Stabilitetsinstrumentet - Finansieringsinstrument för utvecklingssamarbete - Finansieringsinstrument för främjande av demokrati och mänskliga rättigheter i hela världen - Finansieringsinstrument för samarbete med industriländer - Finansieringsinstrument för utvecklingssamarbete (debatt) Talmannen Nästa punkt är en gemensam debatt om betänkandet av Franziska Katharina Brantner, för utskottet för utrikesfrågor, om förslaget till Europaparlamentets och rådet förordning om ändring av förordning (EG) nr 1717/2006 om upprättande av ett stabilitetsinstrument - C7-0042/2009 -, betänkandet av Gay Mitchell, för utskottet för utveckling, om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om ändring av förordning (EG) nr 1905/2006 om upprättande av ett finansieringsinstrument för utvecklingssamarbete och om ändring av förordning (EG) nr 1889/2006 om inrättande av ett finansieringsinstrument för främjande av demokrati och mänskliga rättigheter i hela världen - C7-0043/2009 -, betänkandet av Kinga Gál och Barbara Lochbihler, för utskottet för utrikesfrågor, om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om ändring av förordning (EG) nr 1905/2006 om upprättande av ett finansieringsinstrument för utvecklingssamarbete och om ändring av förordning (EG) nr 1889/2006 om inrättande av ett finansieringsinstrument för främjande av demokrati och mänskliga rättigheter i hela världen - C7-0158/2009 -, betänkandet av Helmut Scholz, för utskottet för internationell handel, om förslaget till rådets förordning om ändring av förordning (EG) nr 1934/2006 om inrättande av ett finansieringsinstrument för samarbete med industriländer och andra höginkomstländer och territorier - C7-0101/2009 - och betänkandet av Charles Goerens, för utskottet för utveckling, om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om ändring av förordning (EG) nr 1905/2006 om upprättande av ett finansieringsinstrument för utvecklingssamarbete - C7-0079/2010 -. Franziska Katharina Brantner Herr talman! Vi har i dag ett antal finansieringsinstrument. Vi har redan debatterat en aspekt den här morgonen, men jag börjar med att tala om stabilitetsinstrumentet. Detta instrument inrättades 2006 och är det mest välfinansierade instrumentet för icke-spridning av massförstörelsevapen, konfliktförebyggande, stöd efter civila katastrofer, civila åtgärder för fredsskapande och även för rättsliga frågor och polisiära insatser på området för terrorismbekämpning. Trots detta är finansieringen relativt begränsad. Hittills har endast 1,4 miljarder euro avsatts i budgetplanen. Det är inte mycket pengar, men de är användbara eftersom de kan utnyttjas relativt flexibelt. Man har flera gånger övervägt att minska detta belopp, men hittills har vi alltid lyckats se till att det inte har minskats i budgeten. Vad handlar halvtidsöversynen av detta instrument om? Vad handlar debatten om? Frågorna är inte så många, men vissa av dem är viktiga innehållsmässigt sett. De långsiktiga åtgärderna i artikel 4.3 är till att börja med avsedda att göra det möjligt att införa åtgärder för att främja kvinnor i politiska processer, i synnerhet i medierna. Vad vi faktiskt talar om här är därför överföringen av ett redan mycket framgångsrikt område till artikel 4.3. Hittills har stöd till medieframträdanden endast getts till afghanska kvinnor som kandiderar till parlamentet. Vi vill att detta ska införlivas i de långsiktiga åtgärderna, snarare än att endast vara en kortsiktig åtgärd, så att dessa kvinnor även fortsättningsvis kan få detta stöd på längre sikt. För det andra vill vi att partnerskapet för fredsskapande uttryckligen ska nämnas i direktivet, inte bara för att främja utvecklingen av en formell dialog med det civila samhället, utan också för att föra in konceptet i den nya Europeiska utrikestjänsten. Vi får inte låta detta partnerskap försvinna, och vi anser därför att det är viktigt att det uttryckligen nämns. För det tredje röstar vi för en ökad andel finansiering för långsiktiga åtgärder i artikel 4.3 från fem till tio procent. Jag vill dock återigen påminna den höga representanten om att utskottet för utrikesfrågor gav sitt stöd till denna ökning i sista stund, eftersom vi fick löfte om att omfattande åtgärder kommer att vidtas i framtiden inom ramen för instrumentet i kampen mot landminor, klusterbomber och överblivna ammunitionslager. Denna ökning av den totala budgetposten för de långsiktiga åtgärderna från fem procent till tio procent antogs med andra ord på villkorlig basis och vi förväntar oss att du, Catherine Ashton, och utrikestjänsten kommer att hålla er till denna överenskommelse och att strategidokumentet för 2012-2013 kommer att återspegla detta. Detta är med andra ord viktigt för oss. Allt annat vore ett avsteg från överenskommelsens anda. Om parlamentet och kommissionen får bestämma blir den största innovationen i halvtidsöversynen när det gäller textens innehåll dock den uttryckliga utvidgningen av ansvarsområdet till att omfatta handeldvapen och lätta vapen. Jag vill därför återigen uppmana ordförandeskapet att godkänna detta förslag. EU-domstolens dom stöder detta. Jag vet att det fortfarande är svårt för vissa att acceptera detta, men jag hoppas att vi genom utrikestjänsten nu kanske kommer att kunna övervinna denna splittring mellan rådet och kommissionen och komma överens om hur vi ska framskrida i frågan om handeldvapen och lätta vapen. Detta är en mycket viktig fråga. Min sista punkt rör frågan om delegerade rättsakter. Vi har redan diskuterat detta under morgonen. Jag anser att vi behöver en politisk lösning för detta och inte en rättslig lösning, vilket skulle vara en återvändsgränd. En sista mycket kort kommentar: när det gäller stabilitetsinstrumentet och programplaneringen för utrikestjänsten är vi fullständigt övertygade om att planeringen och programplaneringen måste fortsätta att utföras av de personer som har ansvarat för dessa hittills och att dessa personer inte får nedgraderas till ”finansiella förvaltare”, utan i stället måste fortsätta att ansvara för den innehållsrelaterade planeringen. Franz Obermayr (DE) Herr talman! Jag vill tala om att jag tycker att det är beklagligt att samtidigt som vi i dag talar om viktiga ämnen som finansiering, utvecklingsstöd och demokratiska principer har endast 14 ledamöter - jag tror att jag har räknat rätt - lyckats ta sig hit, uppenbarligen på grund av något konkurrerande eller oturligt placerat evenemang, eftersom alla andra har varit disciplinerade nog att närvara vid detta andra evenemang. Det är orättvist mot de personer som gör presentationer och de som agerar som föredragande i dag, samt mot kollegerna, och jag nämner inte ens kommissionens personal och företrädare som måste sitta här framför en tom kammare. Talmannen Ärade kolleger, detta är inte en ordningsfråga: det är en intressant poäng och den kanske kommer att tas upp på någon lokal tv-station, men det är ingen ordningsfråga. Vänligen avbryt inte sammanträdet med sådana frågor. Iva Zanicchi Herr talman, mina damer och herrar! Föredraganden