Europeiska unionens svar på den globala finanskrisen: rapport från Europeiska rådets informella möte den 7 november 2008 och G20-toppmötet den 15 november 2008 - Kommissionens lagstiftnings- och arbetsprogram 2009 (debatt) Talmannen Nästa punkt är en gemensam debatt om Europeiska unionens svar på den globala finanskrisen och kommissionens lagstiftnings- och arbetsprogram 2009. Jean-Pierre Jouyet rådets ordförande. - (FR) Herr talman, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Finanskrisens effekter på ekonomin blir alltmer uppenbara. Kommissionens prognoser för hösten förutspådde en kraftig minskning av tillväxten i EU under nästa år. Flera medlemsstater har redan gått in i en recession och under 2009 kommer den ekonomiska tillväxten i bästa fall att ligga på noll inom EU. De ekonomiska spänningarna börjar dessutom påverka finansieringen av ekonomiska institut. Offentliga myndigheter inom medlemsstaterna gör allt för att skapa kontinuitet i finansieringen av företag och hushåll som står inför det växande hotet om kreditåtstramningar. EU och dess internationella partner står nu inför den värsta finanskrisen sedan 1929 och de måste hantera en exceptionell ekonomisk nedgång. Som ni vet har rådets ordförandeskap sedan vår senaste debatt den 8 oktober haft endast en målsättning och en övertygelse: att EU måste visa enighet inför den globala finanskrisen. Inför hotet om ett verkligt sammanbrott i det europeiska finansiella systemet har det franska ordförandeskapet lyckats föra fram en europeisk handlingsplan för att snabbt stödja finansinstitut som hotas av krisen och har tillsammans med medlemsstaterna beslutat att garantera interbankfinansiering och att rekapitalisera bankerna. Effektiviteten i denna gemensamma EU-insats framgick också förra veckan vid G20-mötet med stats- och regeringscheferna i Washington, där José Manuel Barroso deltog. EU, som företräddes av rådets ordförande, president Nicolas Sarkozy, och av Europeiska kommissionens ordförande, José Manuel Barroso, tog initiativ till detta historiska toppmöte. Det visade stor enighet när rådets ordförandeskap den 7 november fick tydliga ståndpunkter att försvara tillsammans med våra viktigaste partner. Vi kan nu vara mycket nöjda med resultatet av denna strategi, eftersom toppmötets slutsatser innehåller EU:s viktigaste ståndpunkter - dvs. insyn och ansvar - som är centrala för att det internationella finanssystemet ska fungera. Vi åstadkom också positiva beslut i linje med EU:s förslag, t.ex. registrering av värderingsinstitut, principen om övervakning eller reglering av all verksamhet inom finansinstitut och ersättningar som är knutna till undvikande av alltför stort risktagande. För första gången har alla stora ekonomiska och finansiella institutioner kommit överens om att reagera kraftfullt för att undvika att en kris av den här omfattningen uppstår på nytt. De har kommit överens om en ambitiös handlingsplan som finansministrarna ska finslipa detaljerna på under de kommande veckorna. EU måste naturligtvis fortsätta att använda allt sitt inflytande i de internationella diskussionerna. Ni vet att ni kan räkna med att det franska ordförandeskapet kommer att arbeta för europeisk enhet och därmed erbjuda en gemensam ambition i fråga om grundläggande reformer i alla de frågor som fastställdes i Washington. Vi litar förstås på att det tjeckiska ordförandeskapet kommer att driva dessa initiativ vidare. När det gäller värderingsinstitut, redovisningsnormer, övervakning av hedgefonder, kamp mot skatteparadis samt ansvarsskyldighet hos privata institut och reform av multilaterala finansinstitut måste EU fortsätta att tydligt säga sin mening för att åstadkomma tydliga resultat. Vi måste också snabbt ta vårt ansvar för gemenskapslagstiftningen och skynda på antagandet av de åtgärder som kommissionen föreslagit i fråga om tillsyn och reglering av banker och värderingsinstitut. Det franska ordförandeskapet vet att det kan räkna med ett fullständigt och aktivt engagemang från ert parlament och dess grupper, vilket jag är tacksam mot deras ordförande för. På så sätt kommer EU att kunna inta en styrkeposition vid de kommande internationella mötena under 2009. Dessa inledande resultat inom finanssektorn visar hur effektiv EU:s enade front har varit. Men de är bara en del av EU:s svar på krisen. Denna enade front måste också inspirera EU och dess medlemsstater till att svara på krisens inverkan på den ekonomiska tillväxten. Rådets ordförandeskap har en fast övertygelse här. Precis som inom finanssektorn kommer medlemsstaterna bara att kunna åstadkomma konkreta resultat i stödet för tillväxten om de samarbetar nära med varandra och dessutom med sina viktiga internationella partner. G20-mötet gav ett kraftfullt budskap om detta. Vi måste se till att alla makroekonomiska instrument används i global skala för att undvika en långvarig nedgång i ekonomin. I takt med att situationen har utvecklats har centralbankerna reagerat snabbt genom att sänka räntesatserna. Ordförandeskapet välkomnade Europeiska centralbankens kraftfulla beslut i början av november om att sänka sina räntesatser med 50 räntepunkter och har vid flera tillfällen berömt centralbankens reaktioner på finanskrisen och dess aktiva deltagande i Eurogroups och Europeiska rådets diskussioner. När det gäller budgetfrågorna har G20 markerat att ett betydande manöverutrymme bör utnyttjas om det finns möjlighet. EU:s medlemsstater har svarat på denna uppmaning genom att säga att vi bör använda allt det manöverutrymme som stabilitets- och tillväxtpakten ger oss när konjunkturen vänder hastigt. Det franska ordförandeskapet tänker i nära samarbete med kommissionen göra allt som går för att se till att nationella stimulansplaner samordnas noggrant med gemenskapsinitiativ för att maximera de ekonomiska effekterna som helhet. Herr Barroso! Vi förväntar oss nya förslag före månadens slut. Det handlar om att hitta insatser som går att genomföra på gemenskapsnivå och att ta vara på alla instrument som kan bidra till att stödja den europeiska konjunkturen. Vissa av EU:s budgetanslag - jag säger detta eftersom jag var närvarande vid debatten här i parlamentet - skulle snabbt kunna mobiliseras för att möta nedgången. Samtidigt som vi garanterar den inre marknadens funktion bör vi också se till att flexibiliteten inom EU:s regler för statligt stöd utnyttjas till fullo, så att medlemsstaterna och EU kan ge effektivt stöd till de mest utsatta ekonomiska institutionerna. Vi vill också att Europeiska investeringsbanken ska delta fullt ut i insatserna för att stödja EU:s ekonomi. Resurser