Talmannen. Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0341/2003) av Catherine Stihler för fiskeriutskottet om åtgärder för torskbeståndens återhämtning. (KOM(2003) 130 – 2003/2104(INI)). Fischler, . – Herr talman, ärade ledamöter, mina damer och herrar! Jag vill inleda med att tacka Stihler för hennes betänkande. I måndags offentliggjorde Internationella havsforskningsrådet (ICES) sina nya vetenskapliga rekommendationer för 2004 och tvingades tyvärr att bekräfta det katastrofala tillstånd som torskbestånden befinner sig i, omfattande vattnen väster om Skottland, i östra Engelska kanalen, i Skagerrak och i Kattegatt. ICES har nu rekommenderat att fisket av dessa fyra bestånd stoppas. Detta försätter oss naturligtvis i ett svårt dilemma. Kan vi rättfärdiga motiveringen till vårt beslut baserat endast på ICES argument för att fylla på bestånden, vilket skulle leda till att vi måste förbjuda inte bara torskfisket, utan även fisket av en lång rad andra fiskarter, och i sinom tid att tusentals fiskare riskerar att falla i glömska? Eller kan vi hitta en lösning genom att förbättra våra planer för återhämtning av bestånden, så att – även om bestånden skulle återhämta sig långsammare och innehålla ett visst osäkerhetsmoment – färre fiskare skulle tvingas överge sitt näringsfång? Detta är verkligen ett svårt beslut, men det är ett som vi måste ta innan vi kan anta någon som helst plan för att fylla på torskbestånden. Det förslag som vi diskuterar idag är ett allmänt sådant, och tjänar som en bra grund för en återhämtningsplan för torskbeståndet som skulle ge oss en möjlighet att återgå till normal förvaltning. Det börjar med att fastställa den undre gräns under vilken vetenskapsmännen bedömer ett bestånd som hotat av kollaps. Planen innehåller formler för att beräkna de totalt tillåtna fångstmängderna (TAC) baserat på vetenskapliga uppskattningar av de nuvarande bestånden. Om beståndet överskrider den undre gränsen, kommer de totalt tillåtna fångstmängderna att läggas på en sådan nivå att beståndet kan ökas med 30 procent året därpå. Planen inför begränsningar av de fiskeresurser som tilldelas medlemsländerna i proportion till deras del av den totalt tillåtna fångstmängden av torsk. Planen innehåller likaså åtgärder för att förbättra övervakning och kontroll av de fartyg vars fiskeresurser är föremål för förvaltningsåtgärder; dessa inbegriper bestämmelser om förhandsanmälan och om kravet att landa torsk i vissa utsedda hamnar. Stihler (PSE ), . – Herr talman! Frågan om torskbeståndets återhämtning är mycket viktig. Den berör inte bara mitt eget land, Skottland, utan även resten av Förenade kungariket, Irland och Danmark. Förra veckan varnades vi av Internationella havsforskningsrådet (ICES) att de unga torskarna i Nordsjön som mättes i början av 2003 låg på den lägsta nivån på 20 år. Vi är alla oroade över en upprepning av vad som hände i Newfoundland, där torsken aldrig kom tillbaka, och Internationella havsforskningsrådets rekommendationer är klara besked: ”Torskbestånden är på en så låg nivå att vi ser oss tvungna att rekommendera fiskestopp som en sista utväg.” Fiskestopp innebär att man inte fiskar alls i Nordsjön. Kommissionens förslag innehåller en rad åtgärder som, om de följs, tros kunna möjliggöra en tryggad återhämtning för detta värdefulla bestånd inom fem till tio år. Kommissionen är inte ensam om denna målsättning. I gårdagens förslag om torskens återhämtning från de skotska fiskarnas förbund slogs det också fast att det är ett viktigt mål för fiskare att återställa torskbeståndet till dess tidigare nivåer, eftersom ett återupplivat torskfiske skulle förvandla ekonomin inom hela djuphavsfisket. Kommissionens förslag går ut på att försöka få fram en absolut minimistorlek för beståndet, det innehåller riktlinjer för att fastslå totalt tillåtna fångstmängder (TAC), man inför fiskebegränsning genom kilowattdagar och tar upp övervakning, inspektion och kontroll av fiskeribranschen. Som föredragande har jag försökt säga till kommissionen att man måste göra allt för att bestånden skall återhämta sig. Vi kan inte tillämpa en strategi som passar alla för de områden som planen omfattar. Vi behöver ett flexibelt tillvägagångssätt som grundas på vetenskapliga undersökningar och som gör att fisket av andra arter kan fortsätta. Där det kan bevisas att fisket av andra arter på en viss plats inte påverkar torskens återhämtning på ett negativt sätt skall fisket vara tillåtet, och begreppet lokal förvaltning måste undersökas fullt ut. När det gäller forskning måste vi göra en noggrann undersökning av torskens samspel med andra kommersiella fiskarter som kolja och vitling. Såväl yrkesfiskare som forskare bör delta i denna kartläggning. Det krävs också en grundlig utredning om det industriella fiskets påverkan. Vi får ständigt blandade budskap i denna fråga, och vi behöver klarhet. Regionala rådgivande nämnder är helt nödvändiga för att EU i framtiden skall kunna ha en hållbar fiskepolitik. Om vi skall ha någon framgång med våra mål för torskens återhämtning måste vi samarbeta med yrkesfiskare. Jag blev glad när jag såg att kommissionens förslag nu i veckan innehöll en plan över dessa regionala rådgivande nämnder och hur de skall fungera samt att två tredjedelar av medlemmarna i dessa nya organisationer skall komma från dem som är aktiva inom fiskeribranschen. Jag hoppas att vi kommer att kunna förbättra dialogen och samarbetet mellan alla inblandade för att säkra en hållbar framtid för vår näring. Kommissionens förslag går inte tillräckligt långt när det gäller den socioekonomiska påverkan som dessa åtgärder leder till. Vissa av de grupper som drabbas mest direkt befinner sig i Europeiska unionens utkanter. Parlamentet har redan erkänt de socioekonomiska frågornas betydelse i sin resolution från mars 2003. I rättvisans namn skall det sägas att så har också några av medlemsstaterna gjort. Den skotska verkställande makten har givit 50 miljoner pund sterling, varav 40 miljoner för avveckling och 10 miljoner för de direkta socioekonomiska följderna. Vi måste dock vara mycket tydliga om att det är de nationella och regionala myndigheterna som skall utnyttja de möjligheter de har att hjälpa sektorn i denna svåra tid. Jag skulle vilja att medlemsstaterna gjorde konsekvensbedömningar om de socioekonomiska följderna av återhämtningsplanen. Med dessa rapporter som utgångspunkt skulle vi bättre kunna bedöma problemen och mildra negativa effekter. Jag skulle vilja att medlemsstaterna hade utvärderingarna klara ett år efter det att detta program genomförts. När det gäller begränsningar av fiskeansträngningen måste man tillämpa proportionalitetsprincipen. I de tider som fastställs måste hänsyn tas till de svårigheter som branschen redan