta mig att upplysa parlamentet om ett antal allvarliga överträdelser som jag noterade under min senaste resa till Estland och Litauen. I Estland, liksom i Lettland, är det ryska språket inte erkänt som ett officiellt språk trots att halva befolkningen är rysk eller rysktalande. Tjänster i den offentliga sektorn, domstolar och lagar är alla på ett språk som de behärskar bristfälligt. Därtill nekas de nationaliteten i det land där de och deras förfäder är födda. De tvingas göra skriftliga, förödmjukande och mycket specialiserade prov i språk, i grundlagen och i historia som mycket få klarar. Det ryska språket för inte användas vid universiteten och skolorna. I alla tre baltstaterna är kommunistpartierna bannlysta och deras centrala medlemmar förföljs. I Litauen har ledarna för Litauens kommunistparti, Mikolas Burakevicius och Koulalis, suttit fängslade under tio år på i förväg fabricerade anklagelser enligt en lag som antogs långt efter att de arresterades. Detta och mycket mer pågår i Baltikum och i andra före detta socialistiska anslutningsländer, trots försäkringar om det motsatta av Günter Verheugen, som upprepade gånger har uttryckt sitt stöd för dessa uppenbara överträdelser. Jag vill rikta er uppmärksamhet på ett brev innehållande specifika fakta… Pronk (PPE-DE ). – Herr talman! Jag blev ytterst chockerad över det faktum att Haagpolisens uppträdande liknades vid en polisstats uppträdande endast för att de insisterade på att plakaten som bars under en demonstration skulle vara begripliga för den allmänhet som demonstrationen var avsedd för. Detta är ytterst underligt. Först och främst går det alldeles utmärkt för folk att resa till Haag särskilt för att demonstrera till förmån för en totalitär diktator, men sedan vägrar de dessutom att skriva plakaten på ett språk som är begripligt för det nederländska folket. Vad är orsaken till det? Det är synnerligen uppenbart. Om plakaten skrivs på ett obegripligt sätt kan de innehålla alla möjliga typer av rasistiska budskap. Om de trots allt skulle accepteras, är nästa sak att tidningarna har fotografier som ger intrycket av att den nederländska polisen står och ser på när dessa hemska saker skrivs. Därför är det fullständigt logiskt att en begäran gjorts i förväg om att budskapen skall skrivas på ett begripligt sätt, så att den nederländska polisen kan se till att plakaten inte bryter mot lagen. Om detta betraktas som en polisstat är det verkligen att dra saker och ting mycket långt, och det vittnar tydligt om vad de som är bakom Milosevic anser att en polisstat innebär. Collins (UEN ). – Herr talman! När det gäller kommersiella arrangemang mellan Ryanair och flygplatsen Charleroi i Belgien kan jag påminna Europeiska kommissionen om att den tolererade flygbolagsmonopol och orimliga priser på flygresor i Europa under flera års tid. Ryanair har hjälp till att ändra systemet för flygpriser inom Europa; bolaget har tryggat fördelaktiga avtal med privata flygplatser. Vi borde väl i denna konkurrensens tidsålder tillåta att allmänna flygplatser konkurrerar med privata flygplatser om att skapa affärsmöjligheter för flygresor, eftersom det kommer att innebära billigare flygpriser för konsumenter när allt kommer omkring. Detta i sin tur kommer att sända ett positivt budskap från Europeiska unionen att den faktiskt stöder åtgärder som främjar flygresor till ett konkurrenskraftigt pris och hjälper Europas konsumenter. Innan Ryanair började flyga till Charlerois flygplats var den ett öde fält, och nu flyger Ryanair 2 miljoner människor in och ut, till belåtenhet för de konsumenter som använder denna ovärderliga flyglinje. Talmannen. – Nästa punkt på föredragningslistan är uttalandet av kommissionen om Europeiska handikappåret 2003. Diamantopoulou, . – Herr talman, mina damer och herrar! Tack för att ni ger mig tillfället att rapportera om vad som har åstadkommits under det Europeiska handikappåret och hur det skall följas upp, med tanke på att det endast är sex veckor kvar till årets slut. Vi måste