Europeiska rådets slutsatser (24-25 mars 2011) (debatt) Talmannen Nästa punkt är ett uttalande av Europeiska rådets ordförande: Europeiska rådets slutsatser (24-25 mars 2011). Ordet går till Europeiska rådets ordförande Herman Van Rompuy. Herman Van Rompuy Europeiska rådets ordförande. - (EN) Herr talman, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Inom loppet av 49 dagar har jag lett tre möten i rådet och ett toppmöte med stats- och regeringscheferna i euroområdet. Detta visar på de stora och brådskande utmaningar som vår union står inför, både på det ekonomiska och diplomatiska området. Det visar också tydligt att Europeiska rådets möten inte bara är tilldragelser, utan också delar av en process. Under det möte som jag ska redogöra för i dag - dvs. det som ägde rum den 24-25 mars - godkände vi i vederbörlig ordning ett betydande antal ekonomiska åtgärder som har utarbetats och behandlats under det senaste året. Vi påskyndade våra åtgärder avseende de pågående händelserna i Libyen och vi inledde vårt svar på de katastrofala händelserna i Japan. Jag ska ta upp dessa frågor i tur och ordning. När det gäller ekonomiska frågor lade vi fram ett omfattande åtgärdspaket. Med tidigare möten som incitament, däribland euroområdets informella toppmöte den 11 mars, kunde vi förena nästan alla krafter i denna strävan. Att godkänna åtgärder och förfaranden för att hantera krisen tar oss givetvis inte omedelbart ur den. Detta kommer att kräva uthållighet och kontinuerligt arbete. Jag ska inte i detalj upprepa alla de beslut som vi fattade. Ni hittar dem i slutsatserna. Låt mig dock göra en sammanfattning av sex viktiga punkter. Nummer ett: vi har enats om den fördragsändring som krävs för att ge den permanenta stabilitetsmekanismen fullständig rättslig säkerhet. I sin resolution av den 15 december efterlyste parlamentet en obetydlig fördragsändring som skulle ge rättslig grund åt denna mekanism, istället för att tillgripa en omfattande ändring av fördraget. Vi följde det rådet, och det gladde mig när parlamentet godkände den föreslagna fördragsändringen med en överväldigande majoritet den 23 mars. Det gläder mig särskilt att vi kunde lugna parlamentet angående några av de farhågor som hade tagits upp i detta sammanhang. Jag vill tacka föredragandena Elmar Brok och Roberto Gualtieri för att de haft ett så nära samarbete med mig så att vi kunde uppnå detta resultat. Nummer två: vi har nått en detaljerad överenskommelse om den framtida stabilitetsmekanismens storlek, omfattning och funktionssätt och om en förbättring av den tillfälliga fonden. Nummer tre: vi har godkänt rådets ståndpunkt avseende sex lagstiftningsförslag om budgetövervakning och makroekonomisk övervakning före förhandlingarna med parlamentet. Jag vet att ni har arbetat hårt med detta. Jag har träffat era föredragande och jag kommer att träffa era samordnare i eftermiddag. Alla berörda parter inser behovet av att nå en överenskommelse senast i juni. Nummer fyra: vi har inlett den europeiska planeringsterminen. Den är ett försök där vi följer upp genomförandet av Europa 2020-strategin, stabilitets- och tillväxtpakten och den makroekonomiska övervakningen. Europeiska rådet i juni kommer att dra de nödvändiga slutsatserna. Jag kommer personligen att se till att det inte går förlorat i en byråkratisk process. Numer fem: vi har enats om att trovärdiga stresstester för bankerna snart ska genomföras. Uppgiften är tvåfaldig: bankerna måste genomgå testet och regeringarna är tvungna att hantera testresultaten. Nummer sex: vi har åstadkommit en kvalitativt ny ekonomisk samordning. Vi kallar den europluspakten av två anledningar. För det första, på grund av att den handlar om vad länderna i euroområdet vill gå vidare med - de har en gemensam valuta och vill genomföra kompletterande insatser utöver EU:s befintliga åtaganden och arrangemang, och för det andra på grund av att pakten också är öppen för andra. Därför gläder det mig att sex länder utanför euroområdet redan har meddelat att de kommer att ansluta sig till pakten. Dessa är Danmark, Polen, Lettland, Litauen, Bulgarien och Rumänien. Pakten förblir öppen för de fyra återstående medlemsstaterna att ansluta sig till senare. Låt mig återigen påpeka att europluspaktens politiska åtagande är ett tillägg till de övriga åtgärderna i paketet för att förbättra medlemsstaternas ekonomiska resultat, dvs. en starkare stabilitets- och tillväxtpakt när det gäller budgetövervakning, den nya makroekonomiska övervakningen och genomförandet av den avgörande Europa 2020-strategin avseende strukturreformer för att uppnå ekonomisk tillväxt. Åtagandena när det gäller konkurrenskraft, offentliga finanser och pensioner, sysselsättning osv. måste omsättas i nationella reform- och stabilitetsprogram. De kommer också att utvärderas årligen på högsta nivå. Jag har en avslutande kommentar när det gäller ekonomin. Vissa personer fruktar att detta arbete handlar om att montera ned välfärdsstaten och det sociala skyddet. Inte alls. Som jag sade till arbetsmarknadens parter vid det sociala trepartstoppmötet handlar det om att bevara dessa grundläggande aspekter av den europeiska modellen. Vi vill se till att våra ekonomier är tillräckligt konkurrenskraftiga för att kunna skapa arbetstillfällen och upprätthålla välfärden för alla medborgare, och det är det vårt arbete går ut på. Dessa är således de viktigaste delarna i vårt globala ekonomiska paket som ska hjälpa oss att komma ur krisen. Som jag sade är detta resultatet av en lång process, inte ett enskilt möte. Det var den 25 mars 2010 som Europeiska rådet beslutade att förbättra EU:s ekonomiska styrning och inrättade den arbetsgrupp som jag har haft äran att leda. Ett år senare har vi fått nya bestämmelser, nya instrument och en mer ambitiös politik. Detta har varit, och förblir, ett försök som omfattat samtliga institutioner, däribland parlamentet, och även alla medlemsstater. Det har inte alltid varit enkelt, och inte alltid odramatiskt, men den politiska viljan har varit orubblig, vår riktning tydlig och vi har uppnått betydande resultat. Alla problem är inte lösta. De är resultatet av tidigare misstag och en följd av att det saknats lämpliga instrument på både EU-nivå och nationell nivå. Men nu har vi alla chanser att ta itu med problemen och undvika att upprepa dem. Jag vill nu gå över till situationen i Libyen, som vi givetvis också diskuterade den 24-25 mars. Vi visade prov på en gemensam beslutsamhet. Jag vet att några av er har haft era tvivel, men vi har arbetat hårt för att nå konkreta resultat. Två veckor tidigare, vid ett extra sammanträde i Europeiska rådet den 11 mars, antog vi en tydlig hållning när det gäller Libyen. Utan denna tydliga europeiska ståndpunkt skulle de åtgärder som därefter vidtogs inte ha varit möjliga. För att skydda den civila befolkningens säkerhet beslutade vi att medlemsstaterna skulle undersöka alla nödvändiga alternativ, förutsatt att det finns ett påvisbart behov, en tydlig rättslig grund och stöd från regionen. Dessa tre villkor infriades snabbt. Det blev uppenbart att det fanns ett tydligt behov när regimen trappade upp våldet mot den egna befolkningen. Den rättsliga grunden tillhandahölls när FN:s säkerhetsråd enades om den viktiga resolutionen om Libyen några dagar efter mötet i Europeiska rådet. Vi fick omedelbart ett regionalt stöd från Arabförbundet. De insatser som inleddes av en koalition av europeiska, arabiska och nordamerikanska länder för att genomföra FN-resolutionen har bidragit till att skydda Libyens civila befolkning. Ett omfattande blodbad har kunnat undvikas. Tusentals liv har kunnat räddas. Detta är det viktigaste resultatet och förtjänar den största uppmärksamheten, mer än beslutsfattandeprocessen. Helheten är viktigare än detaljerna. Vi vet alla att det inte var något enkelt beslut att vidta militära åtgärder. Det förekommer naturligtvis både frågetecken och tveksamhet. Det är helt normalt i frågor som rör krig och fred. Men de svårigheter som vi har upplevt i förhållande till den aspekten av Libyenkrisen bör inte för ett ögonblick dölja EU:s totala resultat. EU har ända sedan krisens inledning stått i förgrunden. Unionen var först med att införa sanktioner och först med att införa ett reseförbud för regimens ledargestalter. Unionen var också först med att frysa libyska tillgångar och först med att, på parlamentets begäran, erkänna det libyska nationella övergångsrådet som giltig förhandlingspartner. Unionen har också samordnat räddningsaktioner för EU-medborgare, och tillhandahållit - och fortsätter att tillhandahålla - ett betydande humanitärt bistånd. De politiska mål som vi fastställde den 11 mars förblir oförändrade. Gaddafi måste bort. Vi vill se en politisk övergång ledd av libyerna själva och grundad på en bred politisk dialog. Vi är redo att bistå ett nytt Libyen, både ekonomiskt och när det gäller att bygga upp nya institutioner. Vi följer också noggrant händelserna i övriga regionen. I vetskap om att situationen ser annorlunda ut i varje land uttrycker vi vår allvarliga oro över situationen i Syrien, Jemen och Bahrain. Vi fördömer kraftfullt upptrappningen av våldet, och vi stöder politiska och sociala reformer i vårt södra grannskap. Vi måste också förändra vår politik, och senare i dag kommer jag att diskutera detta med flera ledamöter med ansvar för denna region i parlamentets utskott för utrikesfrågor. Något som är positivt är att vi kunnat ta del av det smidiga genomförandet av folkomröstningen om författningen i Egypten för två veckor sedan. Jag vill också säga ett par ord om Elfenbenskusten. Det fanns inte med på dagordningen för det senaste Europeiska rådet, men vi antog slutsatser i december och har noggrant följt utvecklingen i landet sedan dess. Först och främst fördömer vi våldet i de starkaste ordalag, särskilt våldet mot civila. Detta måste upphöra på båda sidor. För det andra är den nuvarande situationen ett tydligt resultat av bristen på respekt för demokratin. Demokrati handlar inte bara om val, utan också om att respektera valresultatet. Världssamfundet var på det klara med resultatet av förra årets presidentval i Elfenbenskusten. Vi måste vara konsekventa i vår hållning. När det slutligen gäller Japan, och den anhopning av tragedier som har drabbat landet, har vi i Europeiska rådet uttryckt våra sympatier och vår solidaritet med det japanska folket samt våra kondoleanser till de tusentals drabbade. Vi får inte glömma dem, även då andra aspekter av dramat i Japan tilldrar sig vår uppmärksamhet. Som union är vi redo att bistå Japan på alla tänkbara sätt. Under dessa tragiska dagar upprepar vi, som Japans sanna vänner, den strategiska betydelsen av förbindelsen mellan EU och Japan. Som vi vet får händelserna effekter som sträcker sig längre än till Japans gränser, och därför drar EU full lärdom av dessa. Vi följer noggrant konsekvenserna för den globala ekonomin och de aspekter som rör kärnkraften. Detta är en huvudprioritering. Därför har vi beslutat att säkerheten vid alla kärnkraftverk snarast ska granskas genom så kallade stresstest av säkerheten. Kommissionen ska rapportera till Europeiska rådet om stresstesterna före årets slut. Den ska granska befintliga EU-regler om säkerheten vid kärnkraftverk och föreslå förbättringar där så behövs. I EU vill vi ha högsta standard när det gäller kärnsäkerhet, för säkerställandet av säkerheten vid kärnkraftverk kan inte upphöra vid våra gränser. Vi uppmuntrar och stöder våra grannländer att utföra liknande stresstester. En världsomfattande översyn av kärnkraftverken skulle vara det bästa. Herr talman, mina damer och herrar, detta avslutar min sammanfattning om det vi enats om vid årets tredje möte i Europeiska rådet. Mycket av detta banar väg för ytterligare arbete här i parlamentet, oavsett om det sker via lagstiftningsförfaranden eller via parlamentets allmänna rätt att kontrollera den gemensamma säkerhets- och utrikespolitiken. Jag ser fram emot att höra era synpunkter. José Manuel Barroso Herr talman, Europeiska rådets ordförande, mina damer och herrar! Europeiska rådets ordförande har redogjort för alla de beslut som fattades vid förra veckans möte. Jag vill dela min uppfattning om dessa beslut med er, och särskilt tala om de kommande etapperna. Jag vågar nog påstå att vissa mycket viktiga strukturella beslut togs för att främja en ökad finansiell stabilitet i euroområdet och en ökad ekonomisk samordning. Detta är en verklig vändpunkt för EU:s ekonomiska styrning, särskilt om vi ser tillbaka på det vi hittills gjort för att komma till denna punkt. Vi har åtminstone lagt en ordentlig, stadig grund för den ekonomiska komponenten i vår ekonomiska och monetära union. Jag anser att den hädanefter kommer att ha en mer stabil grund. Vi har numera en ram som gör det möjligt för oss att tillsammans bemöta varje kris som kan tänkas uppstå. Och sist men inte minst bör vi, i bedömningen av rådsmötets resultat, inte förbise att ramen är i linje med bestämmelserna i fördraget och överensstämmer med en gemenskapsstrategi. Som vi alla vet var detta ingen given slutsats. Kommissionen stod i förgrunden för det gemensamma svaret på den ekonomiska krisen och visionen för Europa 2020. Den har fått starkt stöd från parlamentet, och jag vill återigen tacka er för detta. Den gemensamma hållning som parlamentet och kommissionen intagit för att försvara gemenskapsstrategin har erkänts och spelat en viktig roll för att uppnå dessa resultat. Vår nya ekonomiska struktur är nu därför i stort sett inrättad. Den är emellertid i sig ingen garanti, utan politiska ledare behöver nu fatta vissa viktiga beslut för att kunna förverkliga denna struktur. Inom denna nya ram är det viktigt att vi är beslutsamma när det gäller att utan ytterligare dröjsmål genomföra den nödvändiga konsolideringen av de offentliga finanserna och de prioriterade strukturreformerna för tillväxt som bekräftades under detta Europeiska rådsmöte, på grundval av kommissionens årliga tillväxtöversikt. Jag är övertygad om att vår beslutsamhet under de kommande veckorna och månaderna kommer att vara lika stark, om inte starkare, som den beslutsamhet vi hittills visat när det gällt att åstadkomma de olika delarna i vårt gemensamma svar på krisen på ett sammanhängande och samordnat sätt: den europeiska planeringsterminen, europluspakten, den nya förstärkta ramen för ekonomisk styrning och de åtgärder vi har vidtagit i en anda av solidaritet och ansvar för att upprätthålla euroområdets finansiella stabilitet. Jag kan också påpeka att kommissionen skulle ha velat gå längre på vissa områden av ekonomisk styrning, särskilt när det gäller euroområdets nya finansiella stabilitetsmekanism. Vi skulle exempelvis ha önskat en ökad flexibilitet. Jag tror ändå att vi kan säga att vi har lyckats säkerställa en mekanism som är förankrad i fördraget, med en stark roll för kommissionen och under parlamentets tillsyn. Det resultat som har uppnåtts är mycket viktigt och godkännandet av fördragsändringen, som fick ett brett stöd i parlamentet, har bidragit till detta. De nya förvaltningsstrukturerna måste nu sättas i funktion så att den ekonomiska situationen kan åtgärdas. Sanningen är att vi fortfarande befinner oss i ett svårt läge. Initiativet ligger nu mer hos medlemsstaternas domstolar, som måste avsluta sina nationella reformprogram och sina stabilitets- eller konvergensprogram. Kommissionen kommer att invänta konkreta, ambitiösa förslag från var och en av medlemsstaterna för att gemensamt gå vidare mot de mer omfattande målen inom Europa 2020-strategin, dvs. fler arbetstillfällen, fler investeringar i utbildning, forskning och innovation samt en djärvare strategi för att bekämpa fattigdom och social utslagning. Vi väntar också på att medlemsstaterna ska presentera vilka åtgärder de kommer att vidta för att råda bot på den fortsatta makroekonomiska obalansen och förbättra konkurrenskraften, tillväxten och sysselsättningen. Så snart vi fått dessa handlingar kommer vi att kunna utarbeta våra förslag till yttranden och rekommendationer till varje land så att de kan antas före Europeiska rådets möte i juni. Detta möte kommer också att markera slutet på den allra första europeiska planeringsterminen. Jag vill framhålla att vi alla delar ett gemensamt ansvar, och det är viktigt att alla ger sitt fulla stöd till Europa 2020-strategin. Europa 2020-stratagin förblir den grundläggande ramen för EU:s reformer för tillväxt och sysselsättning. I detta avseende skulle punkt 6 i Europeiska rådets slutsatser kunna nämnas. Där konstateras följande: ”Vid genomförandet av denna politik och för att säkerställa ett brett egenansvar kommer ett nära samarbete att upprätthållas med Europaparlamentet och andra EU-institutioner och rådgivande organ (ESK, Regionkommittén), där nationella parlament, arbetsmarknadens parter, regioner och andra intressenter ska delta fullt ut.” Jag vill framhålla denna punkt eftersom en av de vanligaste anmärkningarna mot Lissabonstrategin var, som ni vet, just bristen på egenansvar i reformprogrammet för den europeiska ekonomin. Jag hoppas att vi denna gång har dragit lärdom av den processen och att vi verkligen kommer att arbeta hårt för tillväxt och sysselsättning på både EU-nivå och nationell nivå. När det gäller reformen av den ekonomiska styrningen är det nu parlamentets uppgift att gå vidare mot ett slutligt godkännande av de sex förslagen i lagstiftningspaketet, och jag hoppas att vi snarast möjligt kommer att uppnå ett vittgående resultat. Detta är avgörande om hela systemet för ekonomisk styrning ska kunna inrättas. Jag anser därför att vi har flera anledningar att vara nöjda med resultaten av Europeiska rådets senaste möte, men också flera anledningar att nu fortsätta vårt hårda arbete. Det ekonomiska klimatet är nämligen fortfarande kärvt och oförutsägbart, särskilt när det gäller de sociala aspekterna, som vi alla är mycket oroade för. Under de kommande veckorna kommer kommissionen också att lägga fram sina förslag om inremarknadsakten. Det gläder mig att rådet ägnat så mycket tid åt att diskutera den inre marknadens framtid och betonat den centrala roll som den inre marknaden spelar när det gäller att främja tillväxt, sysselsättning och konkurrenskraft. I detta sammanhang har rådet bland annat framhållit betydelsen av att förenkla lagstiftningen för i synnerhet små och medelstora företag. Vi vill frigöra den inre marknadens tillväxtpotential. Jag vill i samband med detta också fästa uppmärksamheten på det faktum att konsolideringen av offentliga finanser inte är ett mål i sig, utan ett medel för att stimulera rättvis och hållbar tillväxt samt skapa arbetstillfällen. När vi diskuterar frågan om rättvis tillväxt är det viktigt att framhålla att Europeiska rådet också uttalade sig om möjligheten att ta ut en skatt på internationella finansiella transaktioner. Jag bekräftade kommissionens intentioner om att lägga fram några förslag avseende beskattning av den finansiella sektorn. Vi anser definitivt att alla bör bidra till krishanteringen. Som ni vet diskuterade rådet även situationen i södra Medelhavsområdet och särskilt i Libyen. Europeiska rådets ordförande gav oss en mycket utförlig redogörelse. Jag vill bara nämna att jag träffade den tunisiske premiärministern under gårdagen. Jag upprepade vårt stöd till den demokratiska revolutionen och vår villighet att hjälpa det tunisiska folket i deras strävan efter frihet, rättvisa och sociala framsteg. I detta sammanhang nämnde jag även frågan om migration, som Tunisien och EU bör ta itu med gemensamt i en anda av konstruktivitet och genuint partnerskap. Det är nämligen ett partnerskap för demokrati och delad välgång som vi har föreslagit och som mottagits mycket väl av Europeiska rådet. Ytterligare en fråga behandlades av Europeiska rådet, nämligen krisen i Japan, och i synnerhet situationen vid kärnkraftverken. Under gårdagen hade jag också ett ganska omfattande telefonsamtal med den japanske premiärministern, som tackade EU för våra insatser. Jag upprepade vår solidaritet och uppgav att vi skulle fortsätta att stödja Japan. Vi diskuterade också situationen vid kärnkraftverken. Premiärminister Naoto Kan informerade mig om situationen i Japan och den senaste utvecklingen på säkerhetsområdet. Han framhöll sin beredvillighet att samarbeta med oss när det gäller det arbete som behöver göras på området för kärnsäkerhet i EU och övriga världen. Det finns uppenbarligen en ökad oro bland allmänheten för kärnkraftsfrågan. Vi måste inrikta oss på denna oro och garantera högsta kärnsäkerhet. Vi måste också agera i fullständig öppenhet. ”Stresstester” kommer därför att genomföras vid kärnkraftverk i Europa och resultaten kommer att offentliggöras. Rådet har uppmanat kommissionen och den europeiska gruppen av tillsynsmyndigheter på kärnsäkerhetens område (Ensreg) att besluta om omfattningen av och de praktiska detaljerna kring dessa tester, som kommer att genomföras av oberoende nationella myndigheter. Kommissionen kommer också att undersöka regelverket för säkerhet i kärnkraftverk och i slutet året föreslå de förbättringar som visar sig vara nödvändiga. Vi får inte svika tilltron till vår förmåga att agera samfällt för Europas gemensamma bästa. Detta är vad kommissionen strävar efter att göra dagligen, med vetskap om att vi kan räkna med parlamentets stöd. Det kommer vi att fortsätta med, samtidigt som vi fullo utför våra nya uppgifter. Joseph Daul Herr talman, Europeiska rådets ordförande, kommissionens ordförande, mina damer och herrar! Det senaste Europeiska rådet har hjälpt våra länder in på rätt spår. Genom att öka solidaritetsfondens kapacitet och besluta att göra den permanent har de 27 medlemsstaterna återigen visat sitt åtagande för euron. De har också visat att de fäster vikt vid solidaritet mellan de finansiellt mer stabila länderna och de länder som står inför tillfälliga svårigheter. Beslutet att ingå en europakt mellan länderna i euroområdet, och därutöver, tyder samtidigt på en polisk vilja hos de europeiska ledarna att dra lärdom av finanskrisen. Att vi har en gemensam valuta tvingar oss att vara mer konsekventa i våra ekonomiska och sociala val. Det är länge sedan länder kunde fastställa en avvikande skattesats eller särskilda sociala bestämmelser utan att först rådgöra med sina partner. Anledningen till detta är enkel: alla länder bör gynnas av solidariteten från partnerländerna inom euroområdet. Våra medborgare kommer dock bara att godta denna solidaritet om de tror att alla anstränger sig lika mycket för att sköta de offentliga finanserna. I detta avseende är europakten ett viktigt steg framåt mot en konvergens av våra ekonomier. Min grupp är mycket positiv till denna pakt, men kräver - och kommer att fortsätta att kräva - att den ska genomföras inom ramen för gemenskapsmetoden, under ledning av kommissionen. Rätt åtgärder har vidtagits och ni har gjort ett bra arbete, men mer behöver göras inom ramen för denna gemenskapsmetod och under ledning av kommissionen. Det är på så sätt vi ska bygga Europa. Ni vet hur envis jag kan vara, och jag kommer att upprepa detta så ofta som det behövs för att ingen ska glömma. EU skiljer sig från övriga världen genom denna modell av social marknadsekonomi, en modell som våra medborgare med rätta är stolta över och som grundar sig på solidaritetsprincipen. Samtidigt är det en modell som är svår att bevara i och med globaliseringen. Det gäller att veta hur man ska säkerställa dess hållbara framtid genom att gå en gyllene medelväg mellan det förmyndarsamhälle som förespråkas av socialister, som nästan har försatt oss i konkurs, och den överdrivna liberalism, vars faror vi har sett i och med finanskrisen. Det krävs tre faktorer för att uppnå detta. För det första måste alla våra länder minska sina underskott, för det andra måste länderna anta jämförbara budgetmässiga, skattemässiga och sociala regler, och för det tredje bör de tillsammans investera i innovationer för att främja tillväxten, som hittills varit klart otillräcklig. Vi kan bara bevara och stärka vår modell om vi investerar i tillväxtsektorer, såsom grön energi, nanoteknik, bioteknik, osv. Mot bakgrund av vårt begränsade ekonomiska manöverutrymme är det bästa sättet att bemöta utmaningen med tillväxten och uppnå stordriftsfördelar att förena våra förmågor och vårt kapital. Utan massiva investeringar i innovation och utan en genuin europeisk plan försakar vi möjligheten att hålla jämna steg med våra konkurrenter. När våra stats- och regeringschefer möttes för tio dagar sedan var kärnkraftverket i Fukushima fortfarande en fråga som väckte oro över hela världen samtidigt som rebellerna i Libyen hoppades på kraftfulla insatser från EU:s sida. När det gäller dessa två frågor har våra länder och EU visat stor ansvarskänsla. Vi har i själva verket erbjudit Japan vårt kärnkraftskunnande i det som är en ytterst svår och oroande situation för landet, och för internationella samfundet i stort. Det kommer utan tvekan att finnas ett före och ett efter Fukushima. Även om vi tyvärr inte är där ännu vill min grupp att situationen efter Fukushima ska bli en period av eftertanke och åtgärder, för att först och främst se till att de regler som styr kärnsäkerheten skärps väsentligt, och för det andra att våra insatser på området för grön energi främjas. Jag håller med om er inställning till Elfenbenskusten, herr ordförande. När det slutligen gäller Medelhavsområdet välkomnar jag Europeiska rådets upprepade krav på att överste Muammar Gaddafi ska lämna ifrån sig makten, så att det blir möjligt att vända blad i detta lands historia. Jag hoppas att alla länder samlas för att diskutera en grannskapspolitik som är lika ambitiös och framgångsrik för länderna i syd som 1990-talets grannskapspolitik var för länderna i öst. (Applåder) Martin Schulz för S&D-gruppen. - (DE) Herr talman! Om man lyssnar uppmärksamt till anförandena av Herman Van Rompuy och José Manuel Barroso kan man påminnas om en känd tysk sång vars ord lyder något i stil med ”Alle man på däck, men fartyget är ett vrak”. Det råder inga problem - allt är under kontroll. Vi har löst alla svårigheter till allas fullständiga tillfredsställelse. Jag för min del har inte kunnat förstå era redogörelser från Europeiska rådet. Jag kan helt och hållet förstå att ni inte ville komma hit med en negativ rapport. Om jag var Europeiska rådets ordförande skulle jag troligtvis också vara angelägen om att framställa denna ständiga Wienkongress i de mest bländande ordalag. Ni nämnde Libyen. Ni missade dock att nämna den stora skillnaden mellan EU:s två största regeringar i denna fråga. Det råder inget samförstånd mellan Frankrike och Tyskland i Libyenfrågan. Skillnaderna inom EU när det gäller en av de viktigaste internationella frågorna tyder på att allt inte alls är under kontroll. Herr Van Rompuy, det hade tjänat oss bättre om dessa resultat från rådets möte hade presenterats 2010. Om vi hade velat undvika förra årets nedåtgående spiral, särskilt inom euroområdet, borde vi ha vidtagit de åtgärder som nu införts redan under våren 2010. Vi bör fråga oss varför dessa åtgärder inte vidtogs under våren 2010. Svaret är att i Europeiska rådet, den institution som leds av dig, är det inte gemenskapsmetoden eller en anda av gemenskap och gemensamma mål som fastställer vad som ska diskuteras och godkännas. Det är snarare nationella taktiska intressen som i sista hand spelar en större roll än gemensamma EU-intressen. Detta är ett särskilt problem för EU. Jag skulle ha velat höra något från dig, José Manuel Barroso, där du exempelvis förklarar hur det kommer sig att det parti som du tillhör och en gång ledde, och som gjorde dig till premiärminister i Portugal, nu har orsakat en portugisisk regerings fall, efter att denna regering genomfört exakt de åtgärder som du och kommissionsledamoten bredvid dig nu kräver. (Applåder) Vi kan inte anklaga dig för att vara ansvarig för detta, för när allt kommer omkring är du ju inte längre partiledare. Jag hade emellertid förväntat mig ett tydligt uttalande från kommissionens ordförande om hur en utmanövrering på nationell nivå kan få negativa konsekvenser för EU - när allt kommer omkring sammanföll den portugisiska regeringens sammanbrott exakt med den tidpunkt då regeringen beslutat att göra just det som stabilitetsramen krävt. Det finns inget sätt att föra EU framåt. Något som oroar mig mycket, och som ingen av er har tagit upp, är att vi alltid ställs inför exakt samma scenario före ett möte i Europeiska rådet. Stats- och regeringscheferna har knappt enats om en åtgärd för att stabilisera euron eller en särskild medlem i euroområdet i sina förslag till slutsatser, när värderingsinstitut i City of London eller New York nedvärderar detta land. Det leder alltid till samma resultat, nämligen en våg av spekulationer mot euron. När kommer vi äntligen att ha modet att säga: ”EU ska inte längre kommenderas av dessa spekulanter”? (Applåder) Vad ska vi säga till bankerna? Jose Manuel Barroso, det gläder mig mycket att höra dig säga att du har ett förslag om en skatt på finansiella transaktioner. Europeiska centralbanken lånar för närvarande ut pengar till en ränta på 1 procent till banker som sedan lånar ut dessa pengar till medlemsstaterna i euroområdet till en ränta på 10 procent. Ingenting förändras: de som orsakade krisen är fortfarande de som tjänar mest på den. Därför behöver vi en skatt på finansiella transaktioner, så att vi kan se till att dessa banker får bära en del av kostnaderna för finanskrisen. José Manuel Barroso, du nämnde Europa 2020 - med mer sysselsättning, mer investeringar, mer forskning och utbildning, bättre miljöskydd - det låter alldeles utmärkt. Kruxet är bara att allt detta ska uppnås genom färre och färre offentliga investeringar. Ett resultat är att Europa 2020 och Lissabonprocessen är ytterst positiva framsteg, men de kommer att misslyckas om vi endast ensidigt skär ner på budgetarna inom ramen för EU:s ekonomiska utveckling. Det vi behöver är modet att göra offentliga investeringar. Se på investeringsnivån i de framväxande länderna. Se på nivån av offentliga investeringar i Indien. Se på Brasilien. Se på övriga kontinenter och de offentliga medel som investeras där. EU skär ner till det yttersta, och därför bör vi fastställa en metod för att uppnå våra mål, nämligen Europa 2020-målen, som den rättsligt bindande grunden i de sex lagstiftningsförslagen (det s.k. six-pack) för ekonomisk styrning. Regeringar kan sedan äntligen genomföra det som de högljutt har utlovat, bara för att förhindra utvecklingen genom sina budgetnedskärningar - som också uppnåtts genom att minska EU:s budget. Av denna anledning förväntar jag mig att du, José Manuel Barroso, och i synnerhet kommissionsledamoten med ansvar för budgeten, Janusz Lewandowski, utarbetar ett engagerat och ambitiöst budgetförslag för EU som faktiskt underlättar den utveckling som unionen kräver. Guy Verhofstadt för ALDE-gruppen. - (EN) Herr talman! För det första vill jag tacka Herman Van Rompuy för denna rapport från Europeiska rådet, men i ärlighetens namn anser jag inte att krisen är över och inte heller att den kan lösas genom de åtgärder vi nu vidtar. Det är fortfarande skakigt i vår ekonomi. Det som vi hittills har gjort i EU är att vidta tillfälliga åtgärder, dvs. åtgärder som kan vara nödvändiga, men som i själva verket inte löser krisen. Vi har beviljat 110 miljarder euro till Grekland och 67 miljarder euro till Irland, och då räknar jag inte med de 24 miljarder eurona till de irländska bankerna som vi just har beslutat oss för att bevilja. För närvarande har vi 76 miljarder euro i statsobligationer som ECB har köpt. Jag kan lova er att ECB kommer att fortsätta med detta, eftersom katastroffonden inte tillåts användas på sekundärmarknaderna. Det innebär att ECB kommer att fortsätta att köpa statsobligationer. Utöver detta har ECB gått med på en bankgaranti på 100 miljarder euro för att tillhandahålla likvida medel till banker i EU. Det innebär att vi under de senaste månaderna har investerat sammanlagt 400 miljarder euro i krisen. Det är tre gånger EU:s budget! Och ännu har vi inte sett det värsta. På torsdag kommer räntorna i Europa troligtvis att höjas - från 1 procent till 1,25 procent - vilket kan förvärra situationen. Det är viktigt att bekämpa inflationen, men det innebär samtidigt att situationen förvärras. Detta är alltså läget: vi har investerat 400 miljarder euro. Och har vi löst krisen? Nej, vi har inte löst krisen. Det som krävs är en verkligt djärv och djupgående strategi, men någon sådan har vi inte för tillfället. I detta avseende vill jag citera Nout Wellink, ordföranden för den nederländska centralbanken, som offentliggjorde sin årsrapport för några dagar sedan. Han gjorde tre påpekanden avseende resultatet av våra och rådets beslut under de senaste veckorna. Han ansåg att budgetreglerna inte är tillräckligt hårda, att paketet för ekonomisk styrning är alltför begränsat och att europakten i själva verket är alltför svag eftersom det saknas en mekanism som kan införliva den. Detta är inte mina ord, jag citerar Nout Wellink, ordföranden för den nederländska centralbanken, som upprepat exakt det som Jean-Claude Trichet sade i förra veckan. Hans tredje påpekande var att den finansiella tillsynen utförs på en alltför nationell grund. Jag anser att Nout Wellink har rätt. Vi kan till och med lägga till ett antal andra faktorer. De första är EFSF och ESM. Den permanenta och den tillfälliga räddningsfonden kan inte användas eftersom de omfattas av regeln om enhällighet. Om vi behåller denna regel kommer hela euroområdet hädanefter att utnyttjas av euroskeptiska regeringar och av euroskeptiska politiska partier. Slutligen - och detta är mitt budskap för dagen - är vi fortfarande tvungna att städa upp i de europeiska bankerna. Problemet har inte lösts, och EU:s ekonomiska återhämtning kommer inte att påbörjas om vi inte först av allt hanterar detta problem. Förutom att de har kvar gamla produkter från finanskrisen i sina portföljer har de numera också ett antal obligationer i sina portföljer från problematiska länder vars kreditvärdering sjunker för varje dag, eller åtminstone för varje vecka. Det jag begär är att José Manuel Barroso och Jean-Claude Trichet snarast möjligt presenterar ett globalt svar på denna fråga, nämligen en djärvare stabilitetspakt - och parlamentet arbetar med detta - och ekonomisk styrning. Existerar det någon egentlig ekonomisk styrning? Det vi har i dagsläget är en mellanstatlig strategi utan någon sanktioneringsmekanism, och det kommer inte att fungera. Det har inte fungerat tidigare och det kommer inte att fungera i framtiden. Vi måste lägga fram ett förslag om att avskaffa regeln om enhällighet för dessa räddningsfonder, för den regeln fungerar inte. I själva verket ger vi all makt till de länder och partier som motsätter sig systemet. Slutligen har vi lagt fram en plan för den europeiska banksektorn. Vi kommer inte att se någon ekonomisk återhämtning förrän ni har presenterat en europeisk mekanism för att städa upp i bankerna. Vi är alla medvetna om att det kommer att kräva pengar. Att återkapitalisera de europeiska bankerna, finansiera investeringar i EU - såsom krävts av Martin Schulz - och samtidigt täcka svaga offentliga finanser i ett antal medlemsstater. Hur ska vi kunna göra detta? Var finns de pengar som krävs? Det enda sättet att få fram pengar är att skapa en verklig europeisk obligationsmarknad, och det vet vi. Att upprätta en europeisk obligationsmarknad är det enda sättet att ta oss ur krisen. Jag vill uppmana José Manuel Barroso att det nu är dags för honom att göra sitt. Tiden rinner ut, och vi kan inte lösa problemen enbart genom en pakt för euron. Daniel Cohn-Bendit Herr talman, Europeiska rådets ordförande, kommissionens ordförande, mina damer och herrar! Herman Van Rompuy, jag måste erkänna att Martin Schulz citerade en liten tysk sång för dig. Dess direkta motsvarighet på franska lyder ”Tout va très bien, Madame la Marquise, il n'y a pas de problème” (ung. Allt är frid och fröjd, fru markisinna, det råder inga problem). Jag måste säga att jag är förvånad över hur saker och ting har presenterats här. Vi vill inte bli betraktade som idioter. Även om vi gärna lyssnar på er läser vi också tidningarna då och då, så vi är faktiskt medvetna om vad som inträffade vid detta Europeiska råd. Kom inte med några historier. Vi känner till vilka problemen är. Vi är inte här för att spilla vår tid. Jag vill påpeka en sak för dig och José Manuel Barroso. Ni tjatar om ”stabilitet, tillväxt, sysselsättning, konkurrenskraft”. Så mycket är sant. Men vet ni hur det framstår hos våra medborgare? Vad de upplever är ”ojämlikhet, en känsla av orättvisa och osäkerhet”. Det är så det omsätts för dem. Och om inte EU förändrar sina metoder, och försöker bemöta denna känsla av orättvisa och ojämlikhet eller denna verkliga ojämlikhet och osäkerhet, ja då kommer folket att höra ”konkurrenskraft” och tolka det som att ”de återigen kommer att drabbas”. Det är detta som är vårt verkliga problem. Medborgarna kommer att se de mekanismer som vidtas för att rädda bankerna - och som jag kan tillägga är nödvändiga - och tänka ”se där ja, det ordnar sig för bankerna”. Men se på bankernas vinster. Se på de feta lönekuverten. Människor kommer att säga: ”Detta är fullständigt vansinnigt!” Alla dessa pengar spenderas och ändå är det medborgarna och de nationella budgetarna som får bära bördan, samtidigt som ojämlikheten ökar ytterligare. Under de senaste åren har statistiken visat på en ökande ojämlikhet. Om vi misslyckas med att åtgärda detta problem kommer medborgarna att vända oss ryggen, vilket ger bränsle till den högerextrema antieuropeiska vågen i EU. Och de skulle dessutom ha goda skäl till detta, för vi har inte förmågan att bemöta denna känsla av ojämlikhet, orättvisa och osäkerhet. Så om vi inte reagerar kommer vi inte heller att lyckas. När det gäller euroobligationer, som nämndes av Guy Verhofstadt, är det i själva verket en försvarsfond vi bör tala med medborgarna om och mobilisera. Om vi emellertid inte har någon investeringsfond eller inte kan ge några konkreta bevis på att vi vill få hjulen att rulla igen - vilket är skälet till att vi behöver euroobligationer, dvs. inte bara för försvaret utan också för investeringar - nå, om vi inte slår in på denna väg kommer medborgarna inte att förstå någonting, och i synnerhet inte denna politik. Därför behöver också vissa saker påpekas: när det gäller ojämlikheten, varför går det inte att i dagsläget i EU anta vissa sociala åtgärder som medborgarna faktiskt förstår? Man skulle t.ex. kunna besluta om en minimilön i EU, som inte nödvändigtvis behöver ligga på samma nivå, men åtminstone kunde man införa begreppet minimilön. Det är ofattbart att man i ett land som Tyskland, där det ofta talas om ekonomisk anpassning, inte nämner eller diskuterar detta problem. Det är ofattbart att Tyskland, som är ett av några få ekonomiskt starka länder i EU i dag, inte förmår införa en minimilön för sina medborgare. Detta är något som borde tas upp inom ramen för EU:s ekonomiska och sociala styrning. Jag går nu över till frågan om Libyen. Martin Schulz påpekande var riktigt, om än dramatiskt. Vi ser hur ett land som Tyskland håller sig undan, medan andra länder försöker finna lösningar. På denna punkt håller jag med helt och hållet, men bara i detta sammanhang. Det jag skulle vilja se när vi nu diskuterar en grannskapspolitik är att vi ser de åtskilliga misstag som vi tidigare gjort när det gällt denna grannskapspolitik. Hur artade sig våra förbindelser med Muammar Gaddafi innan bombningarna inleddes? Vilka förbindelser hade de europeiska länderna med Muammar Gaddafi, Zine El Abidine Ben Ali och Hosni Mubarak? Låt oss slutligen utvärdera vad dessa artiklar om mänskliga rättigheter i associeringsavtalen inneburit för oss. Noll! Intet! Om vi inte gör denna utvärdering bör vi åtminstone sluta ljuga för oss själva. Ägnade Europeiska rådet ens fem minuter åt att reflektera över vad vi tidigare misslyckats med att göra inom ramen för vår Medelhavspolitik? Har ni funderat på det? Jag har inte läst något sådant i handlingarna. Jag har inte hört er säga något om denna fråga. Om bara Europeiska rådet kunde vara en aning självkritisk när det gäller sina tidigare misstag. Och slutligen går jag över till frågan om Japan. Problemet är att den bästa formen av kärnsäkerhet är att fasa ut kärnkraften. Det finns ingen riskfrihet när det gäller kärnkraften. Det kan inte ske över en natt, men om vi inte fasar ut kärnkraften kommer vi aldrig att vara säkra. Problemet har inget att göra med att stresstesta en olycka. Som konstaterats av André-Claude Lacoste, chefen för Frankrikes kärnsäkerhetsmyndighet, är problemet den samlade effekten av flera möjliga olyckor - något som hittills, otroligt nog, aldrig har undersökts. Det var det som hände i Japan. Det är inte bara en olycka utan anhopningen av fyra eller fem olyckor, samt den mänskliga faktorn, som har lett till denna situation. Matematiskt sett är det inte möjligt att garantera denna säkerhet. Om vi européer inte säger vår mening... den kommer inte att fasas ut över en natt, men om vi inte fasar ut kärnkraften bör vi sluta att tala om kärnsäkerhet. Det existerar ingen kärnsäkerhet. Jan Zahradil Herr talman! Den viktigaste frågan vid Europeiska rådets senaste möte var ekonomin och stabiliteten i euroområdet. Ni är alla medvetna om att de flesta ledamöterna i gruppen Europeiska konservativa och reformister kommer från länder utanför euroområdet, och de flesta är från länder som inte ens gått med i europakten. Det betyder dock inte att vi vill se euroområdet misslyckas. Tvärtom vill vi ha stabilitet och välstånd i hela Europeiska unionen, inklusive euroområdet. Vi vill se ansvarstagande nationella regeringar som kan få slut på skuldsättningen, reformera de offentliga utgifterna och ta itu med skattereformer, och därmed få till stånd en återuppbyggnad av den finansiella disciplin vi anser vara korrekt. Vad vi däremot inte ser som korrekt och vad som bekymrar oss är den dolda agenda som drivs här av vissa medlemsstater och även delvis av kommissionen och vissa grupper bland parlamentets ledamöter. Det är ett försök att utnyttja krisen för ytterligare överföring av självbestämmandet. Det är ett försök att gå mot ytterligare harmonisering av skatter och avgifter. Det är ett försök att ta ytterligare ett steg mot skapandet av en skatteunion, och därmed mot en fullständig politisk union. Vi säger nej till en sådan union. Vi stöder inte en sådan union. Jag har suttit här sedan 2004 och varje gång det blir problem hör jag samma gamla fras: ”Vi behöver mer Europa, vi behöver en mer EU-baserad strategi”. Nej, säger jag, det är inte vad vi behöver. Det är försöken att lösa allt på EU-nivå som har försatt oss i den här röran - och hur ska vi nu hantera den? På EU-nivå än en gång. Jag ber er att äntligen inse att luften helt har gått ur den nuvarande modellen för europeisk integration. Ni måste sluta leva i förra seklets 50 år gamla dröm om efterkrigstidens europeiska integration. Det europeiska paradigmet har förändrats, och ju förr en del av er kan förlika sig med det, desto bättre är det. Lothar Bisky Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Min grupp anser att resultaten från rådets möte är otillräckliga. Låt oss för det första se på den ekonomiska politiken. Vi framförde våra synpunkter kring de överenskomna riktlinjerna på det ekonomipolitiska området vid en frågestund i förra veckan. Det som krävs är att vi kommer över den nyliberala fixeringen vid vinst och konkurrens, som framgår av uttryck som ”flexicurity”, justering av pensionsåldern och så vidare. Vi menar att det behövs en kontrollerad ekonomipolitisk styrning med demokratisk legitimitet som kan förhindra skatte- och lönedumpning och miljömässig dumpning med hjälp av lämpliga gemensamma miniminormer som ger en effektiv reglering av de finansiella marknaderna och förhindrar att vinsterna privatiseras medan riskerna överförs till den breda allmänheten. Den andra punkten jag vill ta upp är vårt södra grannskap och då särskilt Libyen. EU:s medlemsstater har blivit inblandade i en makaber situation i Nordafrika, framför allt i Libyen. Detta har redan kritiserats här. Jag vill bara betona en sak - de vapen som diktatorn Muammar Gaddafi använder mot demonstranter och rebeller har köpts från oss. Han beskjuts nu av Natotrupper, som uppenbarligen har order att skydda dem som kämpar för frihet och demokrati, och som också använder vapen från EU och Förenta staterna. Jag undrar vad det är för mening med den befintliga hederskodexen om vapenhandel om en sådan situation kan uppstå? Var finns stödet för frihet, mänskliga rättigheter och kampen mot social orättvisa i specifika fall, som i Lampedusa, dit hundratals flyktingar från Nordafrika kommer varje dag? Jag befarar att den nyligen ihoptråcklade grannskapsidén handlar mer om EU:s intressen än om ett lämpligt svar på partnerländernas behov. Min tredje punkt gäller Japan. Vi har fortfarande tid att diskutera Japan i eftermiddag och i morgon. Även på denna punkt har vi misslyckats med att få en sammanhållen EU-strategi, åtminstone när det gäller säkerhetskontrollerna, de så kallade stresstesterna. Jag är inte förvånad över att våra medborgare med viss berättigad skepsis ställer sig frågan exakt var EU står i denna fråga. Godfrey Bloom Herr talman! Jag vill återkomma till frågan om Libyen. När började den politiska klassen och samhällseliten plötsligt inse det faktum att överste Muammar Gaddafi är en ond människa? När, under perioden efter det underbara foto där du omfamnar honom, insåg du plötsligt att han var på ”fel sida”? Jag kan ju tala om att offren för Lockerbiekatastrofen i Skottland och offren för IRA:s illdåd i mitt hemland varit mycket medvetna om vad för slags skurk den mannen är. Men han har olja och han har pengar, så ni valde alla att blunda, eller hur? Nå, nu har verkligheten kommit ikapp. Den mest absurda figuren i den här historien är den brittiske premiärministern, som står där och skramlar med tomma svärdsskidor - ett nedrustat Royal Navy, ett nedrustat Royal Air Force - och slungar hotelser från åskådarläktaren, utan hangarfartyg eller något, och kallar sig konservativ men i själva verket bara är en överårig skolpojke som blundar och hoppas på det bästa. Vi pratar mycket om våld mot folket, och vi pratar mycket om demokrati. Och ändå har vi låtit en mordisk babian härja i Zimbabwe i flera år nu utan att göra något åt det, eller hur? Vi bryr oss inte, eftersom det inte finns några pengar där, och ingen olja. Det är så typiskt för det här stället - bara hyckleri och humbug. Barry Madlener (NL) José Manuel Barroso, du kommer att få som du vill. Det kommer att finnas en permanent stödfond för euron, en fond som ska stödja medlemsstater som har plundrat sina nationella budgetar och föra över riskerna till de medlemsstater som håller ordning i sitt eget hus. De flesta ekonomer håller med oss om att denna fond inte kommer att kunna rädda euron mer än arrangemangen under stabilitets- och tillväxtpakten kunde. Det är ett svagt avtal som belönar svaga och bedrägliga medlemsstater med lätta krediter. Var ska pengarna komma ifrån? Hur ska fonden bildas? På papperet ska alla medlemsstater bidra till fonden, även Irland, Grekland och Portugal. Men de länderna har ju inga pengar. Vad det handlar om är att det i slutänden blir de medlemsstater som har sett om sitt hus som kommer att få betala. De nederländska medborgarna kommer att få betala notan för svaga medlemsstater som Grekland och Portugal - ditt land, José Manuel Barroso - och det är oacceptabelt. Det är inte solidaritet, det är att belöna ett dåligt beteende hos ett antal svaga medlemsstater på bekostnad av hårt arbetande nederländska, tyska och belgiska medborgare. Euron kan inte räddas på detta sätt. I stället bör dessa länder tas bort från eurosamarbetet. Grekland måste få drakman tillbaka och Portugal måste återinföra escudon. Vissa länder får helt enkelt acceptera att de måste lämna euroområdet och de har helt och hållet sig själva att skylla. Werner Langen (DE) Herr talman! Resultaten från toppmötet är ett viktigt steg på vägen, men det verkliga testet återstår. Om dessa resultat hanteras som allt annat, exempelvis som stabilitets- och tillväxtpakten, och om medlemsstaterna inte håller sig till dem, så de är inte värda papperet de är tryckta på. Därför delar jag inte de två ordförandenas optimism när de säger att krisen är över. Jag anser att det är först nu som vi ställs inför eldprovet. Det är över än två och ett halvt år sedan Lehman Brothers kollaps, och var står vi nu? Det har tagit oss två och ett halvt år att komma hit. Den ansvarige kommissionsledamoten avvisade förslagen om en skatt på finansiella transaktioner förra gången de fördes fram. Jag vill se resultat. När jag ser tillbaka på den senaste mandatperioden minns jag att parlamentet antog 12 resolutioner om åtgärder för de finansiella marknaderna och att kommissionsledamoten med ansvar för den inre marknaden - som tack och lov inte längre är i tjänst - avvisade dem alla. Så ser verkligheten ut. Kommissionen har inte visat ledarskap när det gäller att lösa problemet. Vi har dock förstått att nationella egenintressen måste övervinnas även på rådsnivå och att parlamentet behöver stärka kommissionen i dess roll för att ändra konstitutionen. Det finns absolut ingen anledning att vila på lagrarna. Jag måste instämma med Guy Verhofstadt. Budgetkonsolideringen är för slapp, styrningen för halvhjärtad, europakten för svag och det nationella intresset fortfarande för starkt. Om vi inte har modet att kräva större engagemang för EU från de nationella regeringarna, så kan vi aldrig komma fram till en meningsfull och varaktig lösning. José Manuel Barroso, jag var kritisk när de grekiska ledamöterna i min grupp röstade emot programmet för Grekland. Jag håller verkligen inte med Martin Schulz. Om en socialistisk regeringschef röstas bort från sin post är det i första hand en bra sak. Men när det gäller Portugal röstade även ditt parti emot programmet. Sådana saker borde inte få hända i EU. Jag vill be alla ta sitt ansvar för att se till att denna partisanmässiga nationella inställning inte ska finnas med i framtiden när vi arbetar för att lösa problemet. Edite Estrela (PT) Fru talman, Herman Van Rompuy, José Manuel Barroso, mina damer och herrar! EU:s medborgare ställer sig frågan: kommer Europeiska rådet att göra de val som krävs och kommer de att göra de rätta valen för att ta oss igenom krisen? Många kanske tycker att valen går i rätt riktning, men att det går långsamt och att det saknas ambition. De som har sett dokumentären Inside job rasar över denna girighet och brist på skrupler, och undrar: om det är så här kreditvärderingsinstituten arbetar, vad gör EU för att inrätta oberoende och tillförlitliga kreditvärderingsinstitut? José Manuel Barroso sade för inte så länge sedan att om en medlemsstat kan undvika att söka hjälp utifrån, så bör den göra det, eftersom stöd utifrån är kostsamt. Den portugisiska regeringen är av samma åsikt. Portugal behöver inte hjälp utifrån. Det som behövs är bara finansiering för ekonomin och för hushållen till rimliga räntor. Men eftersom kreditvärderingsinstituten tjänar spekulanternas intressen går resultatet av portugisernas enorma uppoffringar direkt ner i fickorna på dessa spekulanter. Är detta Europeiska unionens rättvisa? Har de politiska beslutsfattarna inte insett att vi genomgår en kris i euroområdet, jag upprepar, i euroområdet: att attacker på vissa länders statsskulder skulle kunna undergräva euron, och äventyra den gemensamma valutan och hela det europeiska projektet i sig? Detta är ett europeiskt problem, som kräver en europeisk lösning. Om vi ska kunna ta oss igenom krisen behöver vi snarare mer EU än mindre EU. Vi behöver dra lärdom av vårt förflutna och ta upp framtidens utmaningar. Vi måste ge den europeiska allmänheten förtroende och hopp, för utan dem finns inte något europeiskt projekt. Sylvie Goulard (FR) Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Ni har målat upp
{'language': 'sv'}