dras med i form av avvecklingar. När det gäller inspektioner måste vi utöka satellitövervakningen av fartyg, vilket föreslogs i det brittiska överhusets betänkande från maj 2003. Det verkar vara en förnuftig åtgärd, och jag välkomnar det faktum att kommissionen har för avsikt att lägga fram ett särskilt förslag om satellitövervakning. Sammanfattningsvis kommer den omarbetade planen för torskens återhämtning att vara hård för fiskerinäringen och samhällen som är beroende av den. Det är meningslöst att orsaka mindre svårigheter eller svårigheter över huvud taget om de åtgärder som vidtagits inte leder till det önskade resultatet. Om beståndet inte återhämtar sig kommer det hur som helst att medföra socioekonomiska problem. En lyckad återhämtning av beståndet måste prioriteras. Det som behövs är ett åtgärdspaket som är både effektivt och som minimerar svårigheterna för branschen. Schörling (Verts/ALE ), . – Herr talman! Jag uppskattar kommissionens förslag till återhämtningsplan för utfiskade torskbestånd. Det innebär att kommissionen fullföljer sina åtaganden enligt den gemensamma fiskeripolitiken. Jag uppskattar också Catherine Stihlers arbete och hennes betänkande och det samarbete som hon och jag, såsom föredragande av yttrandet från miljöutskottet, har haft. Miljöutskottets ändringsförslag, enligt vilket försiktighetsprincipen föranleder att drastiska åtgärder vidtas och att medlemsländerna skall ha möjlighet att vidta ytterligare åtgärder än de gemensamma för att skydda och bevara bestånd, har antagits av fiskeriutskottet, och det är jag glad för. Som vi tidigare hörde, kommer i morgon Internationella havsforskningsrådet, ICES, att lägga fram sin årliga rapport om fiskebestånden i haven. Återigen rekommenderas totalstopp, vilket borde få tvivlarna att inse att det verkligen måste vidtas åtgärder. Vi vet att rådet, som inte längre kan stoppa huvudet i sanden, måste agera och anta denna plan. Det är den fjärde versionen som kommissionen lägger fram för rådet. Även om jag är nöjd med kommissionens förslag och anser att det går i rätt riktning, hade jag också velat ha med Östersjön, eftersom vi vet att torskbestånden är lika hotade där. Internationella kommissionen för Östersjöfiske har dessutom kommit med ytterligare planer, vilka i oktober lät ganska bra. Jag drog därför tillbaka mina ändringsförslag om Östersjön i fiskeriutskottet. Vid ett senare möte i oktober frångick Internationella kommissionen för Östersjöfiske sina egna principer om vad som bör göras och struntar helt i de vetenskapliga råden och anger att fångsten är 45 procent större än vad internationella rådgivare gör gällande. Detta är mycket allvarligt. Att inte vidta de åtgärder som de internationella rådgivarna förespråkar är slöseri med fiskeriresurser. De utgör 1 600 forskare från 19 länder och att inte lyssna på dessa forskare utgör slöseri med det som skulle kunna vara blomstrande fiskerisamhällen och blomstrande näring. I Östersjön skulle vi ha kunnat fiska tre gånger så mycket som vi gör idag. Ta nu ett riktigt bra beslut här i kammaren, och jag hoppas att detsamma kommer att bli fallet i rådet och i kommissionen. Stevenson (PPE-DE ). – Herr talman! Jag skulle vilja gratulera Stihler till hennes betänkande och tacka henne för hennes hårda arbete med denna högkontroversiella fråga. Som vi ännu en gång har hört har Internationella rådet för havsforskning konstaterat att torskbestånden löper så stor risk att kollapsa att man rekommenderar ett totalstopp för torskfiske i Nordsjön, Irländska sjön och västra Skottland. Man hävdar att åratal av stränga åtgärder för att bevara bestånden och låta dem återhämta sig har misslyckats och att endast ett totalstopp i dessa fiskevatten kan möjliggöra en verklig återhämtning. Vi vet naturligtvis av bitter erfarenhet att när forskarna än en gång manar till totalstopp för torskfisket menar de också i princip ett stopp för fiske av kolja, vitling, rödspätta och räkor, där torsken utgör bifångst. Låt mig nu säga detta mycket klart till kommissionsledamot Fischler, att om det blir några fler nedskärningar på rådets möte i december i år, så uttalar man dödsdomen över den brittiska vitfiskeflottan. Och då talar jag inte om några lika drastiska nedskärningar som förra året, utan om nedskärningar över huvud taget. De två föregående massiva avvecklingsomgångarna har minskat den brittiska vitfiskeflottan med omkring 40 procent. Hamnarbetarna och andra berörda arbetare som är beroende av vitfiskeflottan för sitt uppehälle befinner sig nu på randen till konkurs. Fler nedskärningar kommer att bli ödesdigra. Det skulle betyda att även om torskbestånden återhämtar sig kommer det inte att finnas några fiskare från Förenade kungariket kvar för att fånga dem. Jag menar inte att attackera forskarna. Man tjänar inget på att skjuta budbäraren, men den senaste rapporten från Internationella havsforskningsrådet understryker återigen vikten av att lyssna på yrkesfiskarnas råd lika väl som vetenskaparnas. Förra året sade forskarna att koljabestånden minskade. Yrkesfiskarna sade att detta var struntprat. Nu håller forskarna med om att det finns uppskattningsvis 400 000 ton lekbestånd av kolja i Nordsjön. Så vem har rätt? Får jag tillägga att forskarna uppenbarligen inte lyssnar på varandra när de kommer fram till sina storartade slutsatser. Enligt ny vetenskaplig forskning från det respektabla institutet Sir Alistair Hardy Foundation i Plymouth, som har övervakat Nordsjön under de senaste 70 åren, har bestånden av de kallvattenlevande plankton som torskynglen livnär sig på, drivits iväg hundratals kilometer norrut på grund av en oväntad ökning av vattentemperaturen. Detta förklarar kanske varför det fångas massor av torsk utanför Färöarna, Island och Norge, men ingen i Nordsjön. Så låt oss för Guds skull börja lyssna på yrkesfiskarna lika mycket som på forskarna. Yrkesfiskarna har ett starkt personligt kommersiellt intresse av att se torskbestånden återhämta sig. Det är det enda sättet att skapa få anständiga levnadsvillkor för våra fiskare i framtiden. Miguélez Ramos (PSE ). – Herr talman! Europeiska socialdemokratiska partiets grupp gläder sig åt att kommissionen till sist i enlighet med Europaparlamentets krav lägger fram en särskild återhämtningsplan för torsk skild från återhämtningsplanen för kummel, eftersom, som vi alltid har hävdat, situationen för respektive bestånd skiljer sig åt avsevärt. Som föredraganden Stihler påpekar har Internationella havsforskningsrådet under tre års tid sagt att torskbeståndet i Nordsjön och utanför västra Skottland löper stor risk att helt kollapsa. Europeiska socialdemokratiska partiets grupp uppmanar kommissionen att verka för att de vetenskapliga yttrandena blir de bästa möjliga när det gäller fortlöpande