Sult i verden og afskaffelse af barrierer for handel med verdens fattigste lande Formanden. Næste punkt på dagsordenen er redegørelse fra Kommissionen om sult i verden og afskaffelse af barrierer for handel med verdens fattigste lande. Ferrer (PPE-DE). Hr. formand, jeg beklager kommissærens fravær. Jeg synes, at det ville være fornuftigt at tilpasse programmet, så kommissæren selv kan fremføre den tekst, der skal vedtages. Han burde følge de aftaler, der er opnået i den fælles holdning, til dørs. Så ville vi nå meget længere end blot ord. Jeg tror, at vi alle er enige i, at den frygtelige sultsvøbe i verden er en skændsel for dem, der har mulighed for at forhindre den. Tallene taler for sig selv, og vi kender dem alle, men jeg tror, at det er på sin plads at gentage dem. For mens nogle få lever i et velfærdssamfund - nærmere bestemt os - dør der hver time 900 mennesker af sult i verden, og 800 millioner mennesker, heriblandt 300 millioner børn, har ikke tilstrækkelig mad. Det værste er, at tallene ikke falder, og at vi er meget langt fra at kunne opfylde målet om en halvering af antallet af fejlernærede i 2015, som blev fastsat på verdensfødevaretopmødet i 1996, og som blev gentaget i år 2000-erklæringen. Det var endda et meget beskedent mål, til trods for den betragtelige indsats, som mange lande har gjort for at mindske fattigdommen og forbedre fødevaresikkerheden. Realiteten bag disse tal, hvortil skal lægges følgerne af fejlernæringen, som har så stor indvirkning på landenes udvikling, er et ubestrideligt bevis på, at tiden for de store ord, de store erklæringer, nu er forbi. Sulten kan ikke vente. Tiden er inde til at tage et kvalitativt spring i den strategi, der skal følges for at gøre en ende på denne svøbe. Vi skal tage fat om ondets rod, hvis vi skal klare de strukturelle årsager til sulten i verden. At tage fat om ondets rod betyder, ud over den uopsættelige forhandling i dag, at den humanitære udvikling skal prioriteres. Det er derfor nødvendigt at forfølge et dobbelt mål. Det ene skal på kort og mellemlang sigt fokusere på fødevaresikkerhed og fødevaresuverænitet, som begge er essentielle for at afhjælpe den sult, vi oplever i dag. Det andet er langsigtet og er rettet mod en bæredygtig vækst i ulandene. Det er et dobbelt mål, som skal medvirke til at fastsætte en økonomisk, politisk og social ramme, der gør det muligt for disse lande at bekæmpe fattigdommen og få gang i udviklingen. Men da der er meget forskellige årsager til sult og underudvikling, må aktionerne for at nå dette dobbelte mål i sagens natur også være forskellige. Vi skal se på alle de faktorer, der bidrager til sulten. Der er andre årsager til sult og fattigdom i verden end naturkatastrofer, tørke, oversvømmelse og ørkendannelse. Det drejer sig om væbnede konflikter, civile optøjer, politiske, sociale og økonomiske uroligheder, aids-epidemien, de fattigste landes udlandsgæld osv. Der kan identificeres to vigtige aktioner. På den ene side er det, hvad angår fødevaresuveræniteten, nødvendigt at styrke de små bedrifter med bæredygtige og mangeartede afgrøder, som vi siger i det fælles beslutningsforslag, vi har fremlagt til vedtagelse i Parlamentet. Der er ligeledes et presserende behov for udvikling af økonomiske netværk til lokal distribution, adgang til jord og vand og eftergivelse af udlandsgælden. For at mindske fattigdommen og for at støtte målet om udvikling burde der i første omgang satses på en styrkelse af uddannelsen. Uddannelse for alle, ikke mindst for pigerne, der i dag glimrer ved deres fravær i uddannelsesprogrammerne og dermed i landenes mulige udvikling. Der burde også satses på vækst i den teknologiske kapacitet, undervisning og erhvervsuddannelse samt på produktionskapacitet, bekæmpelse af fattigdomsbetingede sygdomme, især aids, og generelt på alt, hvad der har med god regeringsførelse og retsstaten at gøre. Men vi skal også - og jeg synes, at vi som nævnt i vores beslutning skal tillægge det særlige opmærksomhed - fremme adgangen til markederne på lige fod og med gensidighed ved gradvist at fjerne de foranstaltninger, der forvrænger samhandelen. Som nævnt i beslutningen, og det er i overensstemmelse med Doha-konklusionerne, tænker vi især på fjernelse af landbrugsstøtten, ikke kun i EU, som når alt kommer til alt, er et mere åbent marked for ulandene, men i hele det internationale samfund, især i de industrialiserede lande, de rigeste lande. Hvis vi skal få de mindst udviklede lande ind på en kurs mod bæredygtig udvikling for at få bugt med sulten, kan vi ikke se bort fra disse foranstaltninger. De er essentielle og absolut nødvendige. Selve freden er på spil, både på det sociale og det internationale plan. Veltroni (PSE). Hr. formand, kære kolleger, ingen af os kan undgå at lægge mærke til, at der her i verden er en bred skillelinje mellem dem, der kan spise sig mætte, og dem, som sulter; dem, der kan læse og skrive, og dem, som er analfabeter; dem, der har adgang til lægehjælp, og dem, som ikke har det. Der bliver flere og flere statistiske rapporter, og i den sidste rapport fra Verdensfødevareprogrammet står der, at 38 millioner mennesker risikerer at dø i de næste par måneder, fordi de mangler mad, drikkevand og medicin. Alligevel gør det internationale samfund stadig ikke nok, og det er vi nødt til at sige ligeud. Det er ikke det centrale emne på den politiske dagsorden, hvilket det burde være, og det er heller ikke det væsentligste kriterium for Valutafondens, Verdensbankens og G8's interventioner. Fremtidens historikere vil kunne tillægge vores samfund et meget alvorligt ansvar, hvis ikke vi ændrer prioriteringsrækkefølgen og tidsfristerne for vores indsats, og hvis ikke vi er i stand til at styre globaliseringsprocesserne på en sådan måde, at de står i den sociale og miljømæssige bæredygtigheds tegn. Her tænker vi netop på fattigdomsbetingede sygdomme som malaria og tuberkulose, på aids-katastrofen, der allerede har krævet 25 millioner ofre, og på de 14.000 mennesker i hele verden, som hver dag smittes med hiv-virus. Forebyggelse er af afgørende vigtighed, men det er ikke nok. I fremtiden bliver det vanskeligt at finde undskyldninger for, at vi ikke er i stand til at helbrede 95 % af alle aids-patienter. Det bliver en sand forbrydelse, eftersom medicin i dag kan gøre meget for, at aids bliver til en kronisk sygdom i stedet for en sikker dødsdom, og ikke mindst for at mindske smittefaren fra mor til barn. Derfor skal EU lægge et kraftigt pres