Justering av protokoll Ordföranden Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut. Finns det några synpunkter? Herr Posselt har ordet. Posselt Herr ordförande! På sidan 15 står att jag under frågestunden i går ställde en fråga om införande av särskilda naturkategorier inom naturskyddet. Men jag ställde en fråga om utvidgningen österut, mot Tjeckien, och om införande av särskilda rättskategorier och kategorier för mänskliga rättigheter i processen för utvidgning österut. Det är en stor skillnad. Jag ville bara påpeka det. Ordföranden Tack, herr Posselt. Motsvarande korrigering ska föras in. Wijenbeek Herr ordförande! Jag skulle vilja fråga om det är sant att presidiet tagit ett beslut om att göra oss till administrationskontor i stället för folkvalda ombud och i fortsättningen administrera våra kilometerställningar, våra tågbiljetter, våra besök på diverse lokaler, de utflykter vi gör. Kort sagt, vi måste lägga hela vår själ på att administrera. Vill ni ta hänsyn till, herr ordförande, att vi är här för att företräda våra väljare och inte i egenskap av administrationsavdelningar eller för att föra långa register över förflyttningar för administrationens skull. Får jag påpeka att det är våra väljares uppgift att bedöma oss och inte presidiets. von Habsburg Herr ordförande, vi ser nu allt oftare en tendens att vi alltmer utgör ett bihang till förvaltningen och inte längre är företrädare för folket. Jag skulle dock vilja be er att energiskt titta på detta, för det är helt klart att förvaltningen vill ta över allting och göra oss till verkställare. Jag hörde nyligen att någon i förvaltningen sade: parlamentarikerna är ett nödvändigt ont. Vi har inte lust att vara ett nödvändigt ont! (Applåder) Ordföranden Tack så mycket herr Habsburg. Jag vet inte om någon sagt denna mening, som jag avhåller mig från att bedöma, men det är ändå uppenbart att presidiets beslut inte har något att göra med administrationens önskan att kontrollera. Presidiets beslut består helt enkelt i att ett reseunderlag ska lämnas, och det är inte första gången som vi måste lämna reseunderlag, som alla ledamöterna vet. För alla de resor som inte är den vanliga veckoresan, utan den s.k. voyage intérimaire , lämnas ett underlag, vilket är något som ingen någonsin ansett vara kränkande för ledamotens värdighet, eller som en önskan från administrationens sida att kontrollera. Det är helt enkelt så att det är en överenskommelse som inte tillkommit i dag. Det är en överenskommelse som antogs i Luxemburg vid mötet i juni och det presidiet gjort är helt enkelt att vidta de åtgärder som är nödvändiga för att genomföra Luxemburgöverenskommelsen. (Protokollet justerades.) Ordföranden I går i Oslo, antog världssamfundet ett avtal för att förbjuda tillverkning, lagring och handel med s.k. antipersonminor. Detta slags vapen dödar eller stympar mer än 25 000 människor per år, särskilt bland civilbefolkningen. Över hundra miljoner minor finns fortfarande utspridda i omkring 70 länder. Vårt parlament har uttalat sig vid ett flertal tillfällen, genom resolutioner, för att stödja det resultat som igår uppnåddes i Oslo. Jag vill tacka medlemsstaterna i vår union för de ansträngningar som gjorts för att uppnå det här resultatet. Jag vill också hälsa USA: s "konstruktiva avstående" med tillfredställelse, i hopp om att de kan komma att ändra sin inställning. Det här resultatet kan inte kompensera det lidande som redan uppstått på grund av dessa vapen. Vi måste fortsätta att stödja processen med minröjning. Men varje gång som världssamfundet når denna slags överenskommelser, blir världen lite bättre. Europa bidrar till det och det är för oss alla, det är jag övertygad om, en anledning att känna tillfredställelse. Utlämning mellan medlemsstaterna Ordföranden Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-265/97) av Palacio Vallelersundi