har som ni vet redan ställts till förfogande för att trygga finansieringen för små och medelstora företag. Stödåtgärderna bör ingå i en mer global plan som framför allt gör det möjligt att stödja de mest hotade sektorerna, som hela EU:s bilindustri i dag. Dessa ytterligare insatser på gemenskapsnivå behöver förstärkas aktivt på medlemsstatsnivå genom noggrant samordnade nationella återhämtningsåtgärder. Om vi ser framåt mot nästa månads möte i Europeiska rådet tänker ordförandeskapet leda diskussionen mellan medlemsstaterna om prioriteringarna för en sådan återhämtningsinsats. Flera medlemsstater har sagt att de överväger stödåtgärder för vissa industrisektorer. Sådana åtgärder måste bygga på samråd mellan parterna för att få full effekt och bevara den inre marknadens integritet, varför ekonomi- och finansministrarna tillsammans med kommissionsledamot Joaquín Almunia kommer att förbereda Europeiska rådets diskussion om dessa teman vid deras kommande möte den 2 december. Herr talman, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! EU har på bara några veckor tagit sitt ansvar inför en aldrig förut skådad destabilisering av världsekonomin. Européerna har inför det omedelbara hotet kunnat enas om att vidta effektiva och skyndsamma åtgärder. Vi måste dra alla lärdomar av denna framgångsrika insats. Denna europeiska enhet måste bevaras så att vi kan fortsätta att agera tillsammans, så att vi gentemot och tillsammans med våra partner kan arbeta för en grundläggande reform av det finansiella regleringssystemet och så att vi gemensamt kan hantera konjunktursvängningarna. På så sätt kommer vi - rådet, kommissionen och parlamentet att tillsammans bevisa att EU har de medel som krävs för att effektivt ta kontrollen över sitt öde och göra det som alla EU-medborgare förväntar sig, dvs. fungera som en global aktör. (Applåder) Talmannen Jag tackar rådets företrädare, Jean-Pierre Jouyet. Det gläder mig mycket att så många ledamöter av Europeiska kommissionen är här. De flesta kommissionsledamöterna är här och nu har jag nöjet att ge ordet till kommissionens ordförande. José Manuel Barroso kommissionens ordförande. - (FR) Herr talman, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Först vill jag berömma Europaparlamentets utmärkta beslut att hålla två debatter i en i dag: en om EU:s hantering av den globala finanskrisen efter G20-mötet i Washington och en om kommissionens arbetsprogram 2009. Denna dubbla debatt speglar perfekt den politiska verklighet som EU måste svara på: att möta utmaningen med en kris och samtidigt beslutsamt fortsätta det grundläggande arbete som redan har påbörjats. Det bör därför inte komma som någon överraskning för er att kommissionens arbetsprogram 2009 också har ett dubbelt syfte: kontinuitet och insatser i kristider. Jag ska komma tillbaka till det. Först vill jag dock återvända till bedömningen av toppmötet i Washington, som även Jean-Pierre Jouyet tog upp för det franska ordförandeskapets räkning. Jag vill påminna om att det politiska initiativet om att inleda en global reformprocess för finansieringssystemet kom från EU och jag anser att vi kan gratulera oss själva för det. EU levde upp till utmaningen. Det var också från EU som de viktigaste punkterna i diskussionen kom. Jag kommer inte att upprepa dem eftersom vi talade om dem tillsammans här i parlamentet i förra månaden. De riktlinjer som slogs fast vid Europeiska rådets extraordinära möte den 7 november och som inspirerats av våra tre institutioners gemensamma arbete, låg till grund för diskussionerna. Kommissionen lade fram förslag. Europaparlamentets talman, Hans-Gert Pöttering, deltog också i diskussionerna och vi kom fram till en gemensam ståndpunkt. Jag uppmanar alla dem som ibland kan vara kritiska att se på de förslag som vi, EU, lade fram och att se på resultatet av G20-mötet. Vi behöver förstås få lite distans i tiden för att kunna avgöra om en händelse utgör en vändpunkt i historien, men jag har en känsla av - och detta vill jag uttrycka helt öppet inför er - att detta första möte med stats- och regeringscheferna inom G20 verkligen markerar början på en ny era i den gemensamma styrningen av den globala ekonomin och kanske mer än så, eftersom krisen har fått protagonisterna att inse behovet av en global strategi för globala problem. Det är min känsla. Vid toppmötet i Washington lades också grunden till en ny global styrning som bygger på marknadsekonomiska principer. Men den ekonomi som EU tänker sig är inte bara en marknadsekonomi. Den är, som vi ofta säger inom EU, en social marknadsekonomi. Det är en av EU:s tillgångar. G20 fattade faktiskt fyra avgörande beslut. För det första - kanske inte i fråga om betydelse utan i fråga om i vilken ordning besluten fattades - en handlingsplan på kort och medellång sikt för att reformera finansmarknaderna i syfte att undvika nya kriser och att skydda konsumenter, sparare och investerare. För det andra, principerna för en ny global styrning för att råda bot på kommersiella, monetära och budgetmässiga obalanser som skadar det globala samhället. För det tredje - och detta är den fråga som jag menar måste diskuteras snarast - behovet av samordnade insatser för att stimulera den globala ekonomin och minimera krisens följder för jobben och våra medborgares köpkraft. För det fjärde, behovet av öppna marknader och förkastandet av all protektionism. Detta är också anledningen till att vi ska försöka nå fram till ett samförstånd före 2008 års slut om hur Doharundan för handel och utveckling ska avslutas. Samtidigt har toppmötet skickat ett tydligt budskap som jag tror kommer att bli mycket viktigt för EU-medborgarna. Ekonomiska och finansiella frågor får inte hanteras på ett sätt som skadar andra globala utmaningar som också kräver gemensamma insatser, dvs. millennieutvecklingsmål, energitrygghet, kamp mot klimatförändring, livsmedelssäkerhet, rättsstatsprincipen, kamp mot terrorism, fattigdom och sjukdom. Jag betonade personligen denna punkt. Jag sa till och med att jag ansåg att det skulle vara onaturligt att diskutera stora globala finansfrågor och samtidigt strunta i behoven hos dem som inte har tillräckligt att äta eller inte har tillgång till rent vatten. (Applåder) Ett nytt kapitel har nu inletts i politiken och vi måste skriva det snabbt och i praktiska ordalag. Vi måste förtydliga saker och ting. Om EU har spelat en viktig roll genom sina förslag till G20 och om den har gjort sin röst hörd, berodde detta på att EU var enat. Jag vill än en gång säga hur stolt jag är över det utmärkta samarbete som vi har lyckats åstadkomma