komma ihåg att politik som har att göra med funktionshindrade personer är nationell politik. Vad vi försökte göra under 2003 var att hitta alla de metoder, hjälpmedel och inkörsportar som kan användas för att ge den nationella politiken ett europeiskt mervärde. Hittills har man under handikappåret uppnått betydande resultat för att öka medvetenheten om funktionshindrades rättigheter. Vi har haft tusentals evenemang i alla medlemsstater på nationell, regional och lokal nivå, diskussioner i parlamentet, forum och utbytande av bästa praxis mellan medlemsstaterna. Under tiden har naturligtvis också de icke-statliga organisationerna och handikapprörelsen verkligen bidragit till en mycket stor mängd evenemang och till att sända budskapet om funktionshindrades rättigheter vidare. Parlamentet stod bakom handikappåret utan förbehåll redan från början. Den 3 november 2003 organiserades det första föredraget om resurser för livslångt lärande tillsammans med unga funktionshindrade och för ett par dagar sedan, den 10 och 11 november, sammanträdde och antog handikapparlamentet en resolution i frågan. Naturligtvis skall vi betona att handikappåret utgör början på ett europeiskt förfarande och att alla ansträngningar och all planering inte upphör vid årets slut. Det är särskilt viktigt att vi använder den slagkraft som har skapats, och det skall sägas att i dag tas initiativ och nyskapande åtgärder i varje land, vilket inte tidigare var fallet. Vi har också viktig och enastående långt framskriden lagstiftning i vissa länder. Den 30 oktober lade kommissionen fram ett meddelande om vilken uppföljning som krävs av handikappåret. Det finns tre grundläggande mål: Det första är att uppnå antagande och full tillämpning av direktivet för likabehandling av funktionshindrade vid anställning och i arbetslivet. Det andra är att framgångsrikt införliva frågor som rör funktionshindrade inom alla politiska områden. Detta hänger samman med vår överenskommelse om integrering, så att den här politiken inte enbart är en fråga för socialdepartementen, hälsodepartementen eller sysselsättningsdepartementen, utan en övergripande politik som rör alla departement i varje land och alla ämnesområden i kommissionen. Det tredje är att förbättra tillgängligheten för alla funktionshindrade. Angående frågan om tillämpningen av direktivet vill jag, mina damer och herrar, påminna er om att under år 2000 antogs ett antidiskrimineringsdirektiv på rekordtid. Det var något som aldrig förut skådats i EU, men naturligtvis måste vi säga att medlemsstaternas främjande av direktivet inte fortskred med den hastighet som vi hade förväntat oss. I dag har fortfarande ett stort antal länder inte antagit förslaget till direktiv om likabehandlig av människor som är utsatta för diskriminering. Tidsfristen löper ut i slutet av december och i stort sett har endast två länder antagit direktivet. Vi måste emellertid fortsätta från antagandet till genomförandet, där viktiga ändringar kommer att krävas av de regler som i dag gäller i vissa medlemsstater. Detta kommer att påverka arbetsgivarna både i den offentliga och den privata sektorn samt den arbetspraxis som tillämpas för funktionshindrade, eftersom direktivet, som gäller rimliga anpassningar, måste tillämpas ordagrant. Med andra ord måste arbetsplatsen anpassas efter de funktionshindrades behov. Kommissionen kommer att utöva sin plikt som fördragets väktare när det gäller antagandet av direktivet i rätt tid, dess lämpliga införlivande – det skall inte införlivas på fel sätt och inte utan specifika hänvisningar till EU-texten – och naturligtvis dess genomförande. Som jag tidigare nämnde var meddelandet även inriktat på frågan om horisontell politik i samband med funktionshindrade, med andra ord integreringen inom alla enskilda politiska områden. Vi har redan exempel på EU-nivå, där ett viktigt steg genomförts på området för transporter och för elektronisk kommunikation, för vilket kommissionsledamöterna Loyola de Palacio och Erkki Liikanen ansvarar. Införlivandet av dessa frågor på alla relevanta politiska områden måste huvudsakligen vara inriktat på frågor om tillgänglighet när det gäller varor, tjänster och byggnader, och förenat med principen om ”design för alla” som fördes fram i det kommissionsmeddelande som omedelbart föregick detta meddelande. I meddelandet presenteras en flerårig och rullande handlingsplan. Sysselsättningen har högsta prioritet och är också den viktigaste faktorn för social integrering av funktionshindrade. Jag vill säga att vår filosofi huvudsakligen sammanfattas under parollen att funktionshindrade skall ha rätt till arbete och inte till bidrag. Följaktligen kommer den första etappen i tillämpningen av handlingsplanen, som skall tas fram mellan 2004 och 2005, att inriktas på att få de nödvändiga förutsättningarna på plats för att sysselsättningen bland funktionshindrade skall främjas. Vi beräknar att det i dag finns tre miljoner funktionshindrade i EU som skulle kunna integreras på arbetsmarknaden. Det finns ett ännu större antal funktionshindrade som skulle kunna integreras på arbetsmarknaden genom speciella handlingsprogram, genom att man investerade i dem och genom färdigheter som skulle vara anpassade till deras förmåga. Vår arbetsplatspolitik kommer att vara inriktad på fyra prioriteringar. Att få tillgång till och stanna kvar i sysselsättning, livslångt lärande, ny teknologi, vilket vi anser är en av de mest avgörande faktorerna, eftersom en rad nya hjälpmedel genom förnyelse och forskning verkligen kan ge människor med alla typer av funktionshinder möjlighet att hantera sina handikapp. Samtidigt måste de här hjälpmedlen vara billiga och tillgängliga för alla. I dag är EU:s marknad ytterst svår för dessa människor. Varje land har i hög grad sina egna specifikationer och varje socialsystem är förbundet med sina egna åtaganden. Detta leder till att samma hjälpmedel är billiga i ett land och dyra i ett annat. Sålunda är detta område med ny teknologi och med tillgång för de funktionshindrade till denna teknologi på EU-nivå en av utmaningarna. Slutligen är den fjärde prioriteringen tillång till offentliga byggnader. Som ett sätt att framgångsrikt stödja införlivandet i politiken av dessa frågor, föreslår kommissionen att en rapport om utvecklingen i varje medlemsstat skall ges ut vartannat år. Rapporten skall vid varje tillfälle vara inriktad på planering och på nya prioriteringar. Vi tror att denna rapport, varav den första kommer att ges ut under 2005, kommer att bli ett viktigt hjälpmedel för att utöva press på medlemsstaterna. De kommer att behöva informera om vilka framsteg som gjorts på institutionsnivå och på genomförandenivå, vilka vi kommer att offentliggöra vartannat år. Slutligen föreslår kommissionen att ytterligare öka insatsen från samtliga berörda parter och från de främsta aktörerna i dialogen för utformningen av politiken, så att vi får större och bestående förändringar i ekonomin och samhället som helhet. Jag vill uttrycka min tillfredsställelse över den möjlighet som givits att genomföra en studie, som efterlysts av parlamentet, om situationen för funktionshindrade som bor på institutioner och som utgör ytterligare en stor del av våra medborgare, med problem av en annan typ. Naturligtvis är denna typ av problem mycket vanliga i kandidatländerna. Herr talman! Förväntningarna på handikappåret var höga. Jag anser att vi har fått betydande resultat. Särskilt om vi, som jag betonade i min inledning, tänker på att denna politik i stor utsträckning nästan uteslutande är nationell. Jag tror emellertid att med all denna aktivering under handikappåret 2003, fick frågan om funktionshindrade högsta prioritet på den politiska dagordningen, både hos medlemsstaterna och inom EU. Men det viktigaste var att det satte handikapprörelsens egen policy i fokus genom att i praktiken tillämpa parollen ”Inget om oss utan oss”, som innebär att de skall vara delaktiga på alla nivåer i fråga om planering och beslutsfattande. Mantovani (PPE-DE ). – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Vi närmar oss nu slutet av handikappåret 2003 som kommer att avslutas i Rom den 5 december 2003 under det italienska ordförandeskapet. Det var Europeiska unionens tjänstgörande ordförande själv som i sitt tal vid början av sin sexmånaders mandatperiod gjorde vad jag anser vara en kraftfull historisk gest för socialpolitiken i fråga om funktionshindrade. Han angav tydligt att unionens ordförandeskap skulle vidta åtgärder för att lägga grunden till lagstiftande åtgärder för att bekämpa diskriminering genom att i praktiken skapa ett direktiv som skyddar oberoendet och lika rättigheter för miljoner funktionshindrade i alla aspekter av det dagliga livet i det nya Europa och ge dem ett sant hopp inför framtiden. Hittills har kommissionen emellertid vare sig tillhandahållit en tidtabell för ett framtida övergripande direktiv, som inte endast omfattar arbete utan även livets alla aspekter, eller ens givit uttryckliga löften om att integrera funktionshindrades rättigheter i politiken. Detta har bekräftats i det senaste meddelandet, som inte verkar vara mer än ett tillkännagivande av goda intentioner. Det är faktiskt inte tydligt hur målet att främja lika möjligheter skall uppnås om sådana möjligheter endast finns tillgängliga i vissa aspekter av livet, som till exempel arbetet. Här följer några exempel: med direktivet om sysselsättning syftar kommissionen till att uppnå full sysselsättning för funktionshindrade. Detta skulle vara ett första steg mot att avskaffa diskriminering och det är bra. Men hur skall en person kunna ta sig in på arbetsmarknaden nuförtiden och arbeta för en givande och högkvalitativ sysselsättning om funktionshindrande inte ges lämplig undervisning, utbildning och yrkesutbildning, till exempel? Integrering börjar tidigt som ni kan se och det måste faktiskt börja redan i skolan. Funktionshindrade är inte indelade i sektorer eller avdelningar av passivitet. De är flickor och pojkar, män och kvinnor som är berättigade till fullständig integrering, inte bara inom några områden. Tusentals funktionshindrade barn i EU bor till exempel fortfarande på institutioner i stället för med sina familjer. Samordningsmetoden kunde komma till vår hjälp även här, men den omnämns alldeles för lite i meddelandet. Till sist vill jag säga att det Europeiska handikappåret utan tvekan avslutas med ett riktigt positivt resultat när det gäller de uppsatta målen för att öka medvetenheten om handikappfrågor. Jag känner att vad som har saknats har varit en specifik och effektiv åtgärd från kommissionen som inte ihärdigt agerade utifrån det starka och bestämda trycket från parlamentet eller utifrån signalerna från ordförandeskapet. Jag avslutar genom att uppmana ordförande Romano Prodi, om fru Diamantopoulou vill vidarebefordra budskapet, och trots att kommissionen befinner sig i slutet av dess mandatperiod, att kanske vara lite mer aktiv och ihärdig i en fråga, nämligen frågan om handikapp, som är av så stor betydelse i mänskliga, sociala och kulturella avseenden. Gillig (PSE ). – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Det är sant att 2003 går mot sitt slut och med detta det Europeiska handikappåret. Detta är ett perfekt tillfälle att få en överblick över situationen, men också att fundera över framtiden för gemenskapens politik inom området. Årets resultat skall välkomnas, fru kommissionär. Liksom ni hoppades, har det varit ett unikt tillfälle att främja funktionshindrades rättigheter och att ta hänsyn till deras befogade rättighet att kräva att få spela en fullständig roll i det sociala, ekonomiska och politiska livet. Den slagkraft som har skapats i år, med tusentals olika evenemang att välja mellan på nationell, regional och lokal nivå, är ansenlig och vi är er tacksamma. Men i dag måste vi utnyttja denna slagkraft och använda denna erfarenhet som ett språngbräde för nya åtgärder, både på medlemsstatsnivå och på gemenskapsnivå. Jag tror att det meddelande som ni lägger fram korrekt återspeglar vad som står på spel här. Jag välkomnar detta, men jag tror att det måste sägas, liksom en av mina kolleger i parlamentet redan har sagt, att det med tanke på medlemsstaternas tystnad krävs en större försäkran om politisk vilja från deras sida inom området. Medlemsstaternas brist på engagemang när det gäller att införliva direktivet om likabehandling, till exempel i arbetslivet, bör kritiseras avsevärt, och tvingar oss att göra ännu mer. Europeiska socialdemokratiska partiets grupp har en tydligt ståndpunkt i detta avseende. Mina kolleger och jag är övertygade om att svårigheter i samband med funktionshinder generellt skall tas itu med på ett integrerat sätt, med vår befintliga lagstiftning om lika möjligheter för män och kvinnor som utgångspunkt. Vi var mycket angelägna om att förbättra ett antal lagstiftningstexter. Ni nämnde transport. Jag vill säga att när det gäller företagens sociala ansvar skall företagens handikappolitik vara ett av kriterierna för att värdera detta ansvar och kvaliteten på deras bidrag till samhället. Samtidigt beklagade handikapparlamentet, som sammanträdde förra veckan, det faktum att ett specifikt EU-direktiv om funktionshinder inte kunde fullbordas under detta viktiga år. Visserligen är satsningen i fråga om sysselsättningen högst grundläggande, det kan ingen ifrågasätta, men vi vill tro, fru kommissionär, att detta bara är ett steg mot genomförandet av en gemenskapslagstiftning som måste vara ännu mer ambitiös. När det gäller funktionshinder, kanske mer än inom något annat område, tror jag att det är lämpligt att avsluta genom att dela en personlig övertygelse med er. Dessa gemenskapslagstiftningsåtgärder är grundläggande och vi inser det, med tanke på den stimulans som de borde släppa fri. Men vi vet också att samordning inom en hel rad politikområden måste komma igång på nationell, regional och lokal nivå. Denna politik måste i det civila samhället mötas av industrin, av arbetsmarknadens parter och, låt oss inte glömma när det gäller skolan, av lärare. Sammanfattningsvis, fru kommissionär, herr talman, vill jag säga att säga att när det gäller rättigheterna och värdigheten hos dem som i dag lever med funktionshinder, har vi inte råd att endast lita på medlemsstaternas goda vilja. Vi måste skapa större incitament, vilket jag hoppas att ni gör i meddelandet. Vi räknar med er fleråriga rapport, fru kommissionär, just för att utöva påtryckningar på de medlemsstater som inte går i riktigt den riktning som vi förordar. Lynne (ELDR ). – Herr talman! Det gläder mig att kommissionen har skapat handlingsplanen för livslångt lärande, nya tekniker, tillgång till byggnader och så vidare, men vi måste göra mycket mer. Som föredragande för Europeiska handikappåret hade vi alla mycket stora förhoppningar inför detta år. Vi ville se positiva resultat, och detta är i hög grad vad jag skrev i mitt betänkande. Vi måste integrera de funktionshindrades rättigheter i den vanliga lagstiftningen, komma ifrån den medicinska modellen för funktionshinder en gång för alla och gå mot den sociala eller rättsbaserade modellen för funktionshinder. Vi måste även belysa funktionshindrade människors prestationer. Vissa av dessa saker har gjorts, men jag ville inte att detta bara skulle bli en klapp på axeln till medlemsstaterna för att de har hållit konferenser i stora städer, eller så att de helt enkelt kan säga ”så underbart, vi skall ha ett europeiskt handikappår”. Vi måste se till att personer med funktionshinder verkligen står högst upp på den politiska dagordningen, och detta innebär att anställningsdirektivet måste genomföras till fullo. Jag skulle vilja veta vilka länder som inte har genomfört anställningsdirektivet, vilka länder som inte har vidtagit några förberedelser för att börja genomföra detta direktiv och vilka sanktioner som kommissionen tänker vidta mot dessa länder för att säkerställa att de genomför det. Vi behöver dessutom, som Mario Mantovani och Marie-Hélène Gillig sade, ett särskilt handikappdirektiv. Om vi inte får detta särskilda direktiv känner jag, tillsammans med många handikapporganisationer, att Europeiska handikappåret har varit ett misslyckande. Jag beklagar att jag måste säga detta, eftersom vi har gjort vissa framsteg, men utan någon utfästelse om att skapa ett handikappdirektiv har vi inte kommit tillräckligt långt. Figueiredo (GUE/NGL ). – Herr talman! Det är riktigt att några viktiga initiativ till diskussion har tagits under Europeiska handikappåret, till exempel kongressen om autism som hålls i Lissabon i helgen, och Europaparlamentet för funktionshindrade, som ägde rum i Bryssel i förra veckan. Alla hade emellertid hoppats på mycket mer, både på gemenskapsnivå och på nationell nivå, särskilt i mitt land, Portugal, som är drabbat av med allvarliga sociala problem, den högsta fattigdomsnivån i Europeiska unionen, många former av diskriminering och neddragningar av grundläggande offentliga investeringar på områden som utbildning och hälsa. Detta har drabbat funktionshindrade särskilt hårt, i syfte att uppfylla stabilitetspaktens irrationella kriterier. Tyvärr närmar vi oss nu slutet av detta europeiska år, utan att ha gjort några framsteg mot en handikappolitik och utan att frågor som rör diskriminering av funktionshindrade och funktionshindrades mänskliga rättigheter har givits högsta prioritet i gemenskapens politik på olika områden. Innan detta sker kan ingen verklig social integration komma till stånd. Jag vill påpeka att jag i mitt betänkande om resultattavlan för genomförandet av den socialpolitiska dagordningen, som parlamentet antog i september, tog upp behovet av att under handikappåret lägga fram ett förslag till direktiv, i enlighet med artikel 13 i fördraget, för att bekämpa diskriminering på grund av funktionshinder. Detta har tyvärr inte skett. I de dokument som antogs av Europaparlamentet för funktionshindrade i förra veckan prioriterades också kravet på detta nya direktiv, för att förhindra att ytterligare hinder uppstår och se till att de befintliga hindren för funktionshindrade undanröjs i hela Europeiska unionen. Detta bör ske inom den närmaste framtiden. Direktivet om likabehandling bör också införlivas, så att vi får en bred definition av funktionshinder och stränga och effektiva påföljder, som kan tillämpas vid brott mot lagen. Vi hoppas att detta år skall resultera i en effektiv politik för stöd till funktionshindrade, och att deras rättigheter skall erkännas. Aaltonen (Verts/ALE ). – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Europeiska handikappåret närmar sig sitt slut och det är dags att utvärdera resultatet. Vad ser vi? Kan ett år verkligen göra någon skillnad? Har vi lyckats uppnå någonting konkret som kan påverka funktionshindrade människors vardagsliv och livskvalitet? Jag hoppas att några varaktiga förändringar i åtminstone en del funktionshindrade människors vardagsliv kommer att kvarstå efter detta år. Ett bra exempel kan vara användningen av ledarhundar i hela unionen, vilket tillsammans med tekniska hjälpmedel och informationsteknik innebär ökade sociala, utbildningsmässiga och yrkesmässiga möjligheter för synskadade, hörselskadade och rörelsehindrade. Jag vill ta tillfället i akt att tacka kommissionsledamot Anna Diamantopoulou för hennes genuina intresse och hennes uppmuntran i denna fråga, och jag hoppas på fortsatta framsteg och spridning även till de nya medlemsstaterna, eventuellt med finansiering från EU. Emellertid kvarstår frågan om hur tillgänglighet, icke-diskriminering och fullständiga medborgerliga rättigheter för människor med funktionshinder skall kunna införlivas i de huvudsakliga politiska strategierna på alla nivåer. Just nu inför vi också fler viktiga politikområden för framtiden. Jag deltar i arbetet med att anpassa ett förslag till direktiv om offentlig upphandling, och vi försöker nu lösa två viktiga frågor som rör funktionshindrade och deras medborgerliga rättigheter. I vilken utsträckning kan vi ta hänsyn till handikappades särskilda behov i fråga om byggnader och omgivningens andra fysiska aspekter och vid utveckling av transport och andra tjänster? En annan väsentlig fråga som fortfarande saknar svar gäller kriterierna för produktionsmetoder. Som jag ser det är det också framför allt en demokratifråga. Dessa två direktiv innebär att vi måste fatta viktiga beslut om hur stora beslutsbefogenheter de lokala myndigheterna skall ha. Dessutom finns det i det nya utkastet till konstitution en indirekt risk för att sjukvård och annan socialtjänst öppnas för konkurrens. Vad skulle detta innebära för funktionshindrade människors särskilda behov? Pronk (PPE-DE ). – Herr talman! Förra veckan höll vi ett mycket lyckat parlament för funktionshindrade. Jag skulle faktiskt vilja att vi allesammans, i så stor utsträckning som möjligt, försökte rätta oss efter de rekommendationer som detta parlament utfärdade. Även om en stor del av handikappolitiken – framför allt dess medicinska del – tillhör den nationella politiken, är det ändå så att sysselsättningspolitiken, politiken i fråga om social utestängning och politiken för den inre marknaden är av avgörande betydelse för människor med funktionshinder. Jag hoppas därför att kommissionen kommer att ta detta i övervägande. Det huvudsakliga skälet till att vi är här i dag är naturligtvis, som flera talare redan har påpekat, just det här direktivet. Jag anser att vi verkligen bör anta det. Herr talman, det är en sak jag inte förstår. Kommissionen har ju alltid framhållit att detta direktiv skulle vara alltför kontroversiellt i nuläget, men, fru kommissionär, ni antog ju själv ett utkast till direktiv för två veckor sedan som är mycket mer kontroversiellt än det vi nu diskuterar. Därigenom har ni i praktiken fullständigt undergrävt era egna argument. Om ni är beredd att lägga fram mycket kontroversiella direktiv på andra områden applåderar jag detta, för det gläder mig alltid när kommissionen är modig. Ni bör dock åtminstone beställa undersökningarna, så att detta förslag kan läggas fram så snart som möjligt. Det är ju just det vi har efterlyst. Slutligen, och som ni ju redan antytt, måste vi ägna de nya medlemsstaterna en hel del uppmärksamhet. Jag tror att det kommer att ta ett tag innan vi vet exakt hur man bedriver politik där. Jag fick veta den här veckan att vissa kategorier av funktionshindrade inte ens har rätt till identitetskort i vissa länder. Mycket återstår fortfarande att göra där, men detta gäller också det nuvarande EU, för människor med funktionshinder är fortfarande i alltför hög grad osynliga medborgare som vi alldeles för lätt glömmer. Weiler (PSE ). – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Vi måste nog alla medge att vi är något förvånade över hur framgångsrikt detta år har varit. Jag är själv alltid skeptisk när ”europeiska år” tillägnade socialpolitiska målsättningar utropas, och när de är slut kan man egentligen inte påstå att någonting har uppnåtts. Så var det inte med det här året. Det kanske beror på att det här ”året” var något särskilt, framför allt därför att det utlovade mycket, och på att det var icke-statliga organisationer och föreningar för funktionshindrade som framförde idén om året till politikerna. En lång rad olika ämnen diskuterades, och funktionshindrade människor diskuterade själva nationella och europeiska synsätt. I stället för att diskutera funktionshindrade diskuterade vi med dem. Även i mitt eget land har en diskussion inletts, vars syfte inte bara är lagstiftningsåtgärder utan också, givetvis, att skapa en allmän medvetenhet. Vi vill ha ett obegränsat deltagande, och vi vill inte längre tas om hand vid sidan om samhället så som har skett i det förflutna. Vi vill ha lika möjligheter i stället för det tidigare förnedrande medlidandet, och i stället för beskydd av välmenande människor vill vi ha rätt till självständighet. För detta behövs naturligtvis lagstiftningsåtgärder. Jag skulle kunna lägga till att vi i denna församling har kommit överens om att handikappåret inte
{'language': 'sv'}