från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor om konventionen upprättad på grundval av artikel K.3 i Fördraget om Europeiska unionen om utlämning mellan Europeiska unionens medlemsstater. Fru Palacio Vallelersundi har ordet. Palacio Vallelersundi Herr ordförande! Sedan 1957 då den då begynnande europeiska integrationsprocessen proklamerades som ett mål, den allt närmre unionen mellan Europas länder, har vi kommit långt. I dag proklamerar våra fördrag målet att förverkliga ett område med frihet, säkerhet och rättvisa. Och vi har kommit långt, det är sant. Men detta område med frihet är fri rörlighet för varor, kapital och tjänster, och än så länge mycket liten fri rörlighet för personer. Detta område med frihet, herr ordförande, är ett område som ger brottslingarna mer frihet än garantier att kunna fortsätta denna brottslighet. När det gäller de andra målen: säkerhet och rättvisa måste vi även i dag framhäva att hindren för ett verkligt straffrättsligt samarbete fortfarande kvarstår. Herr ordförande, frustrationerna som lamslår de europeiska medborgarna är många. Frustrationerna är lika många som förväntningarna att Europeiska unionen, de europeiska institutionerna, ska göra något åt saken. Vi minns de demonstrationer som nyligen hölls i Belgien med anledning av de hemska brott som begåtts. Vad begärde Europas medborgare då? Att de instrument som behövs ges för att underlätta utlämning, att instrument ges för direkt överlämnande av brottslingar till rättskipningen, inom Europeiska unionen. Och detsamma kan sägas om demonstrationerna i Spanien med anledning av ETA: s mord på en ledamot i Ermuas fullmäktige. Herr ordförande! Jag har sagt att frustrationerna är många, och inom det här området är det det första man måste framhäva. Trots det måste vi ta den här konventionen som ett steg, ett otillräckligt steg, ett steg som inte är tillfredsställande, men ett steg till på vägen att uppnå detta område med frihet, säkerhet och rättvisa. Och konventionen övertygar oss inte, herr ordförande, för det första eftersom den håller oss kvar inom området för folkrätten. Det handlar om en multilateral konvention och även om det handlar om en rättsakt från rådet så handlar det inte om en rättsakt från Europeiska unionen som sådan, utan här är fortfarande varje medlemsstat en oberoende enhet och talar i eget namn. Vi är långt ifrån detta inre område, detta enda område med frihet, säkerhet och rättvisa. En annan fråga vi måste klaga på är att Europaparlamentet inte tillfrågats under utarbetandet av denna konvention. Vi skulle kunna säga att vi är vana vid det, om det inte var så att detta parlament aldrig kommer att vänja sig vid att rådet inte respekterar reglerna i fördragen, aldrig kommer det att vänja sig vid att man inte lyssnar på dess åsikter, vilket gällande fördrag fastställt. Vi hoppas, från och med nu och med de nya bestämmelserna i Amsterdamfördraget - som gör det obligatoriskt att rådfråga parlamentet -, att rådet reagerar och slutar upp med dessa dåliga vanor, och i fortsättningen rådfrågar parlamentet inom detta område som är av största intresse för de europeiska medborgarna, som denna församling representerar, herr ordförande. Parlamentet har inte rådfrågats. Det handlar dessutom om en internationell konvention. Trots det har vi sagt att den är ett steg framåt och varför är den det? Eftersom den underlättar villkoren för utlämning i förhållande till konventionen 1957, som var en konvention fastställd inom ramen för Europarådet och inte en konvention mellan medlemsstaterna i Europeiska unionen. På grund av den politiska integration som uppnåtts, på grund av det ömsesidiga förtroendet mellan existerande rättssystem, kräver medborgarna att en lösning ges inom Europeiska unionen och inte i externa fora som Europarådet. Bland de mest utmärkande framgångarna i den nya konventionen bör vi, herr ordförande, visa