för utskottet för utveckling, Gay Mitchell, har bett mig att ersätta honom eftersom han inte kunde närvara i dag. Jag vill tacka honom för hans arbete som utförts med sedvanlig punktlighet och för kvaliteten hos hans förslag, som fått positivt gensvar från hela utskottet för utveckling skulle jag säga. Av skäl som jag kommer att ange, men framför allt för det arbete som Gay Mitchell hittills har utfört, är jag övertygad om att betänkandet kan antas i omröstningen med bred majoritet. Jag går nu över till betänkandet. Under 2009 lade kommissionen fram ett förslag om ändring av förordning (EG) nr 1905/2006 om inrättande av ett finansieringsinstrument för utvecklingssamarbete. Genom detta förslag bad kommissionen parlamentet att anta ett ändringsförslag som skulle möjliggöra skattelättnader för icke-statliga organisationer vid verksamhet i utvecklingsländer. Vi godkände den begäran. Förordningen om utvecklingssamarbete innehåller dock även genomföranderegler för EU:s utvecklingspolitik. Enligt dessa regler måste kommissionen följa kommittéförfarandet när den godkänner finansiering. Detta innebär att parlamentet kan granska dessa finansieringsförslag, och om kommissionen överträder sin auktoritet kan parlamentet anta resolutioner för att begära att kommissionen ska ändra de aktuella besluten. Bara från 2006 och fram till nu har parlamentet ansett att kommissionen har överträtt sina genomförandebefogenheter i minst 12 fall, men endast i tre av dessa ändrade eller drog kommissionen tillbaka sitt utkast till beslut. Efter Lissabonfördragets ikraftträdande föreslog utskottet för utveckling att det förfarande för delegerade rättsakter som inrättas genom artikel 290 i EUF-fördraget skulle tillämpas. Antagandet av detta förfarande skulle innebära att parlamentet får en viktigare roll, åtminstone i de strategiska finansieringsbeslut som kommissionen måste anta. Enligt Lissabonfördraget kan parlamentet nämligen i ett antal väldefinierade fall delegera befogenheten att fatta strategiska beslut till kommissionen, men vilka beslut kan detta gälla? Enligt vår åsikt är den lagstiftande makten ansvarig för att välja vilka länder EU ska ge utvecklingsstöd till. Sedan har vi frågan om vilka sektorer som ska prioriteras när det gäller finansiering: utbildning, hälsa, miljöskydd, kapacitetsuppbyggnad för god förvaltning eller utveckling av småföretag? Hur ska vi garantera insyn i förvaltningen av utvecklingsstödet? För dessa val och ämnen måste Europaparlamentet spela en större roll än tidigare. Parlamentet måste vara den lagstiftande makten som ger precisa riktlinjer till den verkställande makten inom dessa sektorer. Jag tror att det i slutändan är i denna riktning som EU-medborgarnas krav kommer att gå. Jag hoppas verkligen på största möjliga samförstånd om detta betänkande från Gay Mitchell. Kinga Gál Herr talman, herr kommissionsledamot, fru Ashton, mina damer och herrar! Europeiska instrumentet för demokrati och mänskliga rättigheter är det finansieringsinstrument som stöder mänskliga rättigheter, rättssäkerhet, skyddet av demokrati och förebyggande av konflikter världen över. Finansieringsinstrumentets stödmottagare är i första hand det civila samhällets organisationer, de civila samhällsorganisationer och individer som försvarar de mänskliga rättigheterna under svåraste möjliga omständigheter i tredjeländer. Den stora fördelen med detta finansieringsinstrument, till skillnad från andra geografiska instrument, är att stödet kan betalas ut utan medgivande av regeringen i det land som mottar stödet. Dess roll är därför av stor betydelse. När det gäller detta instrument har det dock inte varit möjligt att finansiera kostnaderna för momsbetalningar med EU-medel. Kommissionen föreslog därför i sitt initiativ en teknisk ändring som skulle ha bidragit till de civila samhällsorganisationernas arbete och verksamhet i de tredjeländer som använder dessa medel. Eftersom dessa organisationer är av avgörande betydelse för främjandet av mänskliga rättigheter i dessa länder och för utvecklingen av den politiska pluralismen är det mycket viktigt att inte ytterligare försvåra arbetet för dessa organisationer, som redan har en svår situation. Vi välkomnar därför kommissionens initiativ och med samtycke från min kollega, föredraganden Barbara Lochbihler, ger vi det vårt fulla stöd. Detta är dock endast den ena sidan av myntet. Å andra sidan har vi denna frågas politiska betydelse. Frågan om det finansiella instrumentet har nu blivit en del av den interinstitutionella kamp som vid det här laget har pågått i ett år. Det är just för att instrumentet för att finansiera mänskliga rättigheter är grundläggande för de civila samhällsorganisationerna som det är viktigt att Europaparlamentet deltar i utformningen av de strategiska och fleråriga ramprogrammen. Vi kämpar för att Europaparlamentet, om det bedömer det nödvändigt, ska ha något att säga till om i utarbetandet av de strategiska planerna för finansieringsinstrumentet, genom årliga översyner snarare än med sjuårsintervaller, enligt budgetcykeln. Det är innebörden i de ändringsförslag som vi på detta sätt vill stödja. Genom Lissabonfördraget bekräftades Europaparlamentets rätt att utöva tillsyn, vilket i praktiken motsvarar det inrättande av en ”delegerad rättsakt” som mina kolleger här i parlamentet redan har nämnt, och som vi anser måste stärkas och tillämpas i detta fall. Den aktuella frågan är det första exemplet på Europaparlamentets utökade roll sedan den 1 december 2009. Efter våra diskussioner hittills och parlamentsdebatterna har vi, fördragandena för finansieringsinstrumenten, dragit den gemensamma slutsatsen att ärendet bör gå till en andra behandling, och vi sänder ett uppriktigt politiskt budskap till institutionerna, för sedan Lissabonfördragets ikraftträdande bör vi nu agera i fördragets anda. Det är för just dessa instrument som det är viktigast att parlamentet verkligen utövar sin demokratiska tillsynsrätt. Barbara Lochbihler Herr talman, mina damer och herrar! Det europeiska instrumentet för demokrati och mänskliga rättigheter är ett mycket nytt instrument. Man kan dock redan nu konstatera att det leder till mycket meningsfulla och viktiga insatser. Det framgår av gensvaret från företrädarna för det civila samhället, såväl inom som utanför EU. Det är också ett mycket positivt komplement till Europaparlamentets och hela EU:s människorättspolitik. Arbetet med mänskliga rättigheter utförs ofta under mycket svåra förhållanden. Det är därför särskilt viktigt att dessa instrument ger EU möjlighet att bevilja finansiellt stöd till det civila samhällets institutioner utan att den berörda regeringen måste ge sitt samtycke, och kanske till och med utan att den måste informeras om det aktuella finansiella EU-stödet. Det är viktigt att upprepa att detta stöd bör bevaras och vid behov utökas. Jag kan i likhet med min medföredragande Kinga Gál stödja kommissionens förslag om att en skattelindring bör beviljas i de länder där betalningar från detta finansieringsinstrument fortfarande beskattas. Detta skulle även avsevärt minska de berörda icke-statliga organisationernas arbete. Jag ser det dock som en ständig utmaning i arbetet med detta finansieringsinstrument att vi å ena sidan även får klagomål eller negativt gensvar i detta sammanhang som gör det tämligen uppenbart att instrumentet ökar byråkratin för de civila samhällsorganisationer som söker stöd från det. Å andra sidan har vi naturligtvis behovet av insyn när det gäller vilka medel som används och om och hur de används. Vi bör dock ta de små organisationernas upprepade klagomål på allvar, särskilt klagomålen om att de avskräcks från att använda detta stöd, och det är en fråga som vi nu måste ta itu med. På samma sätt ser jag det som en utmaning att det är svårt att nå en hel del lokala organisationer på landsbygden jämfört med storstäderna i de minst utvecklade länderna. Det är med andra ord svårt att informera dem om att ett finansieringsinstrument av den här typen finns och om hur de kan administrera det. Tänk er följande situation: i ett landsbygdsområde där det inte alltid finns elektricitet är pappershantering kanske snarare ett undantag än en regel, vilket gör det nödvändigt att särskilt uppmärksamma genomförandet av dessa initiativ. Jag ser här en möjlighet att utvidga EU:s ambassader på plats - och det har naturligtvis också bestämts att varje lokal EU-ambassad ska vara skyldig att försvara de mänskliga rättigheterna och demokratin och ha personal för detta - genom tjänstemän som jag nu kommer att kalla för människorättsagenter som intensivt ägnar sig åt just denna roll som medlare och detta ansvarsområde för att sprida information och meddelanden, men också åt att nå fram till lokala initiativ som kanske inte har möjlighet att kommunicera på engelska, franska, spanska eller något annat EU-språk. Det är för närvarande alldeles för tidigt att göra en omfattande utvärdering av instrumentet. Tidsramen är alldeles för snäv - resultatet skulle inte stå sig särskilt bra. Om ett par år måste vi dock göra en mycket målmedveten och djupgående utvärdering av detta slag. Med utvärdering menar jag inte bara en tillbakablick på vad som gått bra, utan även en reflektion över vilka nya idéer som vi borde införa och hur vi kan vidareutveckla finansieringsinstrumentet. Andris Piebalgs ledamot av kommissionen. - (EN) Herr talman! Jag vill tacka alla föredragande - Franziska Katharina Brantner, Kinga Gál och Barbara Lochbihler, samt Gay Mitchell, Helmut Scholz och Charles Goerens. De förslag som vi har framför oss är ett resultat av den halvtidsöversyn som kommissionen utförde 2009 på parlamentets begäran. Vid denna översyn fastställdes att instrumenten fungerar väl. Detta är mycket positivt och ger stabila ramar för våra yttre förbindelser fram till 2013. I vissa fall föreslog kommissionen endast tekniska ändringsförslag för att anpassa dessa instrument till de övriga instrumenten. Vi är glada över ert stöd i dessa tekniska frågor. Den stora fråga som lyftes fram i översynen var parlamentets invändningar angående stöd inom ramen för finansieringsinstrumentet för utvecklingssamarbete, som inte kunde anses vara offentligt utvecklingsbistånd. I den frågan beaktade kommissionen parlamentets synpunkter fullt ut. Vi lade fram ett förslag om att bredda industriländernas instrument till att omfatta verksamhet som inte är berättigad till offentligt utvecklingsbistånd. Det handlar om att samarbeta med viktiga bilaterala partner och globala aktörer med vilka EU har ett strategiskt intresse att främja olika förbindelser, som exempelvis Indien, Kina eller Brasilien. Dessa länder är också intresserade av att inleda ekonomiskt, akademiskt, företagsrelaterat eller vetenskapligt utbyte med EU. Detta ändrade instrument, som kallas ICI plus, är en kortsiktig lösning för tre år. Vi vill inte avge ett för tidigt omdöme om den framtida översynen av utrikestjänstens finansieringsinstrument för perioden efter 2013. Parlamentet har redan godkänt en budget för detta instrument under 2010. För att genomföra budgeten för 2010 måste instrumentet antas nu, så jag välkomnar verkligen föredragandenas arbete för att nå en bred enighet. När det gäller stabilitetsinstrumentet föreslog kommissionen att EU skulle vidta åtgärder mot spridning av handeldvapen och lätta vapen, efter EU-domstolens dom 2008. Vi diskuterar de frågor som tagits upp i rådet och måste hitta en godkänd lösning. Jag kan också försäkra er att finansieringen för det civila samhället inom ramen för krisberedskapsaspekten i stabilitetsinstrumentet kommer att utökas ytterligare i år. Dessutom planeras en fördubbling av finansieringen under åren 2011-2013 för partnerskapssamarbetet för fred. Denna ökning kommer att ge stort utrymme för finansiering av det civila samhällets åtgärder. Ännu viktigare är det civila samhällets finansieringsandel av budgeten för krishantering sedan 2007. Detta visar på de icke-statliga organisationernas kapacitet i fråga om fredsskapande och krishantering och är ett utmärkt exempel på det mervärde som stabilitetsinstrumentet har medfört för omfattande EU-åtgärder i bräckliga och konfliktdrabbade länder världen över. Efter förslagen om halvtidsöversynen lades ett annat ändringsförslag till finansieringsinstrumentet för utvecklingssamarbete fram den 17 mars 2010. De så kallade stödåtgärderna för bananer har ett tydligt syfte: att stödja anpassningen av tio bananexporterande AVS-länder till EU:s ändrade importtullar för bananer. Bananer har varit ämnet för världens längst pågående handelstvist. EU måste hitta en lösning och ingå ett avtal som var förenligt med WTO-bestämmelserna. Stödåtgärderna för bananer ingår i detta avtal och sänkta tullavgifter har redan införts. Jag vill verkligen återigen tacka föredraganden för hans mycket konstruktiva inställning. Jag anser att vi nu har ett effektivt program som kan inledas så snart vi har antagit det. Tullavgifterna har redan införts och AVS-länderna inväntar ivrigt det finansiella stöd som EU utlovade under förhandlingarna. Nu kommer vi till den mest omdiskuterade frågan. Utskotten har alla antagit ändringsförslag för att behandla strategidokument och fleråriga program som delegerade rättsakter inom ramen för det nya fördragsförfarandet i artikel 290. Som ni vet delar inte kommissionen eller rådet denna synpunkt. Vi anser att dessa strategidokument och fleråriga program inte faller inom räckvidden för artikel 290, eftersom de inte kompletterar eller ändrar vissa icke-väsentliga delar av rättsakten. Vi instämmer dock helt och hållet i att det är nödvändigt att se till att parlamentet är fullt delaktigt i de övergripande strategiska besluten. Det ligger också i allas vårt intresse att se till att programplaneringen kan ske på ett praktiskt och smidigt sätt. Hittills har parlamentet varit delaktigt genom det demokratiska granskningsförfarande som antogs 2006 för strategidokument och flerårig programplanering. Genom dessa förfaranden för kommissionen en dialog med parlamentet om innehållet i strategierna. Denna samrådsprocess går utöver kommittéförfarandets strikta gränser. Låt mig vara tydlig: vi måste nu verkligen hitta en lösning. Kommissionen är villig att inleda en diskussion med parlamentet så att vi kan hitta en väg framåt för att ta itu med parlamentets farhågor. De tre ordförandena sände förra veckan en inbjudan till ett informellt möte med ledningskommittén med ansvar för denna fråga i parlamentet, kommissionen och rådet. Vi välkomnar varmt denna inbjudan. Den höga representanten, en företrädare för rådet och jag själv träffade ledningsgruppen i morse. Det var ett mycket givande möte som mycket tydligt bekräftade att det är nödvändigt att hitta en lösning på kortaste möjliga tid för att Lissabonfördraget ska få full effekt, genom att även ta hänsyn till brådskande praktiska problem, inte minst när det gäller budgeten. Jag är säker på att vi kan hitta en lösning om vi samarbetar. Olivier Chastel Herr talman, fru Ashton, kommissionsledamot Piebalgs, ärade ledamöter! Också jag vill på rådets vägnar naturligtvis tacka föredragandena för deras arbete och engagemang. Låt mig göra ett par tillägg till kommissionsledamot Andris Piebalgs kommentarer, som rådet naturligtvis stöder fullständigt. Kommissionen uppmärksammade med rätta den viktigaste olösta frågan, nämligen parlamentets önskan om att strategidokumenten och den fleråriga programplaneringen ska behandlas som delegerade rättsakter. Jag har inte tänkt att i detalj redogöra för rådets ståndpunkt här i eftermiddag, men jag vill bara säga att ordförandeskapet naturligtvis är mer än tillfredsställt med att ha nått en överenskommelse som de tre institutionerna är nöjda med och som gör att vi kan anta finansieringsinstrumenten snarast möjligt. I detta sammanhang tänker jag naturligtvis mer specifikt på det tidigare nämnda ICI plus och på stödåtgärderna för bananer. Jag gläder mig över morgonens möte med Catherine Ashton, kommissionsledamot Andris Piebalgs och föredragandena. Vi anser att detta möte är ett tydligt bevis på den genuina viljan hos våra tre institutioner att säkra en överenskommelse, och ordförandeskapet anser som ni vet att den aktuella debatten om finansieringsinstrumenten bör föras avskilt från de pågående förhandlingarna mellan parlamentet och rådet om kommittéförfarandet och delegerade rättsakter. Ni vet att rådet för tillfället fortfarande undersöker dessa båda frågor och att en eventuell lösning förvisso måste ha stöd av parlamentet. Med tanke på det brådskande behovet av att anta finansieringsinstrument måste vi därför vidta den exceptionella åtgärden att utarbeta en lösning som är skräddarsydd specifikt för dem. Det belgiska ordförandeskapet kommer för sin del att se till att det arbete som efterlystes efter mötet i morse gör snabba framsteg och leder till konkreta resultat som gör att vi kan nå en överenskommelse snarast möjligt. Efter mötet i morse tror vi att parlamentet fullständigt delar denna målsättning. Barbara Lochbihler Herr talman! Jag kommer att tala om ICI plus. Detta instrument för samarbete med industriländer och andra höginkomstländer och territorier lanserades under parlamentets förra mandatperiod. Utskottet för utrikesfrågor begärde i ett yttrande att ett finansieringsinstrument för utrikesfrågor skulle inrättas som inte hade något samband med utvecklingsstöd, men som var avsett för länderna i Latinamerika, Asien och Mellanöstern. Kommissionen skapade sedan det lilla instrument som kallas finansieringsinstrumentet för samarbete med industriländer. Kommissionen såg tyvärr instrumentet som en tillfällig lösning. Den tillgodosåg länderna inom finansieringsinstrumentet för utvecklingssamarbete, men tillförde i övrigt inte mycket nytt och behandlade det som ett handelsinstrument. Utskottet för utrikesfrågor lade därför fram ett ändringsförslag om instrumentets titel som förtydligade dess ursprungliga syfte som ett utrikespolitiskt instrument. Den nya titeln är ”finansieringsinstrumentet för samarbete med länderna i Mellanöstern, Asien, Nord-, Latin- och Sydamerika och Sydafrika”. Vi ber om ert stöd för detta. Det vore mer än beklagligt om EU inte hade något utrikespolitiskt finansieringsinstrument som faktiskt kallades just det. Nirj Deva föredragande för yttrandet från utskottet för utveckling. - (EN) Herr talman! Vi måste se på vilken betydelse finansieringsinstrumenten - finansieringsinstrumentet för utvecklingssamarbete, stabilitetsinstrumenten och instrumenten för mänskliga rättigheter - har för EU:s mjuka makt världen över. Denna mjuka makt växer, vilket framgår av vår valövervakning, våra observatörsuppdrag och demokratikampanjer och så vidare. Parlamentet gav upp 16 granskningsinstrument när det skapade finansieringsinstrumentet för utvecklingssamarbete. Vi hade 16 grundläggande beslutsbefogenheter som vi lämnade över till kommissionen för att kontrollera finansieringsinstrumentet för utvecklingssamarbete och underlätta ett utökat samarbete. Det fungerar bra. Nu har vi ett stabilitetsinstrument för utveckling efter kriser. Detta instrument måste stärkas med omfattande medel, eftersom det finns många civila kriser, kriser som omfattar civilpersoner och militära kriser världen över. Det pågår för närvarande 36 civila konflikter. På samma sätt anser jag att instrumentet för mänskliga rättigheter måste ges lite mer tyngd. Det räcker inte att bara prata och prata: vi måste ha folk på plats, instrument för valövervakning, goda styrelseformer och allt annat som vi behöver medel för. Jag stöder mycket gärna detta. Ivailo Kalfin föredragande för yttrandet från budgetutskottet. - (BG) Låt mig börja med att säga att jag helt och hållet instämmer i slutsatserna i Charles Goerens betänkande om behovet av finansieringsinstrumentet för utvecklingssamarbete och dess fördelar för EU-politiken. Jag håller också med om att Europeiska unionen måste hitta ett sätt att stödja bananodlande länder, också efter WTO:s förbud mot mjuka lån i början av året. Kommissionen har för övrigt märkligt nog inte en enda gång mellan 1994 och fram till nu gjort någon bedömning av stödets inverkan på dessa 12 länder, vilket är något som måste ändras i framtiden. Den punkt som budgetutskottet vill lyfta fram och som vi inte håller med om är att resurser tas från annan politik för att avsätta de aktuella 190 miljonerna euro för de kommande tre åren. Det finns en princip som vi insisterar på att skydda, nämligen att ny politik ska finansieras genom nya resurser. Det innebär att denna nya politik, även om den skulle kunna tas med i kommissionens budgetram, borde räknas med i budgeten och inte finansieras på bekostnad av andra program. Tunne Kelam för PPE-gruppen. - (EN) Herr talman, fru Ashton, herr kommissionsledamot! Jag vill börja med att välkomna kommissionsledamot Andris Piebalgs detaljerade och positiva uttalande om situationen och hans slutsatser om att de finansiella instrumenten fungerar väl. Jag anser att stabilitetsinstrumentet har varit mycket användbart för att hantera konflikter och kriser och att vi därför borde fokusera mer på förebyggande och uppföljning. Detta innebär också att vi måste ge ett tydligt stöd för uppbyggande av det civila samhället. Tillkännagivandet av en betydande ökning av medlen för fredsskapande välkomnas återigen. Vi välkomnar också nyheten om och förstår behovet av det höjda taket för åtgärder inom ramen för artikel 4.1 från sju till tio procent. Samtidigt är det avgörande att se till att EU:s olika instrument och program används på ett sammanhängande sätt och med hänsyn till komplementaritetsaspekten. Lissabonfördraget måste göra EU mer konsekvent och effektivt. Vi i parlamentet har förstått behovet av tekniska ändringar. Frågan handlar snarare om den politiska lösningen, vilket har påpekats. Detta rör delegerade rättsakter och Europaparlamentets rätt till granskning. Jag uppmuntras i dag av uttalandena om öppenhet från såväl rådet som kommissionen. Detta är ett tecken på att ni är beredda att nå en överenskommelse på kortast möjliga tid. Jag hoppas verkligen att vi kan nå en sådan överenskommelse, vilket skulle garantera den rättmätiga jämvikten mellan EU:s tre institutioner. Gianluca Susta för S&D-gruppen. - (IT) Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill börja med att gratulera Helmut Scholz till att ha utarbetat detta betänkande om inrättande av ett finansieringsinstrument för samarbete med industriländer. Det stämmer att detta instrument förvaltas av utskottet för internationell handel, eftersom det framför allt rör samarbete med industriländer och tillväxtländer, så det finns vissa skillnader jämfört med andra instrument. Jag anser först och främst att parlamentets roll måste betonas. Vi har förlorat alltför mycket tid på en kraftmätning med rådet och kommissionen om en uppenbar fråga efter Lissabonfördraget. Vi måste försvara parlamentets centrala plats, såväl när det gäller delegerade rättsakter som genomförandeakter. För det andra tror jag att det är viktigt att betona den strategiska betydelsen av allt detta och för det tredje att betona behovet av ett utökat samarbete med utvecklingsländerna och tillväxtländerna, utan att pengar tas från de fattigaste länderna. Vi måste göra en ansträngning för att avsätta mer resurser i EU-budgeten till de fattigaste länderna, med tanke på att problemen med tillväxtländer främst har att göra med regler snarare än finansiering. Också vi måste naturligtvis även stödja innovationer, men med ytterligare resurser som inte har tagits från de fattigaste länderna. Annemie Neyts-Uyttebroeck för ALDE-gruppen. - (NL) Herr Chastel, fru Ashton, mina damer och herrar! Vi debatterar i dag olika finansiella instrument som gör det möjligt för EU att agera i utrikesfrågor. Alla dessa instrument är tämligen nya och är dessutom aningen originella till sin natur. Vi har inte haft något liknande tidigare, och på andra håll i världen eller i andra internationella eller överstatliga institutioner finns det faktiskt mycket få modeller med den typ av instrument som EU håller på att utarbeta. På grund av dessa instruments nyskapande karaktär kom vi klokt nog överens om att de skulle utvärderas efter bara ett par år och om nödvändigt justeras. Det är det vi är sysselsatta med här i eftermiddag. Det har dock skett andra viktiga förändringar under tiden. Numera har vi en hög representant som också är kommissionens vice ordförande. Under detta sammanträde har vi ombetts att godkänna grundtexterna om Europeiska utrikestjänsten, som så att säga är EU:s diplomatiska gren. Det är också en mycket viktig nyhet. Sist men inte minst har parlamentets befogenheter utökats avsevärt. Vi har hittills haft stort utrymme att utnyttja dessa befogenheter och liksom ofta är fallet med unga institutioner går man så långt man kan för att hävda dessa nya befogenheter så mycket det går. Vi diskuterar därför för närvarande med de andra institutionerna exakt var gränserna måste dras. Jag gläder mig också över vad såväl kommissionsledamot Andris Piebalgs som den tjänstgörande rådsordföranden sagt om att det finns en vilja att nå en överenskommelse. Med tanke på att jag i ett tidigare liv var en del av den verkställande makten i mitt land förstår jag alla sidor av argumentet och hoppas att vi når en överenskommelse. Jag vågar också hoppas att parlamentet inte ska spela ett för högt spel, som britterna ibland säger. När det gäller stabilitetsinstrumentet, och jag har fortfarande ett par sekunder på mig, vill jag sammanfattningsvis säga att jag verkligen välkomnar kommissionsledamot Andris Piebalgs yttrande om att avsikten faktiskt är att vi bland annat kommer att koncentrera oss på kampen mot olaglig handel med handeldvapen och lätta vapen. Avsikten är att göra de icke-statliga organisationerna mer delaktiga i användningen av stabilitetsinstrumentet och att fullt ut använda också de mer nyskapande instrumenten för fredsskapande. Om det blir verklighet kommer ni att kunna räkna med vår grupps fulla stöd. Franziska Keller Herr talman! Jag vill ta upp frågan om instrumentet för utvecklingssamarbete. Mina kolleger och jag i utskottet för utveckling anser att det finns ett trängande behov av att stärka parlamentets granskningsbefogenheter för detta instrument. Det beror på att parlamentet är skyldigt att kontrollera vad kommissionen använder pengarna till och om de används som planerat, för offentligt utvecklingsbistånd i detta fall. Vi har tidigare sett dåliga exempel på när pengar inte har använts i enlighet med kriterierna för offentligt utvecklingsbistånd eller att användningen inte har varit förenlig med målet att utrota fattigdomen. Eftersom vi bara har samrådsrätt togs våra förslag och idéer inte ombord. Detta visar tydligt att vi behöver en starkare ställning. Vi måste ha befogenheter att medbesluta om pengarnas användning. Inte bara kommissionen, utan också vi i parlamentet, är skyldiga att se till att det råder politisk konsekvens inom utvecklingsområdet. Vi måste också se till att de pengar som används går till rätt saker och att man även inom andra politikområden bidrar till att utrota fattigdomen. Parlamentet har också ett ansvar gentemot EU-medborgarna. Vi måste bättre kontrollera vad pengarna används till, nämligen fattigdomsutrotning. EU-medborgarna är för utvecklingsstöd. De förespråkar till och med mer utvecklingsstöd, vilket har framgått av undersökningar, men vi måste också tydligt visa hur vi använder detta stöd och att det går till fattiga människor. Därför uppmanar utskottet för utveckling och jag er att godkänna delegerade rättsakter för instrumentet för utvecklingssamarbete. Charles Tannock för ECR-gruppen. - (EN) Herr talman! EU är världens största multilaterala givare av utvecklingsstöd och humanitärt bistånd. EU spelar också en viktig politisk roll när det gäller att stödja främjandet av mänskliga rättigheter och demokrati i tredjeländer. Min grupp ECR-gruppen är av den bestämda åsikten att det därför är nödvändigt med korrekt utformade nya finansiella EU-instrument. Dessa instrument garanterar ett mer effektivt och ändamålsenligt sätt att betala ut EU-skattebetalarnas pengar och att göra det möjligt för parlamentet, särskilt efter Lissabonfördraget, att granska medlens användning och den strategiska politiken på ett mer öppet och insynsvänligt sätt. Denna demokratiska ansvarsskyldighet är avgörande, särskilt vid en tidpunkt då medlemsstaterna själva gör stora nedskärningar i sina nationella utgifter. Investeringar och utveckling, demokrati och mänskliga rättigheter är ett möjligt viktigt sätt att genom i synnerhet mjuk makt stödja EU:s bredare utrikespolitiska mål och kan också bidra till att minska iinvandringstrycket vid EU:s yttre gränser. Starka mekanismer för att förhindra korruption och felaktig användning av EU-medel är emellertid grundläggande och vi bör också akta oss för att påtvinga andra länder som är dåligt rustade eller motvilliga att ta till sig våra västliga liberala värderingar med avseende på mänskliga rättigheter, särskilt så kallade reproduktiva rättigheter. Sabine Lösing för GUE/NGL-gruppen. - (DE) Herr talman! Det är nu viktigt att klargöra att när det gäller EU:s utrikespolitiska finansieringsinstrument avskaffades Europaparlamentets rätt till tillsyn genom Lissabonfördraget. I och med detta överfördes samtliga befogenheter för dessa finansieringsinstrument till kommissionen och den höga representanten, och med henne till Europeiska utrikestjänsten. Jag tycker att det är helt oacceptabelt att parlamentet och rådet ignoreras, trots att det är EU:s långtgående utrikespolitiska åtgärder och deras tillämpning som står på spel. Vi stöder ansträngningarna från flera grupper i parlamentet för att återinrätta parlamentets tillsyn över finansieringsinstrumentet. Vi kommer även att stödja ändringsförslagen till de delegerade rättsakterna i detta hänseende, vilket vi ju diskuterade tidigare. Jag vill ändå avslutningsvis säga att jag hyser stor oro över i synnerhet stabilitetsinstrumentet och Europeiska instrumentet för demokrati och mänskliga rättigheter, eftersom jag anser att dessa instrument används på ett odemokratiskt och slutet sätt och i vissa fall mot de berörda ländernas vilja, vilket gör dem till en interventionistisk EU-utrikespolitik. William Dartmouth Herr talman! Det finns en historia som berättas i basarerna i Karachi och som lyder ungefär som följer. En tjuv stoppar Pakistans president och säger: Ge mig dina pengar. Pakistans president svarar: Jag är president Zardari, din president. Då svarar tjuven: I så fall vill jag ha mina pengar! Detta är relevant för dagens debatt eftersom det betonar den centrala punkten. Kommissionen har inga pengar. Alla kommissionens medel kommer från medlemsstaternas skattebetalare, eller för att vara mer exakt, skattebetalarna i de 14 medlemsstater som är nettobidragsgivare. Även om kommissionen någon gång får egna resurser, vilket mot bakgrund av omröstningen tidigare i dag verkar sorgligt sannolikt, kommer de medel som kommissionen använder fortfarande att vara skattebetalarnas. Jag ber er därför att överväga denna fråga mycket noga: kan ni verkligen utgå ifrån att de hårt pressade europeiska och brittiska skattebetalarna, särskilt under de rådande omständigheterna, faktiskt vill att ytterligare 2 miljarder euro ska tas i bruk, för det är innebörden i dessa förslag, bara för att kommissionsledamoten ska kunna glänsa på världsarenan? Andreas Mölzer (DE) Herr talman! EU:s finansieringsorgan har som alltid vissa problem. Det är svårt att få finansiellt stöd eftersom det är komplext, medan övervakningssystemen fortfarande är utformade på ett långt ifrån optimalt sätt. Ett exempel på detta är stödet inför anslutningen, som liksom vi alla vet beviljas potentiella kandidatländer, men som endast är förnuftigt att betala ut om de berörda staterna tar itu med sina korruptionsproblem eller om de nödvändiga strukturerna faktiskt inrättas. Jag hoppas att EU i det sammanhanget har lärt sig av sin förhastade utvidgning 2007. När det gäller stabilitetsinstrumentet och instrumentet för utvecklingssamarbete når budgetmedlen alltför ofta inte de lokala institutioner som de är avsedda för, eller så når de bara delvis fram. Detta beror delvis på bristfälliga institutioner i mottagarländerna, men också på felaktiga incitamentsstrukturer och på en brist på dokumenterad ansvarsskyldighet. Det är värt att tänka på att enligt en IMF-studie är över 50 procent av de offentliga utgifterna i 33 länder beroende av internationellt utvecklingsbistånd. När det gäller finansiellt stöd från EU, oavsett vilket slag det rör sig om, måste övervakningen skärpas. Godelieve Quisthoudt-Rowohl (DE) Herr talman! Jag vill till att börja med innerligt tacka föredraganden Helmut Scholz för vårt positiva och öppna samarbete. Vi var inte överens om allt, särskilt inte i trepartsdiskussionen, men diskussionen var konstruktiv. Att utöka finansieringsinstrumentet för samarbete med industriländer och andra höginkomstländer och territorier kommer att ge EU möjlighet att inleda ett samarbete med de viktigaste tillväxt- och utvecklingsländerna på lika villkor. Det omfattar även program för utbildningsutbyte inom ramen för Erasmus Mundus-systemet och stöd för näringslivs- eller kultursamarbete, vilket är något som jag verkligen välkomnar. Jag vill uppmärksamma er på en punkt, nämligen att gruppen Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) med tanke på EU:s aktuella finansiella situation och den finansiella situationen i alla medlemsstater inte anser att det är acceptabelt att begära ny, för närvarande ej tillgänglig finansiering för att genomföra de åtgärder som just beskrivits. Det måste ske en finansiell utjämning med finansieringsinstrumentet för utvecklingssamarbete, vars resurser endast var avsedda för alla tillväxt- och utvecklingsländer. Jag har därför lagt fram ett ändringsförslag för PPE-gruppen som gör det möjligt att nå en sådan finansiell jämvikt. Jag vill också kort säga något om delegerade rättsakter. Detta är en viktig fråga som redan har nämnts två gånger den här förmiddagen. Det råder inga som helst tvivel enligt min mening om att parlamentet genom delegerade rättsakter måste ha rätt till tillsyn och vetorätt beträffande hela det finansieringspaket för utrikessamarbete som för närvarande diskuteras. Lissabonfördragets anda måste tillämpas i detta sammanhang. Vi kan inte kompromissa i frågan om huruvida delegerade rättsakter ska införlivas i finansieringsinstrumenten eller inte. Ana Gomes (EN) Herr talman! Europeiska instrumentet för demokrati och mänskliga rättigheter är avgörande för EU:s utrikespolitik om vi på allvar vill främja demokrati, rättssäkerhet och mänskliga rättigheter världen över. Det är det enda instrument som vi nu kan använda för att hjälpa de personer som försvarar demokrati och mänskliga rättigheter i länder där de grundläggande friheterna är begränsade. Vi kan använda instrumentet utan samtycke från deras respektive regeringar. Ett sådant värdefullt instrument måste naturligtvis omfattas av en verklig granskning av Europaparlamentet och därför kräver vi att förfarandet med delegerade rättsakter ska tillämpas. Vi måste dock inse att detta instrument är aningen begränsat när det gäller den tillgängliga finansieringen, och att en avsevärd del av instrumentets medel faktiskt går till EU:s valobservatörsuppdrag: 22 procent under perioden 2011-2013. Detta innebär att den budget som avsatts för det europeiska instrumentet för demokrati och mänskliga rättigheter måste ökas avsevärt. Jag vill ta detta tillfälle i akt att peka på ett nytt verktyg som Europaparlamentet borde bidra till att skapa, och som detta instrument skulle kunna finansiera för att ännu mer effektivt och med större flexibilitet bistå de personer som ofta riskerar sina liv i kampen för demokrati, rättssäkerhet och mänskliga rättigheter i länder med diktatur och förtryckarregimer, och i länder som vill införa demokrati men som möts av våldsamma antidemokratiska krafter och som behöver mycket mer stöd när det gäller att öka kapaciteten för att bekämpa dessa antidemokratiska krafter. Vad vi behöver är en icke-statlig partiöverskridande europeisk stiftelse som liknar National Endowment for Democracy som inrättats av USA:s kongress. (Talaren godtog att besvara en fråga (blått kort) i enlighet med artikel 149.8 i arbetsordningen.) Heidi Hautala (EN) Herr talman, tack för ordet. Min fråga till Ana Gomes om hennes utmärkta förslag gäller vad hon anser att vi faktiskt skulle kunna lära oss av de amerikanska modellerna för denna typ av mer flexibla och låt oss säga mindre byråkratiska finansiering av demokratisering och mänskliga rättigheter. Ana Gomes (EN) Herr talman! Det är just flexibiliteten som är det positiva med sådana modeller. Med en partiöverskridande utgångspunkt skulle vi kunna konstatera vilka särskilda fall som vi med bred enighet anser behöver särskilt stöd, genom att kringgå hämmande regeringar, myndigheter eller krafter, för att ge de personer som kämpar för mänskliga rättigheter kapacitet. Jag anser att exemplet med National Endowment for Democracy i USA faktiskt är mycket upplysande och att vi inte borde vara rädda för att följa fungerande exempel från andra delar av världen, i det här fallet USA. Vi har redan en fungerande grund med olika partier inom EU som dock ofta har olika agendor, vilka i många fall borde sammanfalla, vilket vore mer effektivt när det gäller att stödja de personer som kämpar för demokrati och mänskliga rättigheter. Talmannen Nu lurade du mig, Ana Gomes. Jag trodde att du höll på att avsluta ditt anförande, men plötsligt fortsatte du, så jag visste inte om jag skulle slå talmansklubban i bordet. Faktum är att enligt förfarandet med blått kort har frågeställaren 30 sekunder på sig och den som svarar på frågan har endast 30 sekunder. Louis Michel (FR) Herr talman! Jag är mycket besvärad, eftersom jag skulle ha velat delta i denna diskussion. Jag tvivlar verkligen på att den amerikanska modellen är mer effektiv än den europeiska. När den amerikanska modellen avser mänskliga rättigheter är den i grunden selektiv och fullständigt egennyttig, för den handlar om sanningen ska fram först och främst om bilateralism. Jag vill gratulera min kollega Charles Goerens till hans arbete, eftersom han har lyckats stärka strategins utvecklingsdimension, och jag vill naturligtvis tacka kommissionsledamot Andris Piebalgs för att han noga och positivt uppmärksammat denna begäran. Jag vill för min del göra tre kortfattade konstateranden. Att avskaffa unionens preferenssystem alltför snabbt kan och kommer till att börja med få dramatiska följder i vissa AVS-länder som fortfarande exporterar bananer. Vissa av dessa konsekvenser kommer att direkt påverka AVS-ländernas förmåga att främja en hållbar utveckling. Därför vill jag förespråka en rimlig och mer flexibel tolkning av kriterierna för tilldelning av stöd. Stöd bör främst tilldelas de AVS-länder som vill bevara sin banansektor på grund av dess inverkan på landets hållbara utveckling. Det skulle i detta sammanhang ha varit användbart att redan ha fått en förhandskonsekvensbedömning av situationen för de bananexporterande länderna, vilket begärdes men inte skedde. Jag vill göra två andra allmänna iakttagelser som jag säkert kommer att återkomma till under de kommande veckorna. Ur mitt perspektiv är det bästa sättet att kanalisera detta stöd utan tvekan att ge allmänt budgetstöd om möjligt och sektorsinriktat stöd om önskvärt. Det hade kanske också varit användbart med en debatt om stödets kvantitet och om genomförandet av de åtaganden som medlemsstaterna gjorde 2005. Detta är centralt för debatten. Vad jag har hört från vissa parlamentsledamöter är dessutom mycket oroande. Det är tydligt att själviskhet råder. Jag måste säga att det är aningen förvånande. Men för att besvara ett antal frågor vill jag slutligen också åter lyfta fram förslaget om att införliva Europeiska utvecklingsfonden i budgeten, eftersom det uppenbarligen skulle göra det möjligt för oss att övervaka kommissionens politiska åtgärder direkt. Catherine Grèze (FR) Herr talman! Jag vill tacka Charles Goerens för att han har tagit hänsyn till de internationella standarderna för arbetstagares hälsa och säkerhet och internationella miljönormer, särskilt de som rör exponering för bekämpningsmedel. Betänkandets försvar av små producenter är enligt min åsikt avgörande, för jag tror inte att jag behöver påminna er om att de i slutändan bara får 1,5 procent av det pris som slutkonsumenten betalar. Det är värt att komma ihåg att miljontals småbrukare varje år tvingas att flytta till kåkstäder, som ni redan vet. Nu när kampen mot bekämpningsmedel och storskalig exponering för dessa har tagits upp i parlamentet anser jag att det är mycket viktigt att tillämpa samma krav för franska Västindien, där klordekon används, och för de yttre randområdena. Jag uppmanar kommissionen att göra detta. Även om jag välkomnar de framsteg som gjorts vill jag sammanfattningsvis upprepa att det grundläggande problemet med bananhandeln uppenbarligen är jordbruksmodellen, som borde tänkas igenom eftersom den endast är inriktad på export. Jordbruksmodellen bör omformas mot ökad självförsörjning. Marek Henryk Migalski (PL) Jag instämmer fullständigt i Ana Gomes åsikt om att människorättsfrågan är en av de viktigaste frågor som vi hanterar, och därför förstår jag över huvud taget inte Sabine Lösings uttalande om att de pengar som används för mänskliga rättigheter ibland, om än inte ofta, är bortslösade. Mänskliga rättigheter är vår grundläggande, om inte vår viktigaste, uppgift som en europeisk gemenskap. Jag vill också hänvisa till ett av instrumenten för stöd för demokrati och mänskliga rättigheter världen över, och till uttalandet om att dessa instrument bör införas och tas i bruk oavsett om tredjeparterna och andra offentliga myndigheter har gett sitt samtycke eller inte. Detta är enligt min åsikt ett centralt uttalande som betonar vår skyldighet i det här avseendet. Vi måste ibland bygga upp demokrati och stärka de mänskliga rättigheterna trots reaktionen från regeringarna i vissa länder. Jag anser att det är en uppgift som är värd besväret, särskilt och framför allt på platser där rätten till yttrandefrihet kränks. Det är vår plikt. Joe Higgins (EN) Herr talman! Debatten genomsyras av en slags overklighetskänsla. Alla dessa betänkanden om främjandet av demokratiska och mänskliga rättigheter världen över och finansieringsinstrument för utvecklingssamarbete måste ses i sammanhanget med det skrämmande uttalandet här i går i parlamentet av FN:s generalsekreterare. Han sade att ytterligare 65 miljoner människor kommer att tvingas in i extrem fattigdom världen över bara i år. Det är den hårda verklighet som motsäger regeringarnas och kommissionens vackra ord. Utanför parlamentet proklameras på stora banderoller med EU:s logotyp: Stoppa fattigdomen. Men samtidigt driver kommissionen och de stora grupperna här i parlamentet en nyliberal ekonomisk politik som starkt minskar budgetarna och de offentliga tjänsterna, angriper vanliga människors levnadsstandard och överför enorma resurser i räddningsaktioner till banker och spekulanter. När det gäller finansieringen av utvecklingssamarbetet gratulerar kommissionen sig själv till de nya sänkta tullavgifterna för bananer som man enats om med bananproducenterna i Latinamerika, men i praktiken gynnar denna nya ordning de mäktiga transnationella bolagen. De stora bananexportörerna, som exempelvis Chiquita och Del Monte, kommer att vinna enormt mycket på detta, men det kommer att vara förödande för länderna i Afrika, Västindien och Stillahavsområdet och för små producenter. Subventionerna till små bananodlare som riskerar att ruineras på grund av det nya avtalet får naturligtvis inte tas från etablerade sociala medel, utan från andra poster i EU:s budget. Handeln bör gynna små producenter och arbetande medborgare - det vill säga majoriteten - och inte stora transnationella bolag. Nikolaos Salavrakos (EL) Herr talman! Jag är rädd för att EU:s budget för 2011 har slagit fel, såväl när det gäller genomförandet av en översyn på medellång sikt som införandet av en direkt intäkt från nya skatter, som i slutanalysen kommer att betalas av slutanvändarna, med andra ord EU-medborgarna. Jag anser inte att detta är rätt tillfälle att införa dessa skatter med tanke på att EU samtidigt upplever en ekonomisk nedgång och arbetstagarna förlorar sina arbetstillfällen, sin köpkraft och än viktigare sina försäkringsrättigheter. I stället för att ge till EU-konsumenterna tar vi ifrån dem. Det verkar återigen som om vi i våra ansträngningar att nå budgetdisciplin har åsidosatt våra planer för tillväxt och att vi genom att tillämpa den ekonomiska teorin har glömt bort den politiska teorin. Vi måste till exempel övertyga EU-medborgarna om att vi tar hand om dem på bästa möjliga sätt. I detta särskilda vägskäl får vi därför inte bete oss som Marie-Antoinette. Jag har därför två specifika förslag: vår lön som parlamentsledamöter bör för det första sänkas med 1 000 euro under 2011 och vi bör alla använda dessa pengar för att rekrytera en ung arbetslös EU-medborgare från vårt eget land. För det andra bör vi minska våra resekostnader genom att flyga i ekonomiklass. Nick Griffin (EN) Herr talman! Liksom ofta är fallet med EU:s förslag omfattar dessa finansiella instrument åtgärder som i hög grad talar till människors känslor. Alla anständiga människor vill liksom vi stoppa narkotikasmuggling, människohandel och tillhandahållande av handeldvapen till konfliktområden, men det är mycket lätt att vara känslomässig och generös med andra människors pengar. Medan vanliga människor i Grekland, Frankrike, Irland och Storbritannien får se sina samhällen splittras genom nedskärningar och åläggs alltför stora skattebördor kommer Scholzbetänkandet att lägga ytterligare 176 miljoner euro till de 172 miljoner euro som redan har avsatts för att hjälpa kapitalisterna i tredje världen att lägga beslag på ännu fler av våra jobb. I Goerensbetänkandet vill man göra slut på 190 miljoner euro, däribland 174 miljoner euro för en snabbinsatsmekanism för att hantera de kraftigt stigande livsmedelspriserna i utvecklingsländerna. Det kanske har undgått er uppmärksamhet, men livsmedelspriserna stiger kraftigt också i våra valkretsar. Men värst av allt är Brantnerbetänkandet. Här på sidan nio talas det om en finansieringsram på 2 062 miljarder euro senast 2013. Det är naturligtvis ett tryckfel. Jag hoppas vid Gud att det är ett tryckfel, men det faktum att ett sådant löjligt fel skulle kunna passera alla experter och Europaparlamentsledamöter som har läst detta betänkande visar hur slarvigt och likgiltigt EU använder pengar. Dessa pengar växer inte på träd. De delas inte ut av en enorm tandfe. Det är inte kommissionens pengar, och det är inte parlamentsledamöternas pengar. Det är skattebetalarnas pengar och en enorm och oproportionerlig andel av dessa pengar är de brittiska skattebetalarnas pengar. Maurice Ponga (FR) Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! I åratal har Europeiska unionen haft speciella och starka förbindelser med AVS-länderna. Dessa speciella förbindelser har särskilt lett till beviljandet av tullpreferenser. Så är fallet med banansektorn, inom vilken AVS-länderna har åtnjutit en handelsförmånsordning för sin export till EU. Denna förmån har ifrågasatts inom WTO, särskilt av de latinamerikanska länderna, som är stora bananexportörer. För att följa WTO-reglerna och sätta stopp för en lång tvist gick EU därför med på att sänka sina tullavgifter för banansektorn i december 2009. Med tanke på sitt privilegierade partnerskap med AVS-länderna ville EU dock hjälpa de bananproducerande AVS-länderna att hantera denna ökade konkurrens. EU har därför utlovat 190 miljoner euro fram till 2013 för att hjälpa de bananproducerande AVS-länderna att anpassa sig, vara konkurrenskraftiga och omstrukturera sin sektor vid behov. I det betänkande som vi ska rösta om i morgon bekräftar Europaparlamentet återigen sitt åtagande gentemot och sitt stöd för de bananproducerande AVS-länderna, och det välkomnar jag verkligen. Vi har därför bland annat föreslagit att Europeiska unionen om nödvändigt skulle kunna anta kompletterande åtgärder efter 2013. Thijs Berman (EN) Herr talman! Vi måste eftersträva maximal öppenhet och ansvarsskyldighet i budgeten, eftersom detta kommer att bidra avsevärt till legitimiteten för EU:s utrikespolitik. Vi talar om betydande belopp som används mot bakgrund av förordningar som lämnar ett avsevärt handlingsutrymme för kommissionen. Det är okej, men vi måste utöva en fullständig granskning av strategidokument, fleråriga vägledande program och så vidare, eftersom de har en allmän räckvidd och kompletterar de finansiella instrumenten genom att definiera prioriterade områden och målsättningar. Kommissionen bör redogöra för resultaten i en årlig rapport till parlamentet med särskild inriktning på berättigandet till offentligt utvecklingsbistånd för alla projekt. Planeringen och programplaneringen bör utföras av samma experter som gör det nu, men Europeiska utrikestjänsten behöver fler experter på utveckling och mänskliga rättigheter för
{'language': 'sv'}