kunskap om tillståndet för varje bestånd i varje fiskeregion så att vi, baserat på dessa rigorösa vetenskapliga yttranden, kan genomföra återhämtningsplaner, vilka eventuellt kan innefatta drastiska åtgärder som – vilket vi inte får glömma – alltid leder till skrotning av skepp, arbetslöshet för fiskare och andra anställda som är beroende av fiskerinäringen, och dessutom innebär ett hårt slag för de europeiska regioner som är mest beroende av fisket. Vi anser därför att försiktighetsprincipen måste vara ett restkriterium som tas hänsyn till endast då pålitliga och säkra vetenskapliga yttranden inte finns tillgängliga, men som inte under några omständigheter får ersätta dessa vetenskapliga yttranden. Fiskesamhällena kräver, som Stevenson sade för en stund sedan, en tydlig ståndpunkt, från både kommissionen och parlamentets sida, till förmån för säkra och välgrundade vetenskapliga yttranden från tidigare tillfällen, som tar hänsyn till åsikterna inom näringen och, såväl som situationen för fiskeresurserna, som beräknar och utvärderar de socioekonomiska konsekvenserna av bevarandeåtgärderna, och vi har bett kommissionen om detta en längre tid. Överfiske är en avgörande faktor, men det är inte den enda orsaken till problemet med bristen på tillgångar. Det är nödvändigt att känna till orsakerna om vi vill att återhämtningsplanerna – denna plan för torsk och i framtida planer – skall uppnå sina mål, för om vi bara reducerar fångsterna, utan att åtgärda andra orsaker än överfiske – och jag vill nämna rubbningar i näringskedjan eller föroreningar till havs – kommer vi kanske att upptäcka att åren har gått utan att fiskebestånden har ökat. Vi måste fastställa effekterna på torskbestånden i Irländska sjön och Nordsjön av utvinningen av mer än en miljon ton fisk av andra arter än torsk, men som emellertid är en födokälla för torsken. Vi behöver också känna till vad effekten blir av industriellt fiske av andra bestånd av vitfisk, eftersom det kanske kan förklara minskningen av torsk och kummel. Vi vill att kommissionen undersöker orsakerna till denna arternas kollaps. Vi stöder tanken på en återhämtningsplan som gör det möjligt att återupprätta beståndet, och min grupp stöder därför idén att den högsta årliga förändringen, uppåt eller nedåt, av någon av de totalt tillåtna fångstmängderna (TAC), inte får överskrida 15 procent det första året efter återhämtningsplanen har verkställts. Attwooll (ELDR ). – Herr talman! Jag vill börja med att stödja det som mina kolleger redan har sagt. Jag tycker att Stihlers mycket klara och begripliga betänkande förbättrar kommissionens förslag på tre viktiga punkter. För det första inför det en större flexibilitet genom att det tillåter ändringar för de geografiska områden som omfattas och genom att jämna vägen för ytterligare kilowattdagar som ett svar på frågan om lämpliga tekniska åtgärder. För det andra efterlyser man vissa rapporter. Dessa handlar på olika sätt om effekterna av industriellt fiske, om de socioekonomiska följderna av förordningen samt om i hur stor utsträckning själva förordningen bidrar till att dess mål uppfylls. För det tredje eftersträvas ett nära samarbete med regionala rådgivande nämnder. Vi välkomnar kommissionens meddelande nyligen om dess förslag att inrätta sådana organ, och vi ser fram emot snabba framsteg på detta område. Dessa åtgärder, tillsammans med understrykandet av hur viktigt det är att begränsningen i fiskeansträngningen är i proportion mellan medlemsstaterna samt förbättrad satellitövervakning, är grundläggande för huruvida våra drabbade fiskesamhällen kommer att engagera sig positivt för förordningen. Men vi måste se längre än till förordningen för att hitta andra sätt att bidra till torskens återhämtning och att helt gå över till hållbart fiske. Förslaget från de skotska fiskarnas förbund om lokal förvaltning förtjänar att uppriktigt tas i beaktande i detta sammanhang. Även om skottarna är de som drabbats hårdast är påverkan mycket större än så och omfattar irländarna, danskarna och nederländarna, och vi kan lära från varandra. Ett exempel är den egenövervakning som praktiseras av de sistnämnda. Detta visar åter på hur viktig roll regionala rådgivande nämnder kan spela. Jag hoppas att kammaren kommer att stödja betänkandet, som går ut på att göra förordningen till ett betydligt mindre trubbigt instrument än det skulle bli enligt det ursprungliga förslaget. McKenna (Verts/ALE ). – Herr talman! Min grupp stöder kommissionens förslag. Det har nu stått klart i många år att torsken behöver återhämta sig från den alltför stora press som den utsatts för genom det moderna fisket. Liksom många andra arter ligger bestånden långt under hållbara nivåer, vilket har lett till oerhörda socioekonomiska problem i kustsamhällena. Folk har inte klart för sig vad som är kärnan i det hela och börjar i fel ände. De socioekonomiska problemen har uppstått på grund av ett ekologiskt problem. Man tror att man skall ta itu med de socioekonomiska problemen i stället för att börja i andra änden. Det har pågått överfiske i många år därför att de totalt tillåtna fångstmängderna satts för högt, och framför allt har vetenskapliga rekommendationer inte följts. Rådet har bett om ett förslag till återhämtningsplan, vilket kommissionen lade fram 2001, men rådet verkar fortfarande inte ha mod att anta det. Detta är det fjärde försöket. Förslaget innehåller många bra idéer, t.ex. grundförutsättningar för att tillåta fiske, regler för att bestämma om fiske utifrån nivåerna på bestånden och även en vilja att förbättra kontroll och övervakning samt en första styrning av fiskeansträngningen. I pressmeddelandet från Internationella rådet för havsforskning i måndags, som Stihler redan har nämnt, framkommer att bestånden är i stor fara. Detta är en tydlig illustration av faran av att sätta kvoterna alldeles för högt, men detta har pågått i åratal och pågår fortfarande. Förra året sattes åtskilliga totalt tillåtna fångstmängder högre än Internationella rådet för havsforskning rekommenderade. Det mest extrema exemplet är Irländska sjön, där de totalt tillåtna fångstmängderna i genomsnitt satts 28 procent över vetenskapliga rekommendationer under det senaste årtiondet. Är det konstigt att bestånden nu har problem? Internationella rådet för havsforskning talar om att dra en linje i sanden, men ministrar, industrin och många politiker verkar t.o.m. borra ned huvudet i sanden, och det är detta som är problemet. Ministrarna måste bort från denna stockkonservativa hållning där man ignorerar vetenskapliga rekommendationer och i stället ta hänsyn till dem. Det påstås att den gemensamma fiskepolitiken (GFP) är på väg mot en hållbar utformning, som resultat av 2002 års reform. Det har skett vissa framsteg, såsom bättre kontrollmöjligheter med förbättrat samarbete mellan medlemsstater och möjligheten att begränsa fiskeansträngningen, förutom de klassiska fångstkvoterna på fisk och ett erkännande av den nödvändiga försiktighetsprincipen. Men allt är inte väl. De fleråriga utvecklingsprogrammen för fiskeflottor, som vi kommer att återkomma till senare i dag, har försvunnit, och det finns inte några andra krav på minskning. Allt detta ser bra ut på papperet, men det beror helt och hållet på den politiska viljan att genomföra det. Kommissionen gör allvarliga försök att förbättra situationen, och De gröna kommer som vanligt att stödja kommissionen. Det finns dock en kritisk nivå för beståndens fortlevnad. Men i Irländska sjön tillåter kommissionens förslag fiske under en minimigräns för bestånden på 6 000 ton, medan Internationella rådet för havsforskning nu rekommenderar fiskestopp tills bestånden når denna nivå. Det är nödvändigt att kommissionen speglar Internationella rådet för havsforsknings rekommendationer när man själv ger rekommendationer om totalt tillåtna fångstmängder för dessa bestånd inför nästa år. Vi kan inte längre strunta i Internationella rådet för havsforskning. Stihler nämnde situationen i Kanada. Det kommer att hända här om vi inte intar en progressiv hållning. Ó Neachtain (UEN ). – Herr talman! Jag tar det tillfälle i akt som Stihlers betänkande erbjuder att påminna kammaren om att gemensamma fiskepolitiken (GFP) har utvecklats mycket under de senaste 20 åren och nu är en fullfjädrad gemenskapspolitik med särskilda mål. Förslaget till ett framtida fördrag innehåller dock inte några separata bestämmelser som bara rör GFP. I konventets slutsatser har fiskepolitiken nedgraderats till att vara ett simpelt bihang till den gemensamma jordbrukspolitiken i stället för ett öppet erkännande av att den har en egen och tydligt avgränsad existens. Jag ber alla mina kolleger i kammaren att inpränta behovet av att finna en lösning för att rätta till detta hos sina nationella regeringar, genom att man definierar de specifika målen för GFP i slutversionen av det framtida fördraget. Detta kommer inte att reda ut någonting, inte heller kommer det att förbättra slutresultatet. Det finns fortfarande tid att göra detta. Om bara viljan finns kan det lösas. Jag gratulerar Stihler till hennes utmärkta betänkande som stöder huvuddragen i kommissionens planer, vilket jag eller vem som helst som har minsta intresse av att bevara skulle göra. Precis som Stihler tror jag dock att det krävs större flexibilitet. Det krävs mycket större lokalt deltagande i dessa beslut. Medlemsstater och regionala rådgivande nämnder måste kunna föreslå ändringar både när det gäller den geografiska delen av planen och själva arrangemangen för att minska fiskeansträngningen. Jag kan säga till kommissionen att det kommer att ställas frågor och krävas svar om denna återhämtningsplan används som någon slags täckmantel för att genomföra ett andra avvecklingsprogram. Herr kommissionär! Skulle ni vilja lova kammaren denna förmiddag att ni kommer att föreslå skälig kompensation för att lindra en del av de socioekonomiska effekterna av förslaget? Det är vad mina fiskare och fiskare från avlägsna samhällen i Europas utkanter vill höra från er. Varför är det de som är minst skyldiga som bär största delen av bördan från dessa förslag och liknande som tas fram i bevarandets namn? van Dam (EDD ). – Herr talman, herr kommissionär! Om vi skall kunna förhindra att Nordsjötorsken försvinner helt och hållet behövs en ”rädda torsken”-kampanj omgående. Frågan är hur. I sin definitiva återhämtningsplan för torsken introducerar kommissionen ett system för begränsning av ansträngningen. Värdet av detta system har redan visat sig i Nederländerna sedan länge i form av ”tid till havs”-systemet, ett system som möjliggör effektiv kontroll av fisketrycket. Likväl har planen oundvikliga nackdelar. Den gäller endast fartyg längre än tio meter, trots att kortare fartyg faktiskt spelar en roll i torskfisket. Samma sak gäller sportfisket. Det industriella fisket, som vanligen gör stora bifångster av torsk, lämnas nästan orört. Proportionaliteten av de åtgärder som skall vidtas är otydlig. Återhämtningsplanen borde vara mindre hindrande för de fiskares verksamhet vars bifångst är liten än för de fiskare vars bidrag till problemet är relativt stort. För övrigt kan effekten av de olika typerna av fiske bara mätas riktigt om den fisk som kastas över bord också landas. Något sådant förslag finns inte. Souchet (NI ). – Herr talman! Lyckligtvis har kommissionen till slut kommit fram till att skilja på torsk och kummel, från att inledningsvis haft för avsikt att låta samma återhämtningsplan gälla båda arterna, vilket inte skulle ha gett utrymme för en förståelse för de särdrag som är unika för dessa två bestånd. Den ytterst drastiska åtgärd som kommissionen föreslår för det längre perspektivet – fem till tio år – baseras på en synnerligen panikspridande diagnos gjord av Internationella havsforskningsrådet (ICES). I två avseenden kastas emellertid en allvarlig skugga över denna analys vetenskapliga stringens och objektivitet. Det första avseendet är underlåtenheten att ta hänsyn till de realistiska observationer som branschfolket gjort, som hävdar att det har ägt rum en geografisk förskjutning av torsken mot norra delen av Nordsjön. Denna flyttning kan tillskrivas den betydande och obestridda temperaturhöjningen av havsvattnet. Forskare har underlåtit att studera detta fenomen och koncentrerar sig i stället endast på fiskarnas fångststorlekar. Detta är ett utbrett problem som påverkar hela den gemensamma fiskeripolitiken (GFP) och lyckligtvis har fiskeriutskottet på min enträgna begäran bett STOA (Scientific and Technological Assessment) att förse oss med information om följderna av växthuseffekten på fiskbestånden. Dessa vetenskapliga yttrandens bristande trovärdighet är något som även bör bekymra rådet, som just har beslutat att tilldela det mer substantiella anslag för att förbättra det. Denna underlåtenhet att ta hänsyn till fiskarnas synpunkter belyser även bristen på skälig samordning mellan de två informationskällorna, den vetenskapliga och den fackmässiga. Detta är ytterligare en betydande brist i GFP, och detta erkänns också av kommissionen, som vill att de framtida transnationella regionala rådgivande nämnderna skall bli det forum som dessa två uppgiftskategorier data kommer att gemensamt riktas till. När kvaliteten på uppgifterna är bristfällig vet vi mycket väl vad som händer: forskarna gömmer sig bakom försiktighetsprincipen, genom att tolka den så allmänt som möjligt, och kommissionen försöker överträffa den, och båda parter skyddar sig så mycket som möjligt. Det andra avseendet, som gör att man blir tveksam till ICES bedömningar, är att det systematiskt frikänner det industriella fisket från någon betydande effekt på torskbeståndet. Det är minst sagt märkligt att ICES talar om vinst och förlust för en sorts fiske som uppenbarligen har en betydande effekt på torskbestånden, med det fångade tonnaget och målsättningens art för handen. Vår föredragande behandlar denna fråga, men alldeles för försiktigt. Jag antar att det dock är en början. Detta var för övrigt nästan den enda fråga där betänkandet skiljer sig något från kommissionens ursprungliga förslag eftersom frågan i princip inskränker sig till att stödja dessa förslag såsom de är skrivna, utan att utsätta dem för något slags kritisk analys och utan att föreslå några ändringar. Vi är något förvånade över att ett betänkande från parlamentet skulle säga så lite om det verkliga lidande för de samhällen som kommer att drabbas hårt av denna plan, samhällen som vi företräder. De berörda yrkesfiskarna är i synnerhet oroade över genomförandet av det nya föreslagna instrument i GFP-reformen som skall reducera fiskeansträngningen. Denna viktiga fråga borde ha debatterats ingående och ifrågasatts i detta parlament, eftersom det vi har här är en återhämtningsplan som kommer att bli en förebild och spridas i ökande omfattning. Det faktum att den ersätter ett dåligt, dyrt och ineffektivt instrument gör inte fiskeansträngningen till ett bra instrument. Kommissionen avser att genomföra denna åtgärd innan man övertygande har bevisat dess tillämplighet och genomförbarhet. Det är ytterst oroande att beräknade minskningar av fiskeansträngningen i praktiken skulle leda till avskrivning av överskridanden av fångstkvoter, som exempel olaglig fångst och ”svartfiske”, till men för de som hållit sig till sina fångstkvoter. Herr talman! Detta förfarande undergrävs inte det minsta av detta betänkande, som vi följaktligen inte kan stödja. Varela Suanzes-Carpegna (PPE-DE ). – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Kommissionen accepterade slutligen det förslag som vi i Gruppen för Europeiska folkpartiet (Kristdemokrater) och Europademokrater lade fram, som gick ut på att kummel och torsk borde behandlas åtskilda och i olika förslag, eftersom situationen för dessa fiskarter skiljer sig inte bara lite, utan väldigt mycket. Vi är tacksamma för detta och vi är också nöjda med betänkandet, som vi gratulerar vår föredragande Stihler till, trots att hon från början var emot våra ändringsförslag om att skilja mellan de två arterna. Med tiden fick vi rätt. Återhämtningsplaner är mycket känsliga och allvarliga frågor, som måste behandlas genom att tillämpa största möjliga vetenskapliga kunskap och likaså med största möjliga stöd från den inblandade sektorn, med tanke på deras betydande socioekonomiska inflytande. Utan forskarnas och fiskarnas deltagande, antingen direkt eller genom regionala rådgivande nämnder, som föreslås i betänkandet, är det inte möjligt att lägga fram ett riktigt, trovärdigt och öppet förslag, som inte bara gäller för torsk, utan vilken annan berörd art eller sektor som helst, som i fallet kummel, en sektor vi räknar med att höra om i vårt utskott inom kort. Vi stöder samrådet och vi vill även uppmana Europeiska kommissionen att anta den nuvarande förordningen (EG) nr 2792/1999 som fastställer detaljerade föreskrifter och villkor för gemenskapens strukturfonder i fiskesektorn, så att återhämtningsplanerna alltid åtföljs av socioekonomiska åtgärder som är samfinansierade av Europeiska unionen för att mildra de negativa följderna av antagandet av dessa återhämtningsplaner för den berörda sektorn. Detta är det minsta vi kan begära för att de fiskare som påverkas skall acceptera och rätta sig efter de planer som utarbetats – vare sig planerna berör gemenskapsvatten eller ej – närhelst de påverkar europeiska fiskeflottor, som nyligen i fallet med den föreslagna återhämtningsplanen för hälleflundra i NAFO-vatten. För samtliga dessa fall måste vi nu införa en allmän ersättningsmekanism inom ramen för den förordning jag har nämnt, och vi uppmanar därför kommissionsledamot Fischler, som vi är glada över är här, att lägga ett förslag inför parlamentet i detta hänseende. Casaca (PSE ). – Herr talman, herr Stevenson, fru Stihler, mina damer och herrar! Jag skulle särskilt vilja be fru Stihler och herr Stevenson att framföra min djupaste medkänsla till fiskarna på Shetlandsöarna och i Skottland som helhet, såväl som till de fiskare i alla regioner i Europa som direkt påverkas av denna tragedi. Vår kunskap och erfarenhet hittills, i synnerhet från vattnen utanför Newfoundland, är inte uppmuntrande. Dessutom kan vi inte utesluta att det är möjligt att det gått så långt att det inte finns någon återvändo, så långt att inte ens de radikalaste åtgärder kommer att ge ett hållbart framtida fiske. Mina damer och herrar! Det enda jag kan säga er är att samtidigt som vi känner med offren för denna katastrof måste vi dra rätt slutsatser av den. Vi måste se till att våra biologiska resurser inte längre tillåts decimeras genom en oförnuftig gemensam fiskeripolitik, samt att denna tragedi aldrig inträffar på nytt någon annanstans i Europa. Med starkt stöd och bifall från kommissionen, öppnade rådet nyligen upp Azorernas exklusiva ekonomiska zon, och kommissionen hotar nu med att tillåta rovfiskemetoder, inbegripet bottentrålning, inom stora delar av denna exklusiva ekonomiska zon. Detta går emot detta parlaments demokratiska vilja, och emot det europeiska vetenskapssamfundets åsikt. Om denna åtgärd antas, närmar sig kommissionen en upprepning av den tragedi vi har bevittnat i Nordsjön, denna gång i de delar av Atlantiska centralryggen som hittills med framgång kunnat skyddas från rovfiske. Vi behöver därför omgående en ny fiskeripolitik som till gemenskapslagstiftningen inlemmar konventionerna om internationell sjörätt, rätten till egendom som den definieras i Europeiska unionens stadga om grundläggande rättigheter samt försiktighetsprincipen, som alltid predikas men aldrig praktiseras. Vi behöver en fiskeripolitik som inte bara hasplar ur sig minnesrunor, till följd av åtgärder som varken tillåter eller uppmuntrar ett hållbart fiske. Hudghton (Verts/ALE ). – Herr talman! Än en gång diskuterar vi detta ämne mot en bakgrund av nedgång, rädsla och oro i fiskesamhällena, i synnerhet runt Skottland, mot en bakgrund av närmast obefintligt förtroende för Europeiska unionens förmåga att över huvud taget klara av fisket. Vi skulle inte stå inför så många kriser om den europeiska förvaltningen hade varit framgångsrik, eller hur? Vem har ett personligt intresse av att bestånden återhämtar sig till en hållbar nivå? Jo, fiskare och fiskesamhällen och bara fiskesamhällen. Varför är det då ständigt så att de känner att deras åsikter, intressen och framför allt deras sakkunskap ignoreras vid beslutsfattande? Sett från Skottlands sida är det omöjligt att rättfärdiga och acceptera ojämlikheten i den senaste tidens förvaltningsbeslut. Skottarna använder den största storleken på maskor i hela Europeiska unionen och drabbas ändå av de största fångstnedskärningarna, medan de som använder mindre maskor klarar sig bättre. Än en gång står vi inför hotet om ett totalstopp för fisket av kolja, vitling, räkor och andra fisken som sägs beröra torsken. Men det nämns inget om att industriellt fiske, där man fiskar för andra ändamål än livsmedelsanvändning, skall tvingas dra ned. Jag funderar på att rösta emot Stihlerbetänkandet. Inte för att jag skulle vara emot dess innehåll som, när allt kommer omkring, i grunden bygger på mina ändringsförslag som antogs av utskottet, utan i protest mot att kommissionen troligen struntar i det hur som helst. De har, trots allt, vid upprepade tillfällen understrukit att det inte finns något lagligt tvång för dem att rådfråga regionala rådgivande nämnder. Det kommer i alla fall inte att finnas något sådant innan återhämtningsplanen för torsken skall antas. Vi vet alla att våra åsikter antagligen också kommer att ignoreras i det som rådet lägger fram i frågan. Medlemsstater anklagas mycket ofta, även av kommissionen, för att strunta i forskningen i sina försök att tillvarata nationella intressen i rådet. Jag önskar bara att Skottland hade en nationell regering som skulle tillvarata dess nationella intressen i rådet (fiske). I december förde den dåvarande brittiske fiskeministern en lång tradition vidare genom att aktivt rösta emot Skottlands intressen i ministerrådet, och den nye ministern, som faktiskt tog sig till Skottland i egen hög person i veckan, där 70 procent av Förenade kungarikets fiskeflotta finns, sade till fiskesamhällena att de nu måste inse hur det ligger till. Antagligen bad han dem att acceptera att mer hårda tider är på väg, eftersom han vet att han inte kommer att göra någonting för att hjälpa dem. Det sociala och ekonomiska lidande som familjer i Skottlands kustsamhällen får utstå är ytterst verkligt. De känner av de verkliga effekterna av den senaste tidens beslut. Det är fullständigt oacceptabelt att Förenade kungarikets regering återigen inte har den minsta avsikt att göra något annat än att öka detta lidande. Langenhagen (PPE-DE ). – Herr talman, herr kommissionär! Jag har just varit på Sicilien med en fiskeridelegation. Även där fick jag ofta frågan hur man bäst hanterar det allvarliga hotet mot tillgångarna och den därpå följande risken att fisket läggs ned. Jag tror idag att vi politiker inte kan generalisera när vi besvarar sådana frågor. Om jag säger nej, att en hotad tillgång inte skall stängas för fiske, måste jag kanske ta med i beräkningen att denna tillgång inte räcker länge till, så att det nu bara återstår en kort tids användande av den, vilket leder till den oundvikliga följden att det socioekonomiska läget kommer att förvärras. Om jag däremot säger ja, att tillgången kommer att stängas för fiske, kan detta mycket väl öka bestånden på nytt, men även i detta fall kommer många arbeten att försvinna i fiskerisektorn och i de företag som är beroende av den, arbetstillfällen som inte kan återskapas, och regioner kan komma att förlora kompetens för alltid. Om vi vill bemöta hoten mot tillgångarna effektivt, i synnerhet för torsk – vilka verkligen är allvarliga – och samtidigt också beakta våra handlingars följder, är jag nu mer än någonsin övertygad om att det vi främst behöver är en omfattande strategi för att utveckla kustregionerna, vilket innebär ett gemensamt agerande, en politisk vilja att skydda tillgångar, en för alla parter bindande checklista som måste fullföljas och behandlas. Den strategi jag talar om måste omfatta alla intressenter: biologer, forskare på marina ekosystem, och miljökämpar i lika hög grad som politiker lokalt, i huvudstäderna och i Bryssel, samt sist men inte minst fiskarna och fiskeriindustrin. Samtliga måste axla sin del av ansvaret. På samma sätt som jag uppmanat till en så kallad ansvarskedja när det gäller olyckor till havs, kräver jag det även på detta område. Jag talar för att denna strategiska princip förs vidare genom ett likartat agerande. All tillgänglig information pekar på att klockan är fem i tolv! Ortuondo Larrea (Verts/ALE ). – Herr talman! Även om dessa frågor inte bara gäller torsk, vill jag fördöma det faktum att åtskilliga europeiska fiskebestämmelser inte tar hänsyn till den diskriminering som baskiska och spanska fiskare utsatts för sedan inträdet i Europeiska gemenskapen. Idag är avsikten alltjämt att vidmakthålla denna orättvisa genom att begränsa deras tillträde till den så kallade irländska boxen, med avsikten att omdefiniera den som ett känsligt område i Irländska sjön. Jag håller med om att man skall ta hand om känsliga områden, men alla måste ha samma möjligheter. Dessutom har man vid beräkningen av den databas som skall tjäna som referens för den framtida tilldelningen av fiskekapacitetens tillåtna kilowatt per dag inte tagit hänsyn till våra fartygs tillfälliga stopp under tidigare år, som skedde frivilligt för att låta fiskarterna själva återhämta sig. Andra slutade inte, de använde sina fångster och nu gynnas de av det, då de ton de fångade tas med i beräkningen. Det är nu dags för frihetens och den gemensamma marknadens Europa att stifta rättvisa lagar och att se till att det inte finns första och andra klassens fiskare. Nicholson (PPE-DE ). – Herr talman! Jag är säker på att applåderna inte var ämnade för mig. Låt mig först gratulera föredraganden till hennes betänkande som kommer mycket lägligt. Utan tvivel kommer vi att få den vanliga eldstriden strax före jul om de totalt tillåtna fångstmängderna och kvoterna, och vi kan se hur det nalkas. Länge, faktiskt så länge jag kan minnas, har det varit problem med torskbestånden, och vi verkar oförmögna att hitta en lösning på det, eftersom alla våra ansträngningar hittills helt klart misslyckats. Forskarna talar om för oss att allt som hittills gjorts inte har fungerat. Fiskarna talar om för oss att forskarna har missuppfattat det hela. Som jag sagt förut i denna kammare sitter vi i kläm mitt emellan och försöker lista ut vad som är rätt och vad som är fel. Vi har helt klart inte fått ordning på det ännu, och jag tror att vi måste fråga oss huruvida forskarna har det. Har det som vi hittills gjort lett till något? Jag måste få ställa en fråga er, herr kommissionär, eftersom i ICES-område 7a i Irländska sjön, där fiskare från Nordirland fiskar, har lekområdena varit avstängda under de senaste fyra, fem åren för att nya yngel skall kunna utvecklas. Vad har uppnåtts med det enligt forskarna? Det bör naturligtvis ha lett till något, eller åtminstone bör vi veta om det har givit svar på något. Den färska rapporten från Internationella rådet för havsforskning kommer att innebära total katastrof för vitfiskeindustrin i Förenade kungariket i sin helhet och kommer helt säkert att omintetgöra Nordirlands fiskeflotta. Jag anser att vi behöver ett mer regionalt tillvägagångssätt. Jag anser att vi behöver idéer från människor på regional nivå, och vi måste beakta andra åtgärder som kan bidra till torskens återhämtning. Vi måste undersöka vad effekten blir på andra fiskarter. Jag inser att det inte är lätt, och jag inser att ni har ett mycket svårt problem, herr Fischler. GFP gör det dock inte lättare, och ni kan inte lösa problemet om ni inte får över yrkesfiskarna på er sida. Det är vad ni måste försöka göra, för de är centrala i sammanhanget, de är en del av det, och det är de som kommer att lida mest. Doyle (PPE-DE ). – Herr talman! Jag gratulerar Stihler till hennes betänkande som handlar om kommissionens förslag om reglering av torskens och kummelns återhämtning. Här ingår de totalt tillåtna fångstmängderna, regleringen av antalet fiskedagar grundade på beståndens storlek utifrån försiktighetsprincipen, och naturligtvis kapitel 4 som handlar om åtgärder för att övervaka och inspektera hur fisket sköts. Alla aktörer måste vara nära inblandade från gräsrotsnivå om en återhämtning av bestånden skall kunna bli verklighet. Vi förutsätter då att forskarna letat efter bestånden på rätt ställe. Hela saken måste skötas av aktörerna genom de regionala rådgivande nämnderna, för annars inte kommer vi aldrig att överbrygga den djupa klyfta som nu finns mellan fiskare och forskare. Den föreslagna handlingsplanen, den medföljande uppläggningen av inspektion och en eventuell ny kontrollmyndighet för fisket måste involvera alla aktörer för att införa en gemensam uppförandekod vid inspektioner. Detta måste omfatta fiskare, nationella myndigheter och forskare, och Figueiredobetänkandet senare i dag kommer att handla om det. Nu till resultatet från rådet (fiske) förra veckan om den irländska boxen. Skulle ni, herr kommissionär, tydligt och inför denna kammare vilja berätta hur ni skall se till att det inte kommer att ske en ökning av ansträngningarna i den så känsliga sydöstra delen av det som var den irländska boxen? Den har nu undantagits som ett reproduktionsområde, vilket innebär en betydande minskning av den irländska boxen som nu endast täcker den sydvästra delen. Det främsta målet måste vara hållbart fiske som styrs av regional förvaltning, genom att lätta på styrningen från GFP och bidra till att övervinna misstroende och skepsis. Vi behöver omedelbart en integrerad regional förvaltning av fisket i Irländska sjön. Dödläget är inte längre ett alternativ. Jag lovordar bildandet av Pan-Irish Sea Alliance och önskar dem all framgång i att uppnå resultat för sina sårbara kustsamhällen. Jag håller med om det som mina kolleger redan har sagt om att vi inte skall ha en första och en andra klassens fiskare. Men med det kvotsystem som vi har i GFP är det exakt vad vi har: första och andra klassens fiskare. En del måste stå med sina båtar förtöjda och se på hur fiskare från andra nationaliteter fiskar på deras egna stränder. Det är vad som nu väntar fiskare från södra och östra Irland. Maat (PPE-DE ). – Herr talman! Först skulle jag vilja gratulera föredraganden, min kollega Catherine Stihler, till hennes betänkande. Jag hoppas också att hennes kommande maratonlopp, jag tror det är i New York, blir en lika stor framgång som hennes betänkande. Då kommer det att ordna sig med torskfisket också. Problemet i samband med torskbeståndet är välkänt, det är bara vårt sätt att förhålla oss till det som ständigt ändrar sig. Å ena sidan föreslår nu Internationella havsforskningsrådet att vi skall upphöra med allt fiske, å andra sidan hävdar kanadensiska biologer att det är meningslöst, att det inte kommer att leda till att torskbeståndet återhämtar sig. Det innebär att problemet är besvärligt och endast kan lösas om kommissionen, regionerna och fiskerisektorn lyckas samarbeta på ett i sanning konstruktivt sätt. I det hänseendet är det ytterst viktigt att särskilt fiskarnas insatser och engagemang spelar en roll i detta. Det är nästan omöjligt att tackla denna typ av problem om inte fiskarnas producentorganisationer ges en stark ställning: gemensam förvaltning av fiskekvoter, att tillsammans försöka reducera bifångster i största möjliga mån, och dessutom gemensamt se hur man skall behandla följderna av begränsningar av fiskeansträngningen. I det hänseendet vore det bra om kommissionen skulle göra frikostiga åtaganden ur strukturfonderna till de regioner som drabbas hårt av begränsningar i torskfisket. Kanske kan dessa fonder användas för att locka nya arbetsmöjligheter till dessa regioner. Jag vill än en gång uttrycka mitt stöd till Stihlers inställning, och jag hoppas att kommissionen kommer att ta detta betänkande på allra största allvar. Pérez Álvarez (PPE-DE ). – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill gratulera föredraganden och säga att Europeiska kommissionen under flera månader har lanserat en rad mycket viktiga åtgärder för att återhämta de fiskbestånd som har drabbats av allvarliga nedgångar. Hittills har planerna varit inriktade på beståndet av torsk och kummel i norr, och även om det snart kommer att komma nya förslag som rör andra bestånd, såsom kummel i söder, talar vi i dag om återställande av torskbeståndet. Herr kommissionär! Jag anser att vissa saker saknas i kommissionens förslag. För det första saknas det instrument för att motverka de socioekonomiska effekterna av planerna på att återställa fiskezoner. Jag vill understryka vilka konsekvenser återhämtningsplanerna får för kustområden och andra områden som är beroende av fisket. Därför bör Europeiska kommissionen inom en rimlig tidsperiod – inte mer än ett år, naturligt nog – lägga fram en rapport, åtföljd av förslag till hur de sociala och ekonomiska återverkningarna av de vidtagna åtgärderna skall kunna dämpas, på grundval av den information som medlemsstaterna lämnat. Herr kommissionär! Det handlar inte om att misslyckas med återhämtningen av bestånden, utan om att försvara yrkesfiskarna och deras familjer. I veckan publicerade ICES sitt senaste yttrande om situationen för olika artbestånd och det inger inte någon optimism direkt. Även om kommissionen bör följa de vetenskapliga strömningarna räcker det inte att med automatik acceptera denna sorts förslag som innebär ett flertal allvarliga, framför allt sociala återverkningar: vi måste kräva kompensationsåtgärder för att förhindra att yrkesfiskare och deras familjer i de regioner som är beroende av fisket hamnar i ett chocktillstånd. Slutligen anser jag, och jag skall sluta här, herr talman, att branschens delaktighet utgör den tredje viktiga förutsättningen för att förslagen till återhämtning av bestånden skall lyckas. Fischler, . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag har lyssnat på debatten mycket uppmärksamt och skulle vilja påpeka för Doyle att detta kanske inte är rätt tillfälle att diskutera hur vi tänker genomföra förordningen om den irländska boxen. Det kommer andra tillfällen till detta. Jag vill svara på de frågor som har ställts genom att förklara hur kommissionen ställer sig till de enskilda ändringsförslagen. Jag kan inte acceptera ändringsförslag 1, eftersom det fordras drastiska åtgärder, inte på grund av försiktighetsprincipen, utan på grund av att torskbeståndet har sjunkit under de nivåer som anses vara biologiskt säkra och därför hotas av kollaps. Däremot kan jag mycket väl acceptera ändringsförslag 2, även om jag skulle vilja föreslå en tydligare formulering med innebörden att fisket bör begränsas i förhållande till medlemsstaternas fångster. Ändringsförslag 4 kom som en överraskning för mig, eftersom jag som ni vet flera gånger har uppmanat medlemsstaterna att informera oss om återhämtningsplanens socioekonomiska inverkan. Jag bad dem också att meddela oss om de har några ytterligare ekonomiska anspråk. Tyvärr har inte kommissionen fått några svar på dessa förfrågningar. Jag har också uppmärksammat medlemsstaterna på att de kan styra om medlen i FFU för att stödja sektorn. Ingen av dem har utnyttjat denna möjlighet. Ändringsförslag 5 är överflödigt, eftersom kommissionen i vilket fall kan föreslå förändringar gällande de berörda geografiska områdena. Vad ändringsförslag 6 beträffar måste jag meddela er att dessa tekniska åtgärder kan, vid behov, komplettera restriktioner av fiskeansträngningarna, men inte ersätta dem. Ändringsförslag 7 är överflödigt, eftersom fiskefartyg som inte finns med i varken förteckning 1 eller 2 inte tillåts landa fångster av de arter som nämns. Fiskeansträngningarna beräknas på grundval av listan i artikel 9. Ändringsförslag 8 kommer inte att fungera, eftersom definitionen av ”dag ute ur hamn” måste stämma överens med andra förordningar. Jag anser inte att ändringsförslag 9 är relevant, eftersom satellitövervakningssystem kommer att bli obligatoriska på alla fartyg över 15 meters längd från och med 2005. Trots att jag måste säga nej till ändringsförslag 11, skulle jag samtidigt vilja påpeka att ICES nu slutför sin studie av hur det industriella fisket påverkar ekosystemen och att vi på lämpligt sätt kommer att ta med varje ny lärdom från studien i beräkningen. Jag kan acceptera de första två styckena i ändringsförslag 12, men tvingas tillbakavisa det tredje stycket. Vi kan inte beordra medlemsstaterna att ansöka om medel för att dämpa de socioekonomiska effekterna. Jag anser att ändringsförslag 13 är mycket bra, eftersom det finns ett behov av den årliga översyn av bestånden som föreslås i det. Jag tvingas tillbakavisa ändringsförslag 14. De regionala rådgivande nämndernas befogenheter behöver inte fastställas på nytt, eftersom dessa klart framgår av den nya ramförordningen. Talmannen. – Jag förklarar debatten avslutad. Omröstningen kommer att äga rum kl. 11.00. Vi skall nu genomföra omröstningen. Talmannen. – Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen. Mulder (ELDR ), . – Herr talman! Jag skulle vilja påminna om överenskommelsen från förlikningssammanträdet om budgeten den 16 juli att parlamentet måste publicera en tabell över summorna i varje budgetpost för EU-15 och för EU-25. Vad jag har förstått är ni villiga att skicka ett brev till rådet med denna tabell. Det kommer därför inte att vara nödvändigt att inkludera tabellen i sin helhet i resolutionen. För det andra har jag en teknisk rättelse att tillkännage. I flera ändringsförslag kom den felaktiga budgetposten med på grund av dataproblem. Denna rättelse kommer bara med i de rätta budgetposterna, utan att man märker en ändring av innehållet i ändringsförslagen. (1) Jag vill också föreslå tre muntliga ändringsförslag. Till ändringsförslag 797 om den civila fredsstyrkan skulle jag vilja föreslå att följande anmärkningar läggs till. ”Dessa anslag är också avsedda att finansiera en genomförbarhetsstudie som avser bildandet av en europeisk civil fredsstyrka som går utöver humanitärt bistånd i strikt mening.” Ändringsförslag 649 om budgetpost 070308 skall ändras enligt följande. Följande anmärkningar skall tas bort: ”En del av detta anslag skall anslås till Europeiska akademin för stadsmiljö i Berlin, med hänsyn till bestämmelserna i budgetförordningen.” Ändringsförslag 754 om budgetpost 15060103 skall ändras enligt följande. Följande anmärkningar skall läggas till. ”150 000 euro är öronmärkta för Europeiska akademin för stadsmiljö i Berlin”, och siffrorna ökas med samma belopp, alltså med 150 000 euro. Gill (PSE ), . – Herr talman! Ändringsförslag 709 kan behöva anpassas tekniskt för att spegla resultatet av dagens omröstning. Denna ändringsförslag syftar till att uppväga kostnaden för de ändringsförslag som antagits så att parlamentet håller sig under det självpåtagna taket på 20 procent av utgiftskategori 5. Ett antal ändringsförslag som förkastats i budgetutskottet har åter lagts fram, och om de antas måste kostnaden för dem uppvägas genom att anpassa ändringsförslag 709 i enlighet härmed. Talmannen. – Omröstningen om budgeten är avslutad. Jag skulle på era vägnar vilja ha med ett tack i protokollet till tjänstemännen. Dunstan och hans kolleger stannade uppe till klockan tre i morse för att förbereda omröstningen för oss. Walter (PSE ). – Herr talman! Om jag har uppfattat detta rätt står det här att vi avsätter 8,4 miljoner euro till de politiska partierna. Mot bakgrund av vad kammaren har beslutat framstår dock raden ”p.m.” som rent symbolisk, och att rösta om den nu skulle strida emot vad vi redan har beslutat i plenum. Därför undrar jag nu om vi verkligen bör göra det. Gill (PSE ), . – Herr talman! Walter har helt rätt eftersom vi i den förra omröstningen röstade emot ändringsförslaget att sätta 8,4 miljoner euro i reservfonden eller i posten. Därför sitter vi nu här med endast en promemoria, så vi kan inte behålla punktens nuvarande ordalydelse. Talmannen. – Utifrån föredragandens råd verkar detta alltså vara överflödigt mot bakgrund av tidigare omröstningar. Evans, Robert J.E. (PSE ), . – Herr talman! Får jag bara komma med ett kort inlägg, eftersom några kolleger har väckt en fråga om en del av terminologin, må vara i sista stunden. Uttrycket ”olaglig handel” används eller läggs till för att försäkra oss, eller vi hoppas försäkra oss,
{'language': 'sv'}