på omfattningen av de gärningar som ger upphov till utlämning när gränsen för straffvärdet sänkts från ett år till sex månader; införandet av möjligheten att frihetsberöva en person på annan plats än på anstalt; inkluderandet av skattebrott, för det är viktigt att Europa med bättre lämpade instrument kämpar emot skattebedrägerier; etablerandet av tvånget att bevilja utlämning av egna medborgare; det delvisa avskaffandet av av specialitetsrekvisitet, dvs. att en brottsling kan eftersökas för andra brott, för vilka utlämning ej begärts, då dessa brott ej leder till fängelse. Och synnerligen viktigt just nu är avskaffandet av hindret för politiska brott, som artikel 5 innehåller. Dvs. att det nu inte längre går att neka utlämning på grund av politiska brott. Det är också viktigt med upphävandet, åtminstone delvis, av kravet på dubbel straffbarhet vid terroristrelaterade brott. Men i den här församlingen har vi också mycken kritik mot konventionen. Den första är att det är väldigt få förbättringsförslag när det gäller handläggningen av utlämningsförfaranden. Man måste göra dessa förfaranden smidigare. Det är nödvändigt att förenkla handläggningen och man måste gå längre ändå. Den andra är att inte en maxtid fastställs för handläggningen av dessa ärenden, vilket faktiskt fastställs i konventionen 1995 om frivillig utlämning, också inom Europeiska unionen. Dessutom måste vi visa på att konventionen ger möjlighet att lämna reservationer till praktiskt taget alla de framsteg jag visat på, och att det är något som motsäger andan i vad som proklameras i Europeiska unionens konstituerande fördrag, och som finns med i konventionens ingress. Om det existerar ett ömsesidigt förtroende mellan rättssystemen, om det existerar ett ömsesidigt förtroende för medlemsstaternas rättsregler kan man inte förstå att det är möjligt att dessa reservationer finns. Herr ordförande! En av två möjligheter: antingen är vi en samling stater där vi tillmäter varandra ett lika värde när det gäller systemet att garantera medborgerliga fri- och rättigheter eller så upphör Europeiska unionen att ha en betydelse. Europeiska unionen kommer då att vara en inre marknad, en tullunion men aldrig en äkta union med fria medborgare som kämpar för samma intressen. Slutligen, herr ordförande, den yttersta kritiken av konventionen som vi måste göra från denna församling är att domstolen i Luxemburg inte har någon behörighet, inte ens för den inledande tolkningen, det minimum som andra konventioner, som Europol-konventionen, fastställer. Det sägs att frågan skall studeras om ett år. Men det är otillräckligt och det måste vi klaga på. Och, vilken är då slutsatsen? Jo, slutsatsen är att vi, trots allt, ska stödja konventionen, vi ska begära att den ratificeras å det snaraste, vi ska be de medlemsstater som lagt fram reservationer att inte använda sig av dessa eller att de ratificeras i begränsad utsträckning, och vi måste också be rådet att undersöka möjligheten av att denna konvention ska kunna träda ikraft innan den mest senkomna av medlemsstaterna ratificerar den, enligt den filosofi som fastställs i Amsterdamfördraget. Herr ordförande! Min grupp kommer att rösta för betänkandte, på ett villkor, och det är att punkt 13 inte godtas, som ber medlemsstaternas parlament att inte ratificera konventionen så länge domstolen i Luxemburg inte är behörig domstol. Jag har talat om att vi intehåller med, att vi vill att domstolen i Luxemburg ska ha behörighet, men jag har också sagt att Europa byggs upp lite i taget, att det byggs steg för steg, att detta är ett steg vi inte bör låta gå förlorat, och att det vi bör göra är, utifrån denna grund, att fortsätta avancera för att, inte med hjälp av folkrätten, utan med hjälp av verkliga gemenskapsinstrument, verkliga instrument från Europeiska unionen, förverkliga denna proklamering i Amsterdamfördraget att skapa ett