mellan det franska ordförandeskapet och kommissionen och även med er institution, Europaparlamentet. EU står nu inför en verklig utmaning när det gäller att fortsätta att tala med en röst. Det kommer att bli svårt ibland, men det är en avgörande förutsättning för att vi ska lyckas. Nåja, vi har i varje fall inte dröjt med att fatta vissa mycket viktiga beslut här i EU. Efter ett flertal möten i Europeiska rådet och debatter med Europaparlamentet har kommissionen redan lagt fram några viktiga lagförslag som nu ligger hos medlagstiftarna. Den 29 oktober skisserade vi också ett program för ekonomisk återhämtning som vi kommer att formalisera genom ett dokument som kommissionen kommer att anta nästa vecka. Det är här kommissionens arbetsprogram 2009 kommer in. Vi har naturligtvis redan fått mycket gjort de senaste månaderna. Naturligtvis kommer vi att ha kommit ännu längre med vissa delar vid årets utgång, men vi kommer att ha mycket kvar att göra även nästa år. Programmet omfattar fyra prioriteringar som vi dessutom i stort sett var överens med Europaparlamentet om under debatten i september om den årliga politiska strategin för 2009. Den första av dessa prioriteringar är självklar: tillväxt och sysselsättning. Under 2009 kommer vi till en början att försöka åstadkomma två saker: att begränsa konjunkturnedgångens följder för sysselsättningen och för företagen inom EU och att fortsätta med vår reform för att vara bättre förberedda inför perioden efter krisen. Vi måste tillämpa samma metod på realekonomin som vi använde så framgångsrikt när finanskrisen bröt ut: utforma tydliga principer och samordnade åtgärder på EU-nivå. Jag tror faktiskt att våra medborgare inte skulle förstå om regeringarna i de 27 medlemsstaterna och EU:s institutioner, som kunde komma överens om en gemensam plattform för att svara på finanskrisen, nu inte skulle kunna få fram en gemensam plattform för att svara på den ekonomiska krisen. Det minsta vi kan göra är alltså att acceptera principen om samordning mellan alla medlemsstater och - naturligtvis - med EU:s institutioner. Detta är ramen för den återhämtningsplan som kommissionen kommer att lägga fram den 26 november i samband med Lissabonstrategin. Vi har instrumenten inom EU, vi har Lissabonstrategin för tillväxt och sysselsättning, vi har stabilitets- och tillväxtpakten och vi kan visa att dessa instrument tillsammans med politisk vilja och, särskilt med EU:s vilja, kan möta den kris som vi går igenom för närvarande. Vi lever i en exceptionell tid som kräver exceptionella åtgärder. Vi behöver en verklig gemensam strategi för att sammanföra alla förutsättningar för ekonomisk återhämtning, ett program som framför allt syftar till att begränsa krisens effekter för medborgarna - hushåll, arbetstagare, företagare - ett program som utnyttjar alla verktyg som står till buds - skattemässiga, strukturella eller lagstiftningsmässiga, på både europeisk och nationell nivå - i en samordnad insats. Här vill jag också passa på att säga hur mycket vi har uppskattat Europeiska centralbankens samarbete så här långt. Ingen medlemsstat kan ta sig ur den här krisen med enbart nationella åtgärder. Våra ekonomier är alldeles för beroende av varandra för det. Ett av de intressantaste resultaten av toppmötet i Washington är att alla förstod att globaliseringen innebär att även de som har varit minst utsatta för integreringen på finanmarknaderna nu blivit medvetna om vad det ömsesidiga beroendet innebär. Om hela världen är beredd att acceptera konsekvenserna av det ömsesidiga beroendet måste vi inom EU inte bara erkänna detta utan också kunna reagera på ett samordnat och enhetligt sätt. Därför anser vi att vi behöver ett finanspolitiskt stimulansprogram för att hålla efterfrågan uppe, utnyttja synergieffekter och undvika negativa kedjereaktioner, ett åtgärdsprogram som kommer i rätt tid, är målinriktat och tidsbegränsat. Dessa åtgärder behöver vidtas skyndsamt och det kommer vi att föreslå våra medlemsstater. Jag tänker framför allt på insatserna för att uppmuntra till utbildning och omskolning, öka investeringarna i innovation, sammankopplingsmöjligheter och omvandling av EU till en ekonomi med låga koldioxidutsläpp. Jag tänker framför allt på behovet av att anpassa vissa sektorer av vår ekonomi till våra andra mål för kampen mot klimatförändring. Detta är ett utmärkt tillfälle att visa att agendan för att bekämpa klimatförändringen inte är en agenda mot ekonomisk tillväxt. Tvärtom skulle detta kunna vara en agenda som främjar moderniseringen av EU:s industri. Jag tänker också på ökade insatser för att minska de administrativa kostnaderna för företag och därmed frigöra potentialen hos i synnerhet små och medelstora företag, en kärnpunkt i vår översyn av bättre lagstiftning i januari 2009. Vi är alltmer inriktade på att åstadkomma bättre lagstiftning. Vi måste minska alla onödiga administrativa bördor, särskilt för små och medelstora företag. Den sociala dagordningen för möjligheter, tillgång och solidaritet ingår i EU:s svar på den ekonomiska krisen eftersom vi kommer att behöva hantera sociala svårigheter, det förnekar vi inte, särskilt till föjd av den ökade arbetslöshet som nu verkar ytterst sannolik. Därför måste vi fortsätta med den sociala dagordningen. Jag vill särskilt betona åtgärderna för att främja konsumenternas intressen och att öppna arbetsmarknaden för ungdomar, men det kommer utan tvekan att finnas många andra frågor som vi kommer att vilja diskutera med Europaparlamentet. När det gäller finansieringen litar jag på att ledamöterna av detta parlament snabbt antar kommissionens förslag om kapitalkrav, insättningsgarantier och kreditinstitut. Det är mycket viktigt att vi återupprättar förtroendet. Under 2009 kommer kommissionen att vidta konkreta åtgärder för att stärka regelverket för EU:s finansiella system. Den kommer att titta närmare på finansmarknadernas reglering, tillsyn och öppenhet, inklusive de områden som nämns i Rasmussen- och Lehnebetänkandena. Före rådets vårmöte kommer jag att ge er de första analyserna från den högnivågrupp med ansvar för finansiell tillsyn som vi har inrättat. Som avslutning av denna första del av debatten vill jag säga att jag anser att kriser trots sina negativa effekter alltid har något gott med sig. De rör om bland våra fasta tankemönster och det vi tar för givet och skapar en viss formbarhet i förhållandena, vilket ger den flexibilitet som krävs för att ändra dem. Jag vill än en gång mycket uppriktigt och öppet förmedla den känsla jag fick i Washington förra helgen. Jag såg en öppenhet som ärligt talat inte fanns där för några månader sedan. Det är krisen som har ändrat många attityder. Det finns nu en öppenhet inte bara bland stormakterna utan också bland de framväxande makthavarna inför att förändra världen och främja europeiska värderingar: frihet och solidaritet. När det gäller Europa menar jag att tiden nu är inne för oss att sätta vår prägel på händelseutvecklingen. (Applåder) Talmannen Herr kommissionsordförande! Tack för ert anförande! Jag är säker på mina kolleger tillåter mig att observera att ni de senaste veckorna, när ni tvingades delta i ett maraton av sammanträden, hela tiden - som jag ser det - försvarade gemenskapslagstiftningen på ett tydligt sätt, vilket förstås är er uppgift. Detta är mycket viktigt i förhållande till våra regeringar. Ni måste uppfylla Europaparlamentets krav likaväl som de olika regeringarnas. Detta var uppenbart fallet för er och jag vill tacka er på Europaparlamentets vägnar för era insatser under denna svåra tid. Joseph Daul för PPE-DE-gruppen. - (FR) Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Den pågående finanskrisen innebär inte, som vissa har påstått, kapitalismens nederlag, utan är helt och hållet en följd av ett politiskt misstag, de otillräckliga bestämmelserna för och kontrollen av kvaliteten i finansiella produkter i USA sedan 1990-talet. Den är resultatet av brist på både marknadsinsyn och ett effektivt tillsynsorgan för finansmarknaderna. Den center/högerpolitiska familjen är inte och har aldrig varit för ett finanssystem utan regler eller skiljedomare. Nu betalar vi mycket dyrt för de ekonomiska och sociala konsekvenserna av det. Det vi inom center/högern förespråkar för den globala ekonomin är den europeiska modellen med en social marknadsekonomi, som har bevisat sitt värde. Det vi inom center/högern begär är att vi i svåra tider koncentreras oss på situationen för människor som arbetar och som sparar och för företagarna, särskilt de små och medelstora företagen, som tar risker varje dag för att skapa tillväxt och sysselsättning. Vi kan bara garantera dem en framtid om vi försvarar vår samhällsmodell och upprätthåller förutsättningarna för en fri, rättvis och öppen marknad, ansvarsmedvetet och med respekt för våra värderingar. Mina damer och herrar! Jag vill också uttrycka min grupps stora tillfredsställelse över att EU under denna kris, liksom under den georgiska krisen i somras, när den så vill har en närvaro i världen, gör sin röst hörd och påverkar sina partner. Det jag menar är att EU, som stöder en världsunik samhällsmodell och som sätter människor i centrum för denna samhällsmodell, är ett viktigt verktyg i samband med globaliseringen. Rådets ordförandeskap med Nicolas Sarkozy har med stöd av kommissionen och dess ordförande, José Manuel Barroso, visat att det går att föra en gemensam, enhetlig politik bland de 27 medlemsstaterna, till och med i mycket känsliga och komplicerade frågor, och att EU kan utöva ett inflytande på världen om den försöker stå enad. Det var tack vare enträgna förslag från rådets ordförandeskap och kommissionens ordförande som G20-mötet gick att hålla. Detta möte med de rikaste länderna och de framväxande ekonomierna var både en symbolisk och en historisk händelse, men det ledde också fram till konkreta åtgärder som har starkt stöd av vår grupp. G20 har verkligen slagit fast problemets orsaker, utformat en strategi och gjort en tidsplan. Missnöjda människor säger att det inte är tillräckligt och att det är för sent. Jag har vissa frågor själv, t.ex. varför vi inom EU inte föregrep krisen när varningstecknen fanns där redan förra året? Varför övervakade våra tillsynsmyndigheter inte kvaliteten i de amerikanska finansiella produkterna noggrannare? Vi måste få ett svar på frågan om vad som hände i våra storbanker, där den högsta ledningen inte visste vad datorspelarna på tredje våningen sysslade med. Det är vår plikt att nu vidta åtgärder för att stimulera ekonomin, stimulera tillväxten och på så sätt begränsa krisens effekter för den sociala sammanhållningen. Vi måste förenkla den inre marknaden, investera i forskning, ge starkt stöd till våra små och medelstora företag och hjälpa familjer i svårigheter. Allt detta måste vi göra utan att överanstränga de offentliga finanserna, t.ex. genom att överväga euro-obligationer som en extra finansieringskälla och genom att hålla farten uppe i de reformer som inletts på nationell nivå och som nu är nödvändigare än någonsin. Herr talman, mina damer och herrar! Inför den historiska krisen har det globala styret gjort ett framsteg som också kan bli historiskt. Vi måste gå längre, samtidigt som vi måste vara vaksamma mot risken för protektionism, som alltid är till nackdel för de fattigaste länderna i världen. Det är i kristider som vi kan göra modiga insatser för framtiden. Herr kommissionsordförande! Det är i kristider - och bara då - som vi kan ändra vissa regler, för när krisen är över glömmer alla väldigt fort. EU får inte vika från den inslagna vägen. Det enade Europa visade att det kunde hitta lösningar på krisen och hjälpa våra medborgare att överleva krisen som kommer att fortsätta att orsaka enorma problem för oss under de kommande månaderna. Jag vill helt enkelt säga er att EU måste stå enat, EU måste vara starkt och framför allt att vi har märkt det symbiotiska förhållandet mellan de olika institutionerna, parlamentet, som jag kommer att nämna först, kommissionen och rådet. På så sätt kommer vi att lyckas och föregå med gott exempel för våra medborgare. Martin Schulz för PSE-gruppen. - (DE) Herr talman, mina damer och herrar! Det faktum att G20-länderna har haft ett möte visar att det har skett framsteg. Det faktum att de har samlats på detta sätt visar att världen håller på att förändras, att vi utvecklas till en värld med flera maktcentrer där EU kan och kommer att spela en central roll om den behåller sin enighet, om vi gör vår hemläxa och om vi faktiskt utför det uppdrag vi har fått. Den avgörande frågan är därför om vi har tillräckligt med tid, herr kommissionsordförande. Av ert anförande förstod jag att ni tänker lägga fram de åtgärder som ni inom kommissionen kommer att utforma i samband med rapporten från Poul Nyrup Rasmussen vid vårmötet. Det är för sent. När det gäller hedgefonderna och riskkapitalfonderna vill vi ha åtgärderna nu. Om jag har förstått det hela rätt gav Charles McCreevy kommissionen förslag till första åtgärder i fråga om bankerna i förra veckan. Det är bara ett mycket litet paket. Om vi vill vara trovärdiga måste vi diskutera kreditinstituten nu. Vi vill diskutera regleringen av dessa institut så snart som möjligt. Vi vill ha åtgärder i fråga om riskkapital- och hedgefonderna nu. Vi vill diskutera direktörernas löner nu. Vi vill diskutera blankning nu. Faktum är att folk redan börjar vänja sig vid läget. Vi går igenom en finanskris och det pågår diskussioner i stor skala, men finansvärldens damer och herrar intar redan sina gamla ståndpunkter igen. Jag vill läsa upp ett mycket kort citat för er ur en skrivelse från Josef Ackermann, chef för Deutsche Bank, till George W. Bush - två mycket intressanta korrespondenter. Herr Ackermann skriver att vi måste hindra den offentliga sektorn från att inta en permanent viktigare roll i det internationella finanssystemet. Nej, detta måste inte förhindras, det är exakt detta som är målet för de åtgärder vi vidtar nu, dvs. att införa mer reglering och mer internationellt samarbete för att tillämpa denna reglering. Vi har nu kommit till ett avgörande vägskäl, en avgörande tidpunkt när vi måste ställa oss följande fråga. Kommer det i framtiden att finnas strängare krav, strängare kontroller och, vill jag tillägga, rättsliga förbud mot vissa former av spekulation och missbruk, eller skyddar vi banker, skyddar vi fonder från kollaps? De tar tacksamt emot pengarna och fortsätter sedan som förut. Det är nästan som att ge mer pengar till en utbränd spelare som har förlorat allt på ett casino, bara så att han glatt ska kunna fortsätta på samma sätt. Nej, det vi måste ta reda på är vem som äger casinot, vilka spelregler som gäller, hur vinnarna beskattas och framför allt huruvida casinots förfaranden är öppna och om de som har ansvar för det som sker därinne också kan ställas till ansvar. Det måste vara vårt mål. EU:s mål måste vara att utforma sina egna regler som EU sedan kan genomföra inom G20-länderna och inom de internationella organisationerna. Saker och ting kan inte fortsätta som förut. Vi måste också ha klart för oss att vi har ett ansvar gentemot de vanliga medborgarna i EU, vars pengar används för att betala de katastrofer som orsakats av andra. Jag ska ge er ett kort exempel. Herr Barroso! Tänk er att ni går till er bank. Ni är en av de mer välavlönade människorna i Europa, precis som jag. Ni går till er bank och säger: ”Här är 1 000 euro och jag vill ha 25 procents ränta.” Banktjänstemannen skulle svara: ”Herr Barroso, mår ni inte riktigt bra? Ni som brukar vara så förnuftig. Ni verkar faktiskt rätt smart.” Men när Josef Ackermann talar till sina aktieägare säger han, ”Vi vill ha 25 procents avkastning i år”, och får stående ovationer. Vi måste sent omsider stänga klyftan mellan dessa personers filosofi och vardagslivet. Det är inte acceptabelt att affärer i internationella företag baseras på dessa kyliga, kalla hänsyn till enbart finansiell avkastning. För att åstadkomma detta behöver vi regler för att sätta stopp för den här formen av missbruk. (Applåder) Om vi under de närmsta månaderna, till slutet av denna valperiod, agerar förnuftigt kommer vi att ha stängt klyftan mellan affärsvärldens uppfattning och vad den betraktar som verklighet och vad vanliga människor, människorna i företagen, betraktar som verklighet. Verkligheten i företagen är den värld där de pengar som har slösats bort och kostnaderna för de underskott som den staternas gemenskap som nu mobiliseras ställs inför, måste finansieras genom räddningspaket på miljarder euro, måste tas från skattebetalarnas plånböcker och från realekonomin. Därför kan vi inte begränsa oss till att enbart rädda banker och fonder. Det är också mycket viktigt att investera i realekonomin. Vi måste trygga jobben. Vi måste skydda ekonomin från kollaps. I går lade min vän Frank-Walter Steinmeier fram en intressant plan som syftar till att revitalisera investeringarna i alla nationella ekonomier inom EU och som framför allt ställer en särskild fråga till kommissisonen. Kan vi använda resurser som vi redan har avsatt för de kommande sex eller sju åren till investeringar i infrastruktur, Lissabonprocessen, forskning, kvalifikationer och upprättandet av en telekominfrastruktur i EU? Kan vi investera dem nu för att skapa sysselsättning och tillväxt snabbt? Jag menar att denna fråga är lika viktig som regleringen av de internationella finansmarknaderna. Jag anser att vi har nått en vändpunkt. Tack, herr talman! Ni påpekade att jag kanske hade fel om när kommissionen kommer att bli klar. Var klara redan före vårmötet. Var klara snart, för hästkapplöpningarna kommer att börja på nytt i vår och då kommer Charles McCreevy inte att vara här längre. Vi behöver kommissionens åtgärder nu, så snabbt som möjligt. Jag förväntar mig att ni lägger fram de aktuella förslagen här i december. (Applåder) Graham Watson för ALDE-gruppen. - (EN) Herr talman! Jag vill gratulera kommissionens ordförande: detta var första gången som kommissionen var företrädd vid ett sådant toppmöte och detta är verkligen mycket välkommet. Jag vill också gratulera rådsordföranden, inte bara till hans utmärkta arbete för det franska ordförandeskapet, utan också till hans utmärkelse vid ordförandeskapet för Autorité des marchés financiers. Om 1989 utgjorde en avgörande seger för den fria marknadsekonomin måste 2008 vara det år då vi påminner oss om Adam Smiths varning om att otyglade fria marknader har sina begränsningar. Adam Smith förutsåg mycket i sin Wealth of Nations och vi kan dra många lärdomar av hans ord. Min grupp välkomnar framgången med G20-mötet. Vi välkomnar engagemanget för en gemensam syn om att marknadsprinciper, öppna handels- och investeringssystem och effektivt reglerade finansmarknader skapar den dynamik, den innovation och det företagande som är avgörande för ekonomisk tillväxt, sysselsättning och kamp mot fattigdom. Efter 1929 gjorde länderna det misstaget att de strävade efter frälsning på egen hand. Nu inser vi att frälsningen måste ske gemensamt. Många av de åtgärder som föreslås i kommissionens arbetsprogram för 2009 kommer att hjälpa oss på den vägen. Jag gratulerar kommissionen till arbetsprogrammet, särskilt planen för att skapa reglering, tillsyn och öppenhet i fråga om finansiella aktörer och stora kapitalmarknadsinvesterare. Fria marknader blomstrar av öppenhet och ärlighet. I dessa svåra tider söker några fortfarande syndabockar. De hävdar att ingen slog larm. Men det gjorde man! Otto Graf Lambsdorff, Jacques Delors med flera skrev till det slovenska ordförandeskapet mycket tidigt i år och varnade för överhettningen i världsekonomin. Jean-Claude Juncker påminde oss i går kväll i sitt utmärkta anförande i vår debatt om eurons tioårsdag, att Eurogroup hade gjort flera framställningar till amerikanerna och andra om de faror vi stod inför. Liberaldemokraterna kommer inte att slösa tid på att leta efter den person som inte upptäckte isberget: vi kommer att koncentrera oss på att få folk i livbåtarna. Vi är dock bekymrade över en sak i EU:s och G20:s svar. Våra stats- och regeringschefer verkar tro att allt kan återgå till vanliga gängor och att allt som behövs är ekonomisk tillväxt. Jag är rädd att de helt enkelt inte har förstått så många av läxorna från de senaste 30 årens politik. Recessionen borde vara ett bra tillfälle att göra bokslut. Trots recessionen förväntas världens BNP fördubblas under de kommande 20 åren och ändå bygger denna tillväxt på ändliga resurser, där man inte räknar in avfallskostnader och ytterligare ett nytt kolkraftverk i Kina varje vecka. I noten från ordförandeskapet av den 28 oktober inför EU:s förberedande toppmöte den 7 november fanns fyra innovationspunkter. En av dem handlade om hållbarhet. Där sa man att det är viktigt med internationellt samordnade makroekonomiska insatser som bygger på främjande av miljövänliga investeringar, även i utvecklingsländer. Uppenbarligen har någon minister eller tjänsteman hos det franska ordförandeskapet tänkt till ordentligt. Men detta togs inte med i den godkända text som gällde som slutsatser från det förberedande toppmötet, där klimatförändring endast nämndes i en mening i en uppräkning av andra utmaningar. Inte heller kom det med i G20-slutsatserna, annat än som näst sista punkt i den näst sista punkten, som handlade om exempel på andra kritiska utmaningar, där klimatförändring angavs som nummer två. Det råder ingen motsättning mellan Keynes och kampen mot klimatförändring. En nutida John Maynard Keynes skulle sätta folk i arbete med att installera solpaneler och vindkraftverk på varenda hus i EU och på så sätt driva innovation och skapa sysselsättning samtidigt. En nutida Franklin D. Roosevelt skulle med tanke på vår globala ekonomi som utskisseras i datoranläggningarna på den amerikanska västkusten, fabrikerna i Kina och telecentralerna i Indien, ha uppmanat oss att sträva efter en global kultur, ett globalt styre och en sammanhängande vision för globala angelägenheter. Det är vägen framåt. Saker och ting kommer aldrig att bli som förut. Brian Crowley för UEN-gruppen. - (GA) Herr talman, herr kommissionsordförande, herr rådsordförande! Jag är övertygad om att Europeiska kommissionen har intagit en stark ståndpunkt genom att agera direkt och beslutsamt för att hantera krisen på de internationella finansmarknaderna. När allt kommer omkring måste EU, Förenta staterna, Indien och Kina samarbeta för att skapa gemensamma regler och normer för att kontrollera internationella finansiella tjänster hädanefter. (EN) Det är oundvikligt att människor vid varje kris eller fara säger att saker och ting aldrig kommer att bli som förut igen. Men om vi studerar historia - inte bara ekonomi - ser vi att allt faktiskt går i cirklar. Allt kommer tillbaka. Den enklaste fiskare skulle kunna tala om för er att tidvattnet kommer och tidvattnet går. Detta är inte på något sätt en ursäkt för de problem vi nu står inför eller någon ursäkt för dem som har orsakat denna kris genom vårdslös utlåning, tvivelaktiga metoder och särskilt genom att, när allt går snett, springa till föräldraländerna och säga ”lös ut oss”. Den största faran i dag - inom affärslivet, ekonomin, sysselsättningen och samhällslivet i hela EU - ligger inte bara i den finansiella krisen, utan i att bankerna inte vill låna ut pengar till rörelsekapital för små och medelstora företag så att de kan växa och ta vara på tillfällen. Det är ingen mening med att tillverka solpaneler om man inte har folk som kan sätta upp dem på taket. Om man inte har folk som kan sätta upp dem på taket - som kan betala för dem och köpa dem - kommer ingen heller att tillverka dem. Den verklighet vi ser i dag är att krisen i den nuvarande ekonomiska turbulensen ger oss möjlighet att korrigera tidigare misstag och se till att vi nu investerar i forskning och innovation och använder dessa pengar för att hitta nya sätt att hantera problem och hitta lösningar på de problem människor ställs inför i sina liv, samtidigt som vi ser till att ge människor hopp. Ibland glömmer man att det folk verkligen behöver är uppmuntran, en idé för att gå vidare och en klapp på axeln för att de gör ett bra arbete. Det finns en längtan efter hopp. G20-mötet och kommissionens och ordförandeskapets insatser för att genomföra det - om än med en handlingsförlamad president i Förenta staterna - tvingar Indien och Kina att komma till bordet och säga att de nu har förpliktelser som framväxande ekonomier. Kina och Indien har en roll att spela i det som måste göras. Slutligen vill jag säga att jag tycker det vore hemskt om människor tror att krisen innebär att vi måste hindra européernas innovationsförmåga och kreativitet. Om vi vill försörja vår befolkning, ge dem lika rättigheter och trygghet och lyfta dem ur fattigdomsfällan måste vi i första hand se till att de tjänar pengar genom arbete, att länderna har pengar att investera i samhällstjänster och i hälso- och sjukvård och framför allt att vi ger dem verktygen och kunskaperna genom utbildning, så att de kan utnyttja de nya utmaningar som ligger framför oss. Monica Frassoni för Verts/ALE-gruppen. - (IT) Herr talman, mina damer och herrar! Finanskrisen drabbar nu även realekonomin, precis som lätt hade kunnat förutses. Vi menar att detta är det pris EU får betala för dröjsmålet med, eller till och med vägran att bygga ett europeiskt regelverk och i god tid inrätta finansiella solidaritetsmekanismer och en banktillsyn värd namnet. De som bär ansvaret för denna försening och förespråkarna för denna strategi, som har försatt EU i ett ytterst osäkert läge och i en recession, är bland annat ni, herr Barroso, ni och majoriteten i er kommission. Herr ordförande! Jag skulle vilja att ni, när ni så vältaligt diskuterar och pratar om möjliga lösningar, klart och tydligt säger att de som ville ha regler och insyn, de som vägrade den symboliska avregleringen, hade rätt och att jag och en del av min kommission - varav en faktiskt sitter bakom er - hade fel. Det är enda möjligheten att ge trovärdighet åt det ni säger i dag och jag beklagar, men det stämmer inte att majoriteten av medlemsstaterna motsatte sig allt detta. Precis som jag har sagt till er väldigt många gånger sedan 2004 har ni systematiskt valt att rätta er efter de nationella regeringarna i stället för parlamentet och efter näringslivet i stället för konsumenterna. Om jag vore något av en moralist skulle jag till och med säga att ni har rättat er efter de starka, inte de rättrådiga. Denna strategi, som fördes fram av Joschka Fischer i hans berömda Humboldtanförande, ger kommissionen en enkel roll som sekretariat för rådet och återspeglas troget i det arbetsprogram som ni lägger fram för oss i dag, i prioriteringarna för inrikes- och utrikespolitiken. När det gäller prioriteringarna för utrikesfrågor vill jag särskilt betona den fortsatta, beklagliga bristen på uppmärksamhet i fråga om mänskliga rättigheter, först och främst i Kina, förstås. Det finns också ett ganska ytligt försvar av Doha-agendan, utan någon insikt om att finanskrisen har undanröjt alla antaganden som agendan byggde på. När det gäller inrikespolitiken och invandringen har er kommission på senare år än en gång gett efter för medlemsstaternas påtryckningar och det är anledningen till att vi i dag när vi talar om laglig invandring hänvisar till rättsakter som fortfarande är mycket svaga. Exakt samma sak kan dessutom sägas i fråga om socialpolitiken. Herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Detta är sannerligen inte ett framgångsrecept för att sätta i gång det som de gröna i flera månader har kallat den gröna nya given och som är väldigt inne i dag. En ny grön giv har en mycket specifik innebörd och den är absolut inte det förvirrade prat som kan höras här och var och som i själva verket handlar om ”samma som förut, med lite grönt här och var”. Vi talar om en gemensam långsiktig investeringsstrategi för att förverkliga målen för energieffektivitet och en miljöomställning av ekonomin, minskning av koldioxidutsläppen, med en viktigare roll för Europeiska investeringsbanken, som emellertid bör vara konsekvent i sina beslut om vem och vad den ska finansiera. Det får inte råda några tvetydigheter i fråga om oanvändbara megainfrastrukturer eller om kärnkraft eller om oväntade medel till dåliga projekt. Det bör inte ges några offentliga medel eller blankocheckar till bilindustrin i dess nuvarande utformning. Det skulle vara liktydigt med att fortsätta att kasta pengar i sjön och jag tror inte att vi vill kasta mer pengar i sjön. Roberto Musacchio för GUE/NGL-gruppen. - (IT) Herr talman, mina damer och herrar! För bara några dagar sedan, här i just denna kammare, sa president Nicolas Sarkozy att den pågående krisen är strukturell och att det krävs en omprövning av kapitalismen i sig. Jag menar förstås att vi i stället för att undfly kapitalismens kris behöver undfly kapitalismen inom krisen, dvs. vi måste börja tänka på en ny framtid som ger möjlighet till en verklig övergång till en ekonomi som beskrivs i sociala och ekologiska termer, en ekonomisk demokrati som bygger på jämlikhet och samarbete i stället för på ojämlikhet och krig. Utöver dessa väsentliga skillnader, som verkligen räknas, kan jag dock se att det återstår mycket lite av de högtidliga uttalandena om att omvärdera kapitalismen i det rätt så blygsamma resultatet från detta G20-möte som var något av en besvikelse, vilket EU också har ett visst ansvar för. Visst har man upptäckt att laisse-faire-politiken kan förvrängas och att det därför kan ske stora offentliga insatser och rentav nationaliseringar, men inget av detta ändrar den underliggande filosofi som skapade den strukturella krisen. Visst sägs det att vi behöver regler för att minska risken för spekulation, men det finns inga tankar på att ingripa i fråga om den finansiella spekulationen - exempelvis med en Tobinskatt på transaktioner - och vi rör inte stabilitetspakten som i dessa recessionstider sannolikt dramatiskt kommer att försämra livet här på vår kontinent. Men framför allt frågar vi oss inte vad som ligger i grunden för denna kris och därför kan vi inte hantera den. Jag vill bara nämna två frågor: för det första den systematiska nedvärdering av arbete som har gjorts genom laisse-faire-politiken under de senaste decennierna, som i slutänden, vid sidan av orättvisor och lidande, är orsaken till en betydande andel av bristen på finansiell likviditet. År 1929 föreslog John Maynard Keynes att vi skulle investera i löner och arbetstillfällen, men detta sker inte i dag. För det andra har vi krisens ekologiska och energimässiga dimension, som kräver mycket tydligare och skarpare beslut än mumlandet från G20, men å andra sidan är det mycket svårt för dem som skapade krisen att lösa den. Vi behöver ett tydligt, annorlunda budskap från vänstern. Hanne Dahl för IND/DEM-gruppen. - (DA) Herr talman! I likhet med andra talare här i dag vill jag citera John Maynard Keynes. Det har sällan förefallit mer lämpligt. Jag kommer att citera honom på engelska: för IND/DEM-gruppen. - (EN) ”Speculators may do no harm as bubbles on a steady stream of enterprise. But the position is serious when enterprise becomes the bubble on a whirlpool of speculation. When the capital development of a country becomes a by-product of the activities of a casino, the job is likely to be ill-done.” (Spekulanter kanske inte gör någon skada som bubblor i en jämn ström av företagsamhet. Men läget blir allvarligt när företaget blir bubblan i en spekulationsvirvel. När kapitalutvecklingen i ett land blir en biprodukt till en casinoverksamhet blir jobbet sannolikt illa utfört.) för IND/DEM-gruppen. - (DA) Kommissionens förslag till lösning på finanskrisen går verkligen som katten kring het gröt. EMU-strukturen skyddar inte mot allmänna kriser och verkligen inte mot finanskriser. De fyra friheterna och den restriktiva stabilitetspakten gör inte saken lättare, utan gör faktiskt det motsatta. Vi måste ändra det institutionella regelverket för ekonomin och den ekonomiska politiken. Det är bra att man föreslår en ny finansiell arkitektur, men strukturen har inte beskrivits tillräckligt väl för att ha en chans vid en arkitektskola eller på en ekonomikurs. Det måste hänga ihop med hur man uppfattar krisen. Naturligt nog inriktades uppmärksamheten till en början på att göra något åt likviditetskrisen, att garantera tillgången på smörjmedel. I detta avseende har de olika länderna valt något olika modeller - så brukar det vara - men vad menar kommissionen egentligen när den säger att EU ska (och jag citerar ur programmet) för IND/DEM-gruppen. - (EN) ”ensure that the restructuring of the banking sector is done in a way which will ensure fair and healthy competition in the sector for the future” (se till att banksektorn omstruktureras på ett sätt som tryggar en rättvis och sund konkurrens inom sektorn i framtiden). för IND/DEM-gruppen. - (DA) Betyder detta att den offentliga sektorn måste skjuta till kapital? Är det det som denna mening innebär? Jag vill också fråga kommissionen om det kommer att inrättas nya kreditvärderingsinstitut. Många av de gamla har vilket fall som helst visat sig vara fullständigt opålitliga. Vad menar kommissionen när den talar om den ”strukturella reformagendan”? Innebär det arbetsmarknadsreformer, ”flexicurity”, utan säkerhet? Är avsikten att arbetstagarna ska bidra genom ökad osäkerhet? Det är rent generellt oklart huruvida kommissionen anser att löner ska vara en avgörande konkurrensfaktor. Betraktas löner enbart som kostnader? Vi måste också se på lönerna i förhållande till deras betydelse för efterfrågan. Slutligen vill jag ställa en fråga på min kollega Johannes Bloklands vägnar. Han är förste vice ordförande för utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet och hans fråga handlar om miljön: när tänker kommissionen offentliggöra de nationella utsläppstaken? Jana Bobošíková - (CS) Mina damer och herrar! Det gläder mig mycket att den befängda idén från rådets ordförande, Nicolas Sarkozy, om att ändra kapitalismens grundvalar misslyckades vid samtalen i Washington. Jag hoppas att den rationella anda som respekterar marknadens frihet som en grundläggande värdering och en förutsättning för välstånd kommer att återvända till EU. Den gäller även i kristider. Därför tror jag att varken Europeiska kommissionen eller Tjeckien, som tar över ordförandeskapet, kommer att ge efter för illusioner om sin egen storhet och ofelbarhet och att de i motsats till det franska ordförandeskapet kommer att ge upp de absurda och framför allt riskfyllda försöken att använda skattebetalarnas pengar för att ändra den naturliga ekonomiska konjunkturen. Det gläder mig också att G20 avvisade projektionismen. Det är trots allt välkänt att de som byter vissa av sina friheter mot större säkerhet i slutänden förlorar både och. Mina damer och herrar! Den pågående krisen orsakades inte av kapitalism utan av girigheten hos oansvariga banker som inte ville bära riskerna för sina egna beslut. Detta beteende är ett precis lika stort hot mot den inre marknaden som överdrivet stor regeringskontroll. Att bara pumpa in pengar i bankerna utan att skaffa sig direkt inflytande över hur de ska användas är därför stöld av våra medborgares surt förvärvade slantar. Vi måste hålla ett öga på bankerna för att se till att de inte bara använder pengarna för att förbättra sin egen balansräkning utan även för att låna ut till företag. Om man tillåter direktörerna att ta emot finansiellt bistånd utan att regeringen dikterar hur pengarna ska användas innebär detta att man förneker principen om politiskt ansvar. Detta är inget mindre än en omoralisk betalning för förluster till följd av finansinstitutens samvetslösa verksamhet, där varken instituten eller de faktiska direktörerna tar det slutgiltiga ansvaret. Jean-Pierre Jouyet rådets ordförande. - (FR) Fru talman! Jag ska fatta mig mycket kort, eftersom detta har varit en mycket givande debatt, men jag vill göra fem anmärkningar innan jag lämnar ordet till ordförande José Manuel Barroso. Förs det första är vi alla överens om G20-mötets historiska och mycket innovativa karaktär. Detta globala steg är innovativt och historiskt, men det var även EU:s initiativ, vilket kommissionens ordförande betonade. Här är ett EU som agerar på den internationella arenan, så som Joseph Daul lyfte fram, närhelst en gemensam vilja växer fram. För det andra är vi alla överens om att det som nu pågår innebär ett avbrott, oavsett om vi gillar det eller ej, och att vi, precis som Graham Watson konstaterade, inte kan gå tillbaka till ”business as usual”, utan att vi måste vara fantasirika i våra metoder för att möta krisen. Min tredje anmärkning är den som flera talare gjorde, däribland Martin Schulz, ordförande för socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet, och Monica Frassoni, och den gäller vikten av att verkligen vara aktiv, att hålla farten uppe och att snabbt anta alla rättsakter som krävs, framför allt i fråga om den finansiella regleringen. Min fjärde anmärkning är att det krävs åtgärder för att minska finanskrisens ytterst skadliga inverkan både i fråga om förbindelserna mellan finanssystemet och de små och medelstora företagen, vilket Brian Crowley påpekade, och kopplingen mellan social reglering och ekonomisk återhämtning, vilket Joseph Daul hänvisade till. Vi måste också agera på grundval av en bred vision som tar hänsyn till de delar i Keynesianismen som kan användas i kampen mot klimatförändringen, precis som Graham Watson, ordförande för gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa, föreslog. Slutligen är det, precis som ni, herr kommissionsordförande betonade, liksom flera talare och gruppordförande, viktigt att ta hänsyn till alla dimensioner av krisen. Som ni sa står en utvecklingsmodell på spel här och precis som Martin Schulz påpekade behöver vi omvärdera skiljelinjerna mellan den offentliga och privata sektorns roller. Som ni betonade och som andra har sagt, däribland Monica Frassoni, vore det fel att enbart inrikta sig på finansvärlden och glömma de mest missgynnade, de svagaste, dem som svälter, dem som ni också nämnde, herr ordförande. Jag stöder också tanken på att vi måste se över systemets grundvalar. Om girighet ingår i de grundvalarna har vi inget annat val än att se över dem. Slutligen måste man, och detta är min sista anmärkning, inse att krisen inte får innebära att vi tappar fart eller börjar tveka, utan att vi i stället agerar snabbare och fortsätter att vara ambitiösa när det gäller våra utvecklingsmål och i våra miljömål och kampen mot klimatförändringen. (Applåder) José Manuel Barroso kommissionens ordförande. - (FR) Fru talman! Eftersom vi hade bestämt att jag nu skulle presentera hela arbetsprogrammet för nästa år, vill jag besvara den specifika frågan från Martin Schulz innan jag går vidare med mina kommentarer. I dag antog kommissionen sitt svar på de båda betänkandena - Rasmussenbetänkandet och Lehnebetänkandet - och ni kan se hur vi tänker övervaka de olika delarna och hur vi redan har vidtagit sådana åtgärder. Detta är ett mycket omfattande svar och vi kommer att lägga fram andra förslag och vi har faktiskt redan lagt fram några av dem. När jag talade om Europeiska rådets vårmöte tänkte jag på slutsatserna från den högnivågrupp som jag inrättade med Jacques de Larosière som ordförande. När det gäller förslagen, säger Charles McCreevy, kommissionsledamot med ansvar för dessa frågor, att förslagen om hedgefonder och särskilt om riskkapital, vilket kan vara just de förslag ni tänkte
{'language': 'sv'}