på USA, så vi endelig når frem til en aftale om, at det ikke er muligt at lade lægemidler, som kan redde millioner af menneskers liv, hvis ikke brugen af dem begrænses, være genstand for intellektuel ejendomsret og patentering. Foruden dette resultat går vi ind for en større finansiel indsats og for forslaget til forordning, som vi håber bliver vedtaget hurtigt og allerede under førstebehandlingen. Beslutningen om at give produkterne fra de mindst udviklede lande fri adgang til det europæiske marked er ligeledes vigtig. De principper og holdninger, som vi drøfter i dag, skal EU nu gøre sig til talsmand for i alle internationale forsamlinger, først og fremmest i Verdenshandelsorganisationen. Kun på denne måde - nemlig ved hjælp af en ny global styring, større inddragelse og gennemsigtighed samt konkrete beslutninger og handlinger - kan vi bekæmpe sult og fattigdom og tage denne udfordring op, som er den største udfordring, menneskeheden står over for. Rutelli (ELDR). Hr. formand, eftersom verdens opmærksomhed er rettet mod den alvorlige Irak-krise, har Europa-Parlamentet og alle de, som ønsker at gøre en indsats, pligt til at gøre opmærksom på noget, som Europa-Parlamentet i dag forsøger at gøre opmærksom på, nemlig bekæmpelsen af sult, og det har vi også i lyset af de desværre skuffende resultater på de seneste internationale konferencer og topmøder. Et af disse skuffende resultater er efter min mening - og det vil jeg ikke lægge skjul på - at den reelle indsats, som mange ikke-statslige organisationer gør for at skabe forandring og samle de kritiske røster, har svært ved at give sig udslag i nogle positive ændringer og reformer. I den forbindelse vil jeg gerne minde om de udtalelser, som Verdensbankens direktør, James Wolfensohn, kom med for nylig, hvor han både opfordrede institutionerne til at gøre en større indsats og det civile samfund til at bruge kritikken af globaliseringens ulemper på en konstruktiv måde og opstille nogle vigtige målsætninger i den henseende. Jeg vil understrege det hensigtsmæssige i, at vi også i det instrument, som Europa-Parlamentet behandler i dag, lægger større vægt på den skræmmende situation, der eksisterer i nogle dele af Afrika i dag, ikke mindst i Etiopien, hvor flere millioner menneskers liv konkret er i fare. Det står klart for enhver - og det fremgår tydeligt af det dokument, som vi skal vedtage i dag - at man kun kan forbedre situationen ved at korrigere og afhjælpe de strukturelle mangler og den forfærdelige utilstrækkelighed hos mange regeringer, som har brugt pengene forkert, selv om erfaringen viste, at det i lyset af begivenhederne var nødvendigt at gøre en indsats i en anden retning for at fjerne årsagerne til fattigdom, sult, fejlernæring og manglende information, som fører til en forfærdelig krise set ud fra et sundhedsmæssigt synspunkt og til flere hundrede millioner menneskers manglende adgang til skolegang og uddannelse. Det står desuden klart for enhver, hr. formand, at også handelsbarriererne meget ofte er et element, som det er af afgørende betydning at fjerne. Foruden de humanitære nødaktioner skal der således værre større frihed, større konkurrence og flere muligheder. Det er den indsats, som Europa-Parlamentet skal gøre, og som jeg mener, at vi alle bør tilslutte os i dag. Miranda (GUE/NGL). Hr. formand, situationen for verdens fødevareforsyning er faktisk dramatisk, og den tegner til at blive endnu værre. Millioner af mennesker lever i ekstrem fattigdom, og mange dør af sult hver eneste dag. Der må derfor vedtages hurtige og dybtgående foranstaltninger før at gøre op med disse forhold, der ikke kan andet end tynge menneskehedens samvittighed. Der må vedtages strukturelle foranstaltninger for at forebygge konflikter, og disse dybtgående foranstaltninger må suppleres med omgående foranstaltninger for at redde menneskeliv. Nødhjælpen har hidtil vist sig utilstrækkelig både med hensyn til fødevarer og lægehjælp. Der må sættes ind med mere omfattende indsats i risikoområderne i stil med kampagnen "Sult i Afrika" iværksat af Verdensfødevareprogrammet. Der må også ydes støtte til relevante initiativer som dem, der for nylig er lanceret af Brasiliens nye præsident, Lula da Silva, både det, der skal fjerne sulten i hans eget land, med programmet "Nul sult", og det, som han fremlagde i Davos af internationalt omfang, hvor der ønskes oprettet en international fond til bekæmpelse af fattigdom og sult i den tredje verdens lande. Det er imidlertid også helt afgørende, som jeg før sagde, at få vedtaget dybtgående foranstaltninger, hvor der ikke mindst må brydes med en model, der har vist sig utilstrækkelig og uretfærdig, der underkuer og mishandler de mindst udviklede lande - især ved at insistere på, at alle problemer kan løses gennem handel - der fastholder en ulig handel, som udelukkende prioriterer økonomisk vækst og ser bort fra, at rigdommen må fordeles mere ligeligt. Der må skabes en ny økonomisk verdensorden, især gennem dybtgående ændringer af de i dag bestemmende instrumenter, hvis retningslinjer ikke er tidssvarende, som f.eks. WTO, Den Internationale Valutafond og Verdensbanken. Det er helt afgørende at finde en definitiv løsning på gældsproblemet, og det er særlig nødvendigt at sikre stabile og rimelige priser på de mindst udviklede landes klassiske produkter, der især kommer fra den primære sektor. Der må ligeledes prioriteres suverænitet og fødevaresikkerhed, navnlig ved at sikre mobilisering af natur- og menneskeressourcer og befolkningens adgang til jord og vand. Rod (Verts/ALE). Hr. formand, sulten bliver større og større i Afrika. Man fortvivles over de børn, der dør af sult, men man ser ikke på årsagerne til det. Ud over klimatiske årsager er sulten resultatet af strukturpolitikker, særlig de landbrugsmæssige og handelsmæssige politikker, der har tvunget landmændene i de fattige lande til at producere til eksport snarere end til lokalt forbrug. Nødhjælp er ikke en bæredygtig løsning. I den gode samvittigheds navn er det ofte blevet et middel for de rige lande til at afsætte overskuddet fra deres landbrugsproduktion og således give berettigelse til deres ødelæggende politik om overproduktion. Derfor har USA travlt med at afsætte de genetisk modificerede produkter, som de europæiske markeder har boykottet, til Afrika i form af fødevarer, men også som såsæd. Fyldt med kynisme anklager USA de regeringer, der afviser denne hjælp for at lade deres befolkninger dø. Denne afpresning af sårbare befolkningsgrupper er uanstændig. Den er i modstrid med den grundlæggende ret til fødevarer, som giver det enkelte menneske ret til selv at vælge sin føde. Hvem er de mest ansvarlige? De lande, hvor der er hungersnød, som afviser at brødføde befolkningen med produkter, der måske er skadelige, eller de lande, der som eneste hjælp til deres hjælpeløse befolkning kun tilbyder genetisk modificeret korn, hvis virkning på miljøet og biodiversiteten vil vise sig at være katastrofal? I en del af disse lande eller regioner er fødevarekrisen ikke generel. Problemet er ikke nødvendigvis mangel på fødevarer, men en ligelig fordeling af dem i verden. Udelukkende en lokal produktion og interregional handel er bæredygtige metoder og kan garantere, at alle får adgang til fødevarer. I modsætning til dette hylder EU frihandelen på verdensplan og tvinger udviklingslandene til at åbne deres markeder. Til gengæld lover den at åbne markedet for alle produkter undtagen våben, men selvfølgelig også undtagen bananer, sukker osv., der stammer fra de mindst udviklede lande. Denne foranstaltning har ikke blot medført konkurrence mellem udviklingslandene i stedet for at øge deres markedsandele, men den fremmer også dyrkning af produkter til eksport på bekostning af dyrkning af produkter til selvforsyning. Ligeledes minder den nuværende krise blandt kaffeproducenterne os om, at frihandelen ruinerer de små landbrug og giver fremgang til de store multinationale selskaber. Free trade er ikke fair trade. For øvrigt er der ingen henvisninger i den seneste meddelelse fra Kommissionen med titlen "Handel og udvikling", som vi snart får mulighed for at behandle i Europa-Parlamentet. Præsident Lula har gjort bekæmpelse af sult til sin mærkesag. Han foreslår oprettelse af en international fond til dette formål. Det er ligeledes FAO's mål, hvis seneste topmøde tilsyneladende ikke har haft væsentlig betydning. Den eneste måde at afskaffe sulten i verden på er ifølge Gruppen De Grønne en bæredygtig udvikling af en fødevareproduktion, der er baseret på den lokale befolknings behov, og en ligeværdig handel mellem Nord og Syd, det vil sige en handel med retfærdige priser, der afspejler de sociale og miljømæssige omkostninger ved produktionen samt ressourcerne og arbejderne i de fattige lande. Camre (UEN). Hr. formand. Denne beslutning indeholder en lang række udmærkede observationer og forslag. Der er næsten ikke den del af problematikken, som ikke er omtalt heri. Men alligevel må vi konstatere, at vore hidtidige foranstaltninger har været helt utilstrækkelige. Kløften mellem udviklede og ikke-udviklede lande er blevet større i løbet af 1990'erne, fastslår vi i denne beslutning. Jeg synes, at det er vigtigt at understrege tre mangler i beslutningen. For det første mangler vi en indsats imod fødselstallet i udviklingslandene, fordi det er ganske åbenbart, at fattige lande ikke er i stand til at skabe en økonomisk vækst, der kan følge trop med den meget hastige stigning i antallet af indbyggere i disse lande. For det andet mangler beslutningen en omtale af de indre forhold der gør, at mennesker i udviklingslandene ikke lever i frihed. Vi viger tilbage fra at fjerne de diktatorer, som ødelægger menneskers levevilkår, som ødelægger landes strukturer. Vi vil have rene hænder, og vi tror, at diplomatiet kan klare det hele, men vi må konstatere - som også fastslået i beslutningen - at der i en lang række af de lande, hvor befolkningen lider nød, ganske enkelt ikke findes den frihed, der er nødvendig for, at befolkningen kan ændre sin situation, og under Irak-debatten i går så vi igen meget tydeligt, at vi ikke ønsker at gå ind for at fjerne disse diktatorer med andet end ord og diplomati. Kun USA er beredt til at fjerne undertrykkerne med magt. For det tredje peger vi i beslutningen på behovet for at nedsætte toldskrankerne, men vi glemmer at sige, at vi ikke er troværdige, fordi vores landbrugspolitik indebærer, at vi dumper produkter på de fattige landes markeder, som ødelægger deres eget landbrugs muligheder. Vores civilisation mangler så at sige grundlaget for at kunne fremstå som "efterfølgelsesværdig", fordi vi ikke kan gennemføre de økonomiske og politiske ændringer hos os selv, som er en forudsætning for at ændre samhandelssituationen, og som er en forudsætning for, at vi overhovedet kan bedre den katastrofale situation, som verden befinder sig i. Det er beskæmmende, at vi ikke er i stand til at tage stærkere beslutninger på dette område. Jeg håber, at alle, som stemmer for denne i øvrigt udmærkede beslutning i dag, vil tage konsekvensen og stemme imod EU's budgetter, som hjemler den landbrugsstøtte, som er så skadelig for udviklingslandene. Belder (EDD). Udviklingslande, som befinder sig i en krise, er en god grund til at opfordre til, at vi er ekstra opmærksomme på fødevaremanglen og forbindelsen med handel. Beslutningsforslaget behandler problemer, der ligger til grund for den krise, som har fødevaremangel som et gribende resultat. Lavkonjunkturen i verdensøkonomien skaber sandelig problemer. Økonomisk nedgang rammer fattige lande hårdest. Dette er yderst relevant i forbindelsen mellem sult og handel, selv om det ikke er nævnt i det fælles beslutningsforslag. Denne udeladelse fører hurtigt til, at fattige lande kritiseres for ikke at være tilstrækkeligt rede til at liberalisere eller for at have indre strukturer, som ikke er stærke nok til at udvikle sig økonomisk sundt. Foruden denne årsag til den akutte fødevaremangel vil jeg nævne en anden ekstern faktor, nemlig gældsproblematikken. Var der ikke indgået en aftale om eftergivelse af gæld som led i jubelåret 2000? Kun halvdelen af den i 2000 lovede eftergivelse af gæld er indtil nu ført ud i livet! Dette er direkte forbundet med handel, da eksport ofte tjener som betaling af udenlandsk gæld. Så længe landene ikke er fri for denne gældsbyrde, vil der derfor være en bremse på det incitament, som handel kan give til udviklingen i selve landet. For det tredje er der risiko for overdrevne liberaliseringsbestræbelser. I beslutningsforslaget kræves det med rette, at udviklingslandene får muligheder for at gøre deres sektorer stærke nok, inden de tager den internationale konkurrence op. Det går imidlertid for vidt at foreskrive ensidige beskyttelsesforanstaltninger for dem. Denne anmodning om en fornuftig metode til og grad af liberalisering viser, at kontrollen med WTO-processen tjener et formål, hvilket beslutningsforslaget med rette nævner. Det ville være bedre, hvis denne kontrol blev udført inden for nationale rammer end af internationale institutioner. Ministeren er jo ansvarlig, og det er ham, der skal stå til regnskab. Ganske vist er Kommissionen en vigtig aktør i Europa, men dette ændrer ikke princippet om, at WTO-medlemmerne bestemmer kursen for handelsliberaliseringen. Ansvaret findes derfor primært på det plan. Det er også tydeligst der, og det udgør en del af den nationale politik, som borgerne kan identificere sig med. Denne tydelighed er derimod meget mindre til stede i internationale forsamlinger med et stort antal aktører og interesser, såsom et parlament. For det fjerde er der selvfølgelig ligeledes faktorer, som falder ind under udviklingslandenes egen indflydelsessfære, såsom god forvaltning og en stærk økonomisk struktur. Herunder hører en større variation af eksportprodukter. AVS-konventionen har indtil nu ikke ført til denne produktvariation inden for de mindst udviklede landes eksport. Jeg vil gerne høre, hvilken strategi Kommissionen har for at skabe en virkelig produktvariation, og hvilke bestræbelser den gør sig for at opnå dette. Jeg er glad for, at kommissæren er ankommet, da jeg gerne vil stille dette spørgsmål til ham. Et andet punkt, der konstant vækker bekymring, er hiv/aids og de katastrofale virkninger på kroppen, de sociale kontakter og den økonomisk struktur. Her vil jeg udtrykkeligt spørge, hvorvidt Kommissionen anvender den stærkt præventive virkning, som troskab inden for ægteskabet har. Er Kommissionen for øvrigt rede til at give muligheder for dette i sin politik på grundlag af de meget vellykkede resultater i forskellige afrikanske lande, hvor dette udgør en del af oplysningsstrategien? Til sidst vil jeg bemærke, at beslutningsforslaget egentlig ikke når længere end til at gøre opmærksom på problemerne uden at nævne effektive måder at løse dem på. På grund af den afbalancerede holdning til problemerne støtter jeg ikke desto mindre beslutningsforslaget. Formanden. Kommissæren er nu endelig nået frem efter have siddet fast i trafikproppen. Jeg mener, at det vil være korrekt at lade ham lytte til debatten først og give ham ordet til sidst, så han kan kommentere de indlæg, han nu har mulighed for at lytte direkte til. Della Vedova (NI). Hr. formand, jeg lytter gerne til kommissær Nielsons ord, selv om jeg er af den opfattelse, at vi burde have drøftet dette spørgsmål med kommissær Lamy i dag. Det var en forespørgsel, som jeg har rettet til Kommissionen, og som mange parlamentsmedlemmer har skrevet under på - hvilket jeg gerne vil takke dem for - der førte til forhandlingen i dag. I denne forespørgsel blev der fokuseret på et problem, som vi har taget op før, og som vi til dels også tager op lige nu, nemlig sammenhængen mellem handelsprotektionisme og sult og fattigdom i verden. Ser De, jeg tror, at det har nogle meget større politiske omkostninger at åbne markederne end at yde støtte. Efter min mening bliver der taget for mange forskellige emner op i forhandlingen i dag. Det ville være bedre at koncentrere sig om dette spørgsmål og forlange, at Kommissionen udtaler sig om det. At åbne markederne er ensbetydende med at sætte spørgsmålstegn ved nogle meget stærke lobbyers markedspositioner. Det gælder navnlig Europas og USA's landbrugslobby, og en af de mange andre lobbyer er Europas og USA's tekstillobby. Det er naturligvis en vanskelig politik, som - og det vil jeg gerne gentage - er meget vanskeligere end at yde støtte, hvilket der måske ikke er nogen, der lægger mærke til - og her tænker jeg på skatteyderne - men det er ved at åbne markederne, at man i meget højere grad end ved at yde støtte kan give flere hundrede millioner mennesker en reel og varig mulighed for at frigøre sig fra fattigdommen og sulten og skabe det strukturelle og også juridiske grundlag for en økonomisk - men også samfundsmæssig - vækst under frie og demokratiske forhold. Det skal understreges, at EU ikke gør nok i den forbindelse, og derfor vil jeg med glæde lytte til kommissærens ord. EU spiller dobbeltspil med USA, men gør ikke nok. EU gjorde ikke nok i Doha og gør ikke nok i forslaget om de såkaldte modaliteter for den forhandlingsrunde om handelen med landbrugsprodukter, som finder sted efter Doha. Beskyttelsesniveauet er stadig for højt, og der går alt for lang tid, inden tarifferne bliver sat ned. Denne beslutning er en kompromisbeslutning, hvilket man desværre godt kan mærke. Jeg behøver blot at nævne, at den består af 27 punkter og således dækker hele den menneskelige viden om sult i verden, aids, fattigdom osv. Nogle af de vigtige punkter er bevaret, og det gælder navnlig det punkt, hvor man opfordrer Kommissionen til at sørge for Alt undtagen våben-initiativets gennemførelse inden udgangen af 2003. Her har vi med rette forpligtet os til at liberalisere vores markeder for alle produkter undtagen våben for verdens 48 fattigste lande, men vi har sagt, at tolden først skal fjernes i 2009 for tre vigtige produkters vedkommende, nemlig bananer, ris og sukker. Hvis det betyder noget for bekæmpelsen af fattigdom - og det gør det - så lad os dog gøre det med det samme! Schierhuber (PPE-DE). Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, de tider, hvor vi sultede i store dele af Europa, er heldigvis forbi. Men vi må ikke af den grund lukke øjnene for, at der stadig er virkelig hungersnød i store dele af verden i dag, især i Afrika. Jeg bifalder derfor i høj grad, at Europa-Parlamentet gør opmærksom på denne katastrofale situation endnu en gang og støtter strategierne til bekæmpelse heraf. Mine damer og herrer, fødevarehjælp i kriseområder alene er for lidt til en bæredygtig strategi. Der skal tages højde for mange forskellige faktorer, hvor strukturelle årsager i udviklingslandene, f.eks. adgang til land og vand, tæller lige så meget som styrkelsen af logistiske kapaciteter og eksistensen af egnede infrastrukturer. Opbygningen af kapaciteter, som gør hjælp til selvhjælp mulig, skal betragtes som nøgleelement. Den betingelsesløse åbning af landbrugsmarkederne i EU, som er blevet krævet mange gange, er ikke det eneste universalmiddel til at blive herre over sulten i udviklingslandene. Stabile priser er vigtige for landmændene i Syd og i Nord. Jeg ser snarere støtten i forbindelse med opbygningen af indlandske og regionale markeder som en farbar vej til at reducere disse landes afhængighed af industrilandene. En interregional, bæredygtig strategi, hr. formand, som sætter befolkningens behov i centrum, skal fortsat følges. Hr. kommissær, jeg vil også gerne understrege, at overførselen af teknologi og knowhow på landbrugsområdet er yderst vigtig for at opnå et bæredygtigt landbrug, som ikke kun producerer til verdenshandelen, men som det første også forsyner sin egen befolkning med produkter. Men samtidig skal vi hjælpe udviklingslandene med at overholde standarderne for den vigtige fødevaresikkerhed på EU-området ved hjælp af sanitære og fytosanitære foranstaltninger. I den forbindelse skal der udarbejdes strategier til støtte til investeringsaktiviteter og udvikling af den private sektor. Afslutningsvis, hr. formand, vil jeg gerne udtrykkeligt slå fast, at bekæmpelse af svig skal gives stor opmærksomhed netop i forbindelse med udviklingsbistanden. Landmænd og landdistrikter i Nord og i Syd må ikke blive taberne, for de sikrer ernæringen og er grundlaget for alle samfundsmæssige behov og er garanter for en bæredygtig udvikling. Jeg er meget glad for, at vi har opnået en så bred enighed her i denne fælles beslutning. Van den Berg (PSE). Hr. formand, Kommissionens Alt undtagen våben-initiativ var og er et vigtigt gennembrud, som gør det muligt for de fattigste lande at få adgang til det europæiske marked uden kvantitative eller toldmæssige barrierer. Desværre blev dette forslag i sin tid afsvækket temmelig meget for produkterne ris og sukker og udsat efter pres fra den europæiske sukkerindustri og de europæiske sukkerproducerende lande. Det er stadig vigtigt at være klar over, at et land som Mozambique, der som følge af en endeløs borgerkrig blev fuldstændig afhængigt af fødevarer fra andre steder, i øjeblikket er i stand til at sørge for dets egen fødevareforsyning takket være en god intern distribution. Dette har at gøre med opbygningen af vandsystemer, god miljøforvaltning og deltagelse af lokale landmænd. Gennem ekstern hjælp er de lokale systemer genoprettet efter oversvømmelseskatastroferne. Kort sagt: en succeshistorie. Alligevel er forbindelsen med den europæiske landbrugsprotektionisme også i dette tilfælde overordentlig foruroligende. Mozambique ville under normale omstændigheder tjene lige så meget på sin sukkerproduktion på verdensmarkedet, som det nu modtager i international støtte. Men situationen er ikke normal, for forbrugerpriserne er kunstigt høje i Europa og ødelægger derfor verdensmarkedet. Naturligvis kræver dette en omstrukturering af vores industri, inklusive en social plan. Da vi nægter at ophæve vores protektionisme, undergraves de fattige landes egne fødevareforsyninger strukturelt. Hvis sidste del af denne onde cirkel med sult består i at dumpe vores overskud på de markeder, som vi allerede har undergravet gennem de lave verdensmarkedspriser, bliver det virkelig fuldstændig vanvittigt. Det er fortsat en absolut prioritet, at vi fortsætter med at købe i selve regionen, selv om prisen er noget højere. Kort sagt, vores forslag om at gøre Doha til en udviklingsrunde kræver mere end de nuværende kommissionsforslag. Kommissionen har foreslået at nedskære eksportsubsidierne med 45 %, men i Doha talte vi om afskaffelse. 45 % er blot en begyndelse, og det skal gå meget hurtigere. Det er heller ikke nok at nedskære toldsatserne med en tredjedel, og Kommissionens forslag om at reducere toldsatserne for landbrugsimport fra udviklingslandene til nul skal gælde for mere end blot halvdelen af denne import. Dette er meget vigtigt, når det gælder om at slå bro over kløften mellem industrilandene og udviklingslandene. Selvfølgelig er en god forvaltning, en god regional landbrugspolitik, som ikke sætter alt ind på eksport, men først koncentrerer sig om lokal selvforsyning knyttet til regional handel, lige så uundværlig. Støtten fra EU er meget vigtig i den forbindelse. Europa giver i øjeblikket støtte med den ene hånd og tager den tilbage igen med den anden hånd. Protektionisme. Det er på høje tid, at Europa ændrer kurs og virkelig begynder at samarbejde med disse lande. Boudjenah (GUE/NGL). Hr. formand, hr. kommissær, integrationen af de fattigste landes økonomi i verdenshandelssystemet forbliver et selvbedrag, hvis ikke der i de afsatte midler tages hensyn til de problemer, som disse lande har med handel og navnlig med udvikling. Bekæmpelsen af fattigdom og fødevareusikkerhed samt forebyggelsen af de konflikter, der ofte er resultatet heraf, skal være målet for de strukturelle anliggender og frigøre sig fra de økonomiske, landbrugsmæssige og handelsmæssige politikker, der har spillet fallit. De vigtigste økonomiske barrierer, der forhindrer opfyldelsen af fødevarebehovene for milliarder af mennesker, er velkendte, nemlig forpligtelsen til at sælge til priser, der ligger under produktionspriserne, forpligtelsen, som landmændene i disse lande praktisk talt er pålagt, til at fokusere på eksport af produkter, der er nyttige for landene i Nord, snarere end de er nødvendige for befolkningerne i Syd, frigørelsen af kurserne, som styres af de internationale institutioner som Verdensbanken, IMF og WTO, og dette sker på bekostning af disse befolkningers ret til at fastsætte deres egen politik. Kommissionen kan beslutte at tage fat på løsningen af disse problemer. Desværre frygter jeg, at den rigtige vej, den nødvendige, endnu en gang ikke bliver taget. Faktisk bliver vi i UNDP-rapporten fra 2002 mindet om, at hvis processen fortsætter i sneglefart, vil det tage mere end 130 år at afskaffe hungersnøden. Hungersnøden i verden fortjener mere end et presserende opråb fra de rige lande til de fattige lande om at opfylde de love, som WTO har fastlagt. Eftersom 60 % af befolkningen i Zambia har brug for fødevarebistand, og eftersom det multinationale selskab Monsanto sammen med DuPont kontrollerer 93 % af markedet for korn, fortjener den bedre end private kortsigtede og kortvarige investeringer. Når verdenshandelen udgør mere end 7.000 milliarder dollars pr. år, de finansielle transaktioner 1.500 milliarder pr. dag, og når selve Verdensbanken vurderer, at det er nødvendigt at fordoble verdensbistanden til udvikling, der har et loft på 50 milliarder dollars pr. år, hvornår kommer der så en brugbar afgift på de internationale finansielle transaktioner, der kan finansiere denne bistand? Det er netop dér, at EU kan være til nytte. Bekæmpelsen af fattigdom kræver, at udviklingslandene vinder retten til selv at fastsætte deres prioriteter og deres strategier til støtte for en bæredygtig fødevareproduktion ved mobilisering af deres naturressourcer og menneskelige ressourcer, ved lokal viden, ved at investere i en strukturændring af deres økonomier og også ved priser, der er garanteret retfærdige. Aftaler om fri handel, der er indgået mellem parterne, der ikke er ligeværdige, og som er baseret på ophævelse af toldafgifterne uafhængigt af det enkelte lands udviklingsniveau, har fremmet fattigdommen og haft en negativ indflydelse på fødevaresikkerheden. Det er bydende nødvendigt at opmuntre de lokale landmænd og fødevareproducenter ved at fremme adgang til jorden, til vand og til ressourcerne i biodiversiteten. Det er bydende nødvendigt at eftergive gælden. Graefe zu Baringdorf (Verts/ALE). Hr. formand, hr. kommissær, som grund til sult i verden nævnes altid protektionisme. Det er der sikkert noget om, men handel gør ikke mæt. Handel gør heller ikke rig, kære kolleger, i hvert fald ikke altid begge sider! Derfor skal vi spørge: Hvordan handles der? Når vi taler om den gæld, som landene i den tredje verden har, er grunden til denne gæld jo også en ulig handel. Når man taler om, at mennesker sulter, kan vi se, at 80 % af de sultende lever i landdistrikter. Hvordan skal de sultende eksportere fødevarer til Europa, når de ikke har noget at spise selv? Vi skal spørge: Hvem handler så med Europa, og med hvilke produkter og på hvilke betingelser? Når vi handler og tager madråvarer hjem, som så forædles her og bringes tilbage med eksportsubsidier - hvilket igen forvrider handelsbetingelserne - kan det ikke være noget bidrag til løsning af sultproblemet. Europa er det største importområde for fødevarer. Hvis vi spørger, hvordan vi kan ændre handelsbalancen til fordel for lande i den tredje verden, er det kun muligt, idet vi betaler disse produkter på Europas betingelser. Så udvikler vi samfundsøkonomierne. Hvis vi derimod siger, at vi udnytter disse lande med lave priser, ødelægger vi landbruget både her og der. Vi skal desuden også sørge for, at folk i disse lande får stillet land til rådighed. Det er dog ikke kun land, der er problemet - i betydningen klassekamp - men der skal også stilles følgende spørgsmål: Hvem kan forvalte dette land? Hvem overtager ansvaret herfor? Hvem lærer folk, hvordan de kan forvalte landet? Hvem lader de mennesker, som stadig lever under eksistensminimum, fortsætte med at arbejde under dette eksistensminimum og støtter dem, således at de kan videregive deres viden til de næste generationer? Vi bør tage fat på disse spørgsmål og ikke længere mene så overbevisende, at vi bare ved at åbne grænserne vil kunne hjælpe disse mennesker til at blive mætte. Hyland (UEN). Hr. formand, statistikken over sult i verden er virkelig forbløffende. I løbet af den tid, det tager at drøfte dette emne, er næsten 1.000 mennesker døde af sult rundt om i verden - størstedelen i Afrika. Der er på nuværende tidspunkt omkring 800 millioner mennesker i verden, der ikke har nok mad, og det tal omfatter 300 millioner børn. Det måske mest skræmmende aspekt er, at situationen ikke forbedres. Tværtimod er afstanden mellem rig og fattig, mellem "dem, der har" og "dem, der ikke har", mellem de mætte og de sultne blevet endnu større i de sidste 10 år. Os, der er så heldige at være født i den del af verden, hvor der ikke mangler mad, hvor der hverken er tørke eller sult, har et moralsk ansvar for at arbejde for en mere retfærdig verden. Her mener jeg ikke blot fødevarehjælp. Jeg er klar over, at EU er verdens største donor inden for udviklingsbistand. Vi er nødt til at se mere på de grundlæggende årsager til fattigdom og sult, så de kan tackles og dermed udryddes på lang sigt. For så vidt angår etableringen af et retfærdigt handelssystem, har EU ydet et stort bidrag med Alt undtagen våben-initiativet. Vi har forpligtet os til helt og holdent at afskaffe tolden på eksporten til de 48 fattigste lande i verden. Jeg håber så sandelig, at Kommissionen kraftigt opfordrer de dele af den rige verden, som fastholder sådanne barrierer, til at vedtage en politik i lighed med den, der er vedtaget i EU. Der er desværre mange dele af verden i dag, der ikke er selvforsynende, og os, der har udviklet teknikkerne, skal dele vores teknologi og erfaring med udviklingslandene. Der er f.eks. mange fremragende eksempler på ngo'ernes og andre frivillige organisationers positive og vellykkede arbejde på dette udfordrende område, og det arbejde skal efter min mening støttes fuldt ud i fremtiden. Souchet (NI). Hr. formand, i dag lider mere end 800 millioner ud af verdens 6 milliarder mennesker af underernæring. Men tre fjerdedele af dem er landmænd, det vil sige personer, der netop har til opgave ikke blot at sørge for deres egen føde, men også sørge for føde til deres medborgere. Disse 600 millioner fattige landmænd kan hverken brødføde sig selv eller deres medmennesker, for eftersom de er de direkte ofre for den nedsættelse af landbrugspriserne, som liberaliseringen af handelen har medført, kan de ikke gøre andet end hele tiden at tage fra deres reserver til selvforsyning i et forsøg på at bevare deres produktionspotentiale, dog ofte uden succes. Hvordan kan man få dem ud af denne djævelske spiral? Ved at antage en ny synsvinkel på globaliseringen af handelen med landbrugsvarer og fødevarer, hvis centrale punkt skal være anerkendelse af princippet om fødevaresuverænitet. Princippet fastsætter, at det står ethvert land eller enhver gruppe af lande frit for at vælge deres egen metode til forsyning af fødevarer. Fødevaresuverænitet er at anerkende forskellige befolkninger deres ret til at brødføde sig selv og forskellige befolkninger deres ret til at forsyne sig, som de ønsker. Det er en mulighed for udviklingslandene til at opnå fødevareuafhængighed ved udvikling af deres landbrug. Det er ikke nok at nævne udviklingslandenes ret til at dyrke deres fødevareafgrøder, det er også nødvendigt at sikre, at reglerne for den internationale handel med landbrugsprodukter ikke forhindrer dem i at gøre det i praksis. Disse lande skal derfor meget tydeligt anerkendes en ret til at beskytte deres landbrug og kun åbne nogle udvalgte af deres markeder, sådan som Europa selv gjorde det, for at sætte en stopper for deres fødevareafhængighed. De lande, hvor det bedst er lykkedes at reducere hungersnøden, er de lande, hvor de ansvarlige stater takket være politikker til støtte for landbrugspriserne og støtteordninger til input og infrastrukturer gør det muligt for deres landmænd at få adgang til deres egne indre markeder og således forøge deres købekraft og produktivitet og dermed deres produktion. Hvis der skal tages alvorlig fat på problemet med hungersnød, er det derfor nødvendigt at stoppe med at nedsætte landbrugspriserne. Landmændenes adgang til et rentabelt lokalt marked er den første betingelse for vækst i landbrugsproduktionen, som er selve kernen i afskaffelse af hungersnøden. Den totale og ukontrollerede liberalisering af landbrugshandelen tjener ikke interesserne for de lande, der sulter, men tjener interesserne for de lande, der strukturelt er eksportører af landbrugsprodukter, men den ruinerer de fattige bønder i udviklingslandene. Det giver ingen mening at ville sætte en landmand fra Tchad i direkte konkurrence med en farmer fra Minnesota, en fårehyrde fra Andesbjergene eller en storbonde fra New Zealand. Hvis EU vil bidrage effektivt til afskaffelse af sulten i verden, bør den derfor være særlig opmærksom på tre væsentlige punkter. For det første skal de projekter om landbrugsudvikling, som den finansierer i udviklingslandene, alle indeholde et punkt om bistand til markedsføring af fødevareprodukter. For det andet bør EU hjælpe de udviklingslande eller grupper af lande, der har tilsvarende produktionsomkostninger, med at beskytte deres indre markeder mod dumpingpriser fra verdensmarkedet ved hjælp af midler, foruden hvilke deres producenter vil blive ruineret. EU bør for det tredje endelig bruge al sin indflydelse i de internationale handelsforhandlinger på at sikre, at retten til landbrugsundtagelsen anerkendes, det vil sige landenes ret til at beskytte deres landmænd, som brødføder dem, og hvis fremgang er afhængig af et opsving. Moreira da Silva (PPE-DE). Hr. formand, ærede medlemmer, tallene er tragisk tydelige, hvad angår modsætningen Nord/Syd. Ud over de allerede anførte tal for sult og underernæring vil jeg gerne nævne nogle andre, som jeg mener vi bør indprente os: 1 % af verdens befolkning besidder 57 % af verdens rigdomme. Mere end 2,5 milliarder mennesker har ikke adgang til rent drikkevand. Mere end 2 milliarder mennesker har ikke elektricitet. Mere end 1 milliard lever i ekstrem fattigdom. 70 % af de hiv-smittede befinder sig i Afrika syd for Sahara. Det var derfor særdeles positivt, at topmødet i Johannesburg på baggrund af disse tragiske tal for første gang knyttede udryddelse af fattigdom tæt sammen med beskyttelse af miljøet. Jeg mener, at dette topmøde må få os til at drage nogle konsekvenser for EU's interne politikker. EU' delegation var faktisk den eneste, der tog til Johannesburg med en forhandlingsdagsorden, der så blev konferencens eneste. Det forholder sig ligeledes sådan, at det i vid udstrækning var takket være EU's indsats, at der blev opnået nogle positive resultater på dette topmøde, som f.eks. målene for udryddelse af fattigdom og for tilvejebringelse af rent drikkevand og kloakering. Det var også EU's indsats, der gjorde, at der blev etableret er stort antal partnerskaber mellem den private og den offentlige sektor, navnlig med hensyn til vand og energi, ligesom det var EU's indsats, der lå bag vedtagelsen af en 10-årsplan for bæredygtig produktion og forbrug. Det forholder sig imidlertid også sådan, hr. formand, at det var afgrundsdyb uenighed mellem EU og udviklingslandene, især med hensyn til handel og finansiering, der forhindrede endnu mere vidtgående resultater. Det blev i praksis tydeligt, at de fattigste lande ikke kan være imødekommende, hvad angår biodiversitet, vedvarende energi og regeringsførelse, så længe USA og EU fastholder deres støtteordninger for landbrug, fiskeri og fossile brændstoffer. Hvis vi på denne baggrund gerne vil være troværdige partnere for udviklingslandene, og hvis vi gerne vil mindske den chokerende velstandskløft mellem Nord og Syd, er det afgørende, at vi opfylder vores løfter om finansiering og lettelse af de fattigste landes gældsbyrde, men også om gradvis fjernelse af vores støtte til landbrug, fiskeri og energi samt selvfølgelig om afskaffelse af handelsbarriererne. Kinnock, Glenys (PSE). Hr. formand, jeg vil gerne byde kommissæren velkommen. Jeg er sikker på, at han som dansker finder det særdeles vanskeligt, at arbejdet forsinkes på grund af en smule sne. Jeg vil denne formiddag især fokusere på forhandlingerne om den økonomiske partnerskabsaftale mellem EU og AVS-landene. 40 af de 78 AVS-lande udgør de mindst udviklede lande, 38 har meget stor fattigdom, og adskillige andre er meget sårbare, f.eks. de små øer og indlandsstater. Som De er klar over, hr. kommissær, opfatter AVS-landene disse forhandlinger som omhandlende ikke blot fremme af neoliberale ideologier, for så vidt angår handel, men desuden betydningen af en klar forståelse af, at forhandlingerne om den økonomiske partnerskabsaftale i lige så høj grad handler om udvikling som om fremme af handelsliberalisering. Den strukturelle omdannelse af AVS-landene til konkurrencedygtige økonomier, der kan udnytte de muligheder, som forbindelserne med Europa tilbyder, forudsætter, som jeg ved, De erkendte over for os i udvalget i sidste uge, enorme investeringer i opbygning af kapacitet, især inden for handel. Jeg ved, at der sker investeringer på det område nu, men jeg opfordrer Dem til at holde nøje øje med dette, hr. kommissær, da jeg formoder, at det, efterhånden som forhandlingerne skrider frem, bliver nødvendigt at afsætte ekstra ressourcer til AVS-landenes evne til at håndtere de regionale handelsaftaler samt andre aspekter af forhandlingerne. De står, som De ved, også over for alvorlige udbudsbegrænsninger. De østeuropæiske lande modtager milliarder af euro til forbedring af standarderne for fødevarefremstilling, før de indtræder i EU. De ved udmærket, at AVS-landene har meget vanskeligt ved at opfylde de plantesundheds- og sundhedsstandarder, der kommer til at udgøre en nødvendig del af de fremtidige forbindelser. Jeg håber, at de får lige så stor støtte til deres bestræbelser på at forbedre de processer, som de har. De er ligeledes, hr. kommissær, bekendt med de mulige omkostninger ved gensidige indrømmelser, og at der i henhold til deres økonomiske partnerskabsaftale vil blive forventet samme omfang af forpligtelser fra AVS-landene som fra europæisk side. Jeg håber, at De tager hensyn til de vanskeligheder, som dette vil indebære, og at De sikrer, at der er strenge konsekvensanalyser af omkostningerne ved og følgerne af gensidige indrømmelser for AVS-landene. (Formanden fratog taleren ordet) Bautista Ojeda (Verts/ALE). Hr. formand, hr. kommissær, der findes to helt forskellige verdener. I den ene dør man af sult, aids og fattigdom, og i den anden af kolesterol. På den ene side er der en verden, den udviklede, der er opsat på at finde ondskabens akser og planlægge krige, der vil medføre mere ødelæggelse, mere fattigdom. På den anden side er der en verden, der venter på, at nogen påtager sig lederskabet for en godhedens akse, der giver den fødevarer, medicin og adgang til en retfærdig samhandel uden barrierer og til en basal intern bæredygtig udvikling, der er nødvendig for dens selvforsyning. Restitution for eksport af overskud til de fattigste lande er det hårdeste og mest usolidariske udtryk for vores politikker, som vi udelukkende bør anvende over for de allermest beskyttede og udviklede lande. Vi bør heller aldrig være hykleriske og lade de svageste sektorer, som har de laveste indtægter i EU, nemlig den traditionelle europæiske landbrugssektor, bære hele ansvaret for at finde løsninger på sultproblemet i verden. Santini (PPE-DE). Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, statistikkerne viser os efterhånden et mildest talt dramatisk billede. Jeg tror dog ikke, at det bare er tallene, der gør indtryk på os, men også den tendens, som disse statistikker viser. På trods af menneskehedens indsats bliver antallet af potentielle dødsdømte nemlig hele tiden større. Ifølge statistikkerne er dette tal blevet over dobbelt så stort i løbet af de sidste 30 år, og det er noget, som virkelig bør bekymre os. Hertil - det vil sige til dem, som risikerer at dø af sult og underernæring, og dem er der tilsyneladende over 30 millioner af i Afrika og 800 millioner af i Latinamerika, Centralamerika og Sydamerika - kommer de flere millioner aids-ofre, som hver dag er en forfærdelig plet på samvittigheden hos det internationale samfund, der ikke er i stand til at sætte tilstrækkelige ressourcer af til nødhjælpsinterventionerne, og som navnlig ikke er i stand til at få de multinationale medicinalfirmaer til at give afkald på patenter og royalties, i det mindste for de produkters vedkommende, som skal bruges i nødsituationer. Denne typiske situation med fattigdom, sult og sygdom bliver endnu værre som følge af de kroniske kriser af økonomisk og social karakter, der rammer disse lande som en skrue uden ende. Den indsats, som regeringer og privatpersoner gør, for at disse lande skal kunne klare sig selv, er ikke længere tilstrækkelig og kan kun med nød og næppe dække de daglige behov og nødsituationer. Derfor går økonomierne i stå under presset fra den offentlige og internationale gæld. For at råde bod på disse nødsituationer har EU som bekendt åbnet sine markeder - og givet udtryk for sin solidaritet - og EU har ligeledes ydet direkte støtte, men det er ikke tilstrækkeligt. Den indsats, som mange regeringer gør for at nedsætte eller eftergive den gæld, som disse lande har stiftet før i tiden, er stadig ikke tilstrækkelig. I den henseende vil jeg gerne minde om en udvikling, som i høj grad er blevet overset. På G8-mødet i Genova i juli 2001 blev der på den italienske regerings initiativ inden topmødet for de mest udviklede lande holdt et møde med en stor gruppe repræsentanter for de lande, som har problemer med offentlig gæld, sult og fattigdom. Det var ikke bare en symbolsk eller rituel handling, for den dag eftergav man næsten en tredjedel af disse landes enorme offentlige gæld. Desværre gik dette resultat ubemærket hen på grund af demonstrationsurolighederne, som tiltrak sig hele massemediernes opmærksomhed. I forbindelse med dette dramatiske spørgsmål vil jeg gerne slutte af med at sige et par ord om den værdifulde og uerstattelige rolle, som alle EU-landenes og tredjelandenes ikke-statslige organisationer spiller. De har altid været med fremme i første række i denne kamp mod sult og død som følge af underernæring og aids. Kommissionen skal virkelig sørge for en kraftig styrkelse af de programmer, som er tiltænkt disse organisationer. Det skal siges, at disse frivillige i sig selv gør en indsats, som er meget større end alle Vestens regeringers - både set ud fra et kvalitativt og et kvantitativt synspunkt - og det gælder ikke mindst for det engagement, de lægger i denne indsats, som de tilfører ressourcer og solidaritet, eftersom de er af den overbevisning, hr. formand, at ingen af os kan føle sig fri og lykkelig, hvis menneskene omkring os ikke også er det. Evans, Robert J.E. (PSE). Hr. formand, andre har talt om rige og fattige lande, om velstanden i Europa og de noget modstridende forhold i de mindst udviklede lande. Hr. Bautista Ojeda talte om det for blot et øjeblik siden. Når Europa i dag svælger i sin økonomiske succes og velstand, er vi nødt til at overveje de omkostninger, det har haft for andre dele af verden samt konsekvenserne for disse lande. En del af vores succes og velstand i dag skyldes vores politik i det sidste og 19. århundrede, hvor imperialismen tog til andre lande i verden, og vi høster nu følgerne. Vi kan gøre meget mere ved det, end vi gør for øjeblikket. Vanskelighederne viser sig i dag i Europa i form af presset fra mennesker fra de mindst udviklede lande, som ønsker at emigrere til Europa. De er desperate mennesker, der flygter fra nogle af de lande ikke blot på grund af deres økonomiske situation, men også på grund af manglen på demokrati og på grund af vold, for at søge asyl i Vesten. Vi kan gøre mere ved at hjælpe de lande. Det handler ikke blot om enorme summer i udviklingsbistand. Bistanden skal være bæredygtig. En ting, vi kan gøre for at hjælpe de lande, er at kaste endnu et blik på den fælles landbrugspolitik - med henblik på reform. Vi dumper for øjeblikket varer med eksportstøtte på markederne i de mindst udviklede lande, hvilket hverken hjælper samfundet, økonomien eller landmændene. Vi beskytter vores eget landbrug i Europa på bekostning af andre lande. Mens vi støtter landbruget, bukker landmændene og de fattige i lande over hele verden under, fordi de ikke kan konkurrere. Vi er derfor nødt til at se på den fælles landbrugspolitik. Vi skal samarbejde med WTO for at sikre, at de standarder og betingelser, som de fastsætter, ikke bidrager til fattigdom. Vi kan gøre mere, end vi gør for øjeblikket. De Roo (Verts/ALE). Hr. formand, der er fødevarer nok i verden til at brødføde alle. Naturligvis hjælper det, hvis høstudbyttet bliver højere. Men jeg gentager, at det ikke har afgørende betydning, når det gælder sultproblemet. Fri og især fair
{'language': 'da'}