verkligt område med frihet, säkerhet och rättvisa som våra medborgare kräver av oss. (Applåder) Voggenhuber Herr ordförande, mina damer och herrar! Utskottet för institutionella frågor har i huvudsak enhälligt lagt fram tre yrkanden till inrikesutskottet. Två av dem har tacknämligt beaktats. Ett av dem har nu föredraganden mycket energiskt tagit avstånd från, vilket jag mycket beklagar. De två punkterna gäller EG-domstolens behörighet. För det första appellen till de nationella parlamenten att göra sin ratificering avhängig av EG-domstolens behörighet, och för det andra den mycket uttryckliga anhållan till rådet att granska EG-domstolens behörighet inte först efter ett år, utan ofördröjligen. En tredje begäran gäller ett missförhållande, som inte nämndes i Palacio Vallelersundis betänkande från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter, nämligen avsaknandet av rättsstatliga minimiförutsättningar vid genomförandet av dylika utlämningsbegäranden. Det kanske är okänt för många, men ändå ett nästan otroligt tillstånd, att dessa nationella utlämningsförfaranden inte innehåller de mest primitiva rättsskyddsgarantier som finns i varje straffrätt - rätt till advokat, rätt att få information om sina rättigheter, rätt till överklagande, tidsfrist för processen, dvs. här hålls medborgare fängslade månader i sträck utan tidsfrister, utan omprövning av häktningsbeslutet, och rådet gör inga försök att komma fram till en överenskommelse om detta. Jag beklagar utomordentligt föredragandens avståndstagande från denna fråga. Detta parlament har alltid varit förespråkare för två saker: Fördjupandet av samarbetet i Europa, och skapandet av en europeisk demokrati med grundläggande och medborgerliga rättigheter. Det är viktigt hur parlamentet förhåller sig i en konfliktsituation, och en sådan konfliktsituation föreligger här mellan ett fördjupat samarbete, som vi välkomnar, och de medborgerliga rättigheterna. Föredraganden har uteslutande hänvisat till att en rad hinder undanröjs här. Det är en syn på saken, och naturligtvis välkomnar vi att man även undanröjer hinder när det gäller utlämningsproceduren mellan EU-staterna. Men det är också viktigt att skärpa blicken för att dessa hinder utgör rättsstatliga garantier, rättsskyddsgarantier för medborgarna. Det handlar inte om vilka byråkratiska hinder som helst, det handlar till exempel om förbudet mot utlämning, när brottsrubriceringen i det egna landet inte är belagd med straff, eller förbudet mot utlämning av egna medborgare, eller förbudet mot utlämning till tredje land utan förnyad förfrågan hos det första landet. Alla dessa så kallade hinder utgör väsentliga medborgerliga rättigheter. Jag tror det är riktigt att man ifrågasätter dessa hinder inom ramen för en fördjupning av det europeiska samarbetet, men, och detta Men är icke förhandlingsbart, endast i ett sammanhang där man på europeisk nivå skapar rättsgarantier och behörighet för domstolen. Vi råkar här in i en konflikt, som är helt och hållet avgörande. Jag tror att om vi inte upphör med centraliseringen på somliga områden, framför allt på den inre säkerhetens område, där vi med nödvändighet avvecklar nationella medborgerliga rättigheter och demokratiska normer, utan att samtidigt fastlägga dem på europeisk nivå, då skapar vi en djup konflikt i frågan om europeisk integration. Därför vädjar jag till Er att understödja detta ändringsförslag om minimigarantier i utlämningsförfarandet, som också huvudsakligen understöddes av institutionella utskottet. Min grupp kommer av nämnda anledningar inte att rösta för detta betänkande. Schulz Herr ordförande, mina damer och herrar! Vi kommer i motsats till Gruppen De gröna att godkänna fru Palacios rapport, även om vi mycket väl instämmer i den ena eller andra anmärkningen, som Voggenhuber har framfört i sin grupps namn. Som vi mycket ofta måste göra vid betänkanden av denna art vill jag börja med kritik mot rådets förfaringssätt, vilket dock än en gång är helt symptomatiskt. När vi diskuterar om - och Palacios betänkande är ett bidrag till detta - att det i Europeiska unionen också kontinuerligt måste finnas en gemensam rättsstatlig utveckling, parallell med den ekonomiska utvecklingen, till den finansiella utvecklingen, men i början av dessa debatter alltid på nytt varje gång fastslår att redan elementära spelregler kränks, t.ex. att man alltid hör Europaparlamentet i samrådsförfarande först efteråt, när saker och ting redan är på väg, då visar detta fel i rådets förfaringssätt redan det avstånd till demokratin, som rådet visar, särskilt vad gäller tredje pelaren i Maastrichtfördraget. Detta kommer kanske att ändras på i och med Amsterdamfördraget, som föreskriver obligatoriskt samråd med Europaparlamentet. Vid sidan av detta odemokratiska förfaringssätt saknas, som också Palacio redan har nämnt, behörigheten för EG-domstolen. Inte heller detta för första gången. Vi beklagar detta om och om igen. Endast det faktum, att EG-domstolen inte är behörig är redan det ett rättsskyddselement som saknas för berörda medborgare! Att inte ta med de rättsskyddsgarantier, som fortfarande finns i den nationella lagstiftningen, när man överför element i den nationella lagstiftningen, som rör den inre säkerheten, till Europeiska unionen, förstärker bara ytterligare det permanenta, undermedvetna misstroende, som finns gentemot Europeiska unionens tillvägagångssätt. Allt detta har enligt min åsikt kommit mycket korrekt till uttryck. Det finns dock också några förbättringar, och dessa förbättringar måste vi respektera trots all kritik. Under debattens gång i vårt utskott har vi ändå vad gäller en punkt - vilket jag i detta uttalande inte vill förtiga - kommit fram till ett läge, där vi måste bekänna färg. Nämligen i frågan om det politiska brottet. Palacio berörde det; jag vill här än en gång upprepa det, eftersom det har hållit vårt utskott sysselsatt i flera veckor. I min grupps namn vill jag klart säga: om vi är en gemenskap av demokratiska rättsstater, och varje medlemsland endast tillerkänner det andra medlemslandet den rätten, att författningen som det praktiserar, som det tillämpar, skall motsvara de elementära demokratiska grundreglerna, då kan det inte finnas ett skydd mot politiska brott inom Europeiska unionen. Att Palacios betänkande preciserar det och visar på det, är ett av de betydande bidragen som vi har arbetat fram i denna diskussion. Vårt tack för detta tillkommer inte endast föredraganden, utan alla som har tagit del i den. Med de många betänkligheter som vi trots allt har - och här kommer min komplimang till kollegan Palacio för hennes engagerade arbete och hennes beredvillighet att ta upp också våra kritiska bidrag - så har vi ändå kommit fram till det resultatet, att vi kommer att godkänna detta betänkande. Nassauer Herr ordförande, mina damer och herrar! För inte alltför länge sedan dömdes en portugisisk medborgare lagenligt för mord till livstids frihetsstraff. Förargligt nog lyckades han fly från fängelset och ta sig till Portugal. Förbundsrepubliken Tysklands krav om att den lagenligt dömde mördaren skulle utlämnas till Tyskland för att avtjäna sitt straff, avvisades av medlemslandet Portugal med den motiveringen, att det i Portugal inte finns några livstids frihetsstraff. Därför kunde utlämningsbegäran inte beviljas. Detta fall beskriver exakt det problem som det här handlar om. Tvärtemot vad talaren för Gruppen De gröna sade, så handlar det inte om att riva ned rättsstaten, utan det handlar tvärtom om att först bygga upp den i Europa! Ty det är inget bevis på rättsstatlighet om ett mord inom Europeiska unionen antingen inte bestraffas alls, eller på helt olika sätt. Vi upplever här återigen att vi vad det gäller näringslivet har ett stort gemensamt område, men att detta gemenskapliga näringslivsområde inte kombineras med ett motsvarande rättsområde. Inom näringslivet kan vi otvivelaktigt handla gränsöverskridande - beklagligtvis kan de kriminella, de organiserade också göra det - men rätten har hittills ännu inte i tillräcklig utsträckning satt sig in i dessa gränsöverskridande åtgärder. Denna överenskommelse är endast ett mycket försiktigt och, som många här menar, otillräckligt steg i denna riktning, som skall garantera att brottslingar inom unionen skall kunna ställas till svars också när de tillgodogör sig de privilegier som unionen annars erbjuder - t.ex. frihet att själva välja arbets- och bostadsort. Det är inte mer än rätt och riktigt. När jag utövar kritik mot denna överenskommelse, så är det inte enbart av de orsaker som kollegan Palacio exakt har framfört, och som också kollegan Schulz har nämnt, nämligen Europaparlamentets bristfälliga deltagande, utan också därför att stegen i riktning mot det gemensamma området bara görs i mycket otillräcklig utsträckning, överenskommelsen urholkas av många förbehåll, medlemsstaten Grekland förbehåller sig rätten att inte utlämna någon som anklagas för att ha kämpat för friheten. Jag kan inte föreställa mig att vi någonstans i unionen har ett så annorlunda frihetsbegrepp, att det skulle gå att gömma brottsliga handlingar bakom det. Allt detta visar, att vi ännu inte har hunnit särskilt långt på väg. Trots detta är det ett steg i rätt riktning, och det är nödvändigt att denna konvention snabbt ratificeras, så att den kan träda i kraft. (Applåder) Schaffner Herr ordförande! Jag vill gratulera Palacio till hennes utmärkta betänkande. För min grupps räkning gläder jag mig, precis som hon, över de stora framsteg konventionen innehåller. I ett gemensamt område utan gränser är det nödvändigt att förbättra det straffrättsliga samarbetet, för en effektivare kamp mot den organiserade brottsligheten och terrorismen. Ingen medlemsstat skall längre kunna bli en tillflyktsort där brottslingar kan gå säkra för åtal och bestraffning i andra medlemsstater. Om konventionens grundläggande syfte svarar mot vår förhoppning genom upphävande av principen om dubbel straffbarhet, förbud mot att betrakta brott som politiska brott, införande av skattebrott och godkännande av utlämning av egna medborgare, kan jag inte annat än att hålla med Palacio då hon beklagar att vissa medlemsstater lagt in reservationer. Dessa skulle kunna göra konventionen innehållslös och framför allt skulle man kunna tro att de tyder på en brist på förtroende mellan staterna. Jag delar visserligen inte helt Palacios analys om formen på det juridiska planet, i synnerhet vad gäller omständigheterna kring samråd med parlamentet som föreskrivs i artikel 4.6.2, men jag håller med henne om att samrådet i princip är nödvändigt. Hur som helst kommer den nya artikeln K.11.1 i Amsterdamfördraget att leda till att denna semantiska diskussion kan förpassas till det förflutna. Jag skulle verkligen vilja att medlemsstaterna ratificerade denna konvention så snart som möjligt, och att de utnyttjar möjligheten att göra den tillämplig i och med ratificeringen. Den svåra frågan om EG-domstolens roll kvarstår naturligtvis fortfarande. Efter avtalet som kom till stånd i Amsterdamfördraget borde rådet kunna lösa den snabbt, med hjälp av kompromissen i Amsterdam. Det finns dock ingen anledning till att unionen inte skall få se denna angelägna konvention genomföras, inte ens frågan om EG-domstolens roll. Antagandet av betänkandets punkt 13, som infördes efter att ett ändringsförslag från fru Roth antogs, är hörnstenen som gör att min grupp stöder detta betänkande. Wiebenga Herr ordförande! Jag känner mig hedrad över att kommisionär Fischler, som vet mycket om jordbruk, är närvarande. Men jag undrar försynt var kommissionär Gradin är i dag. Jag hade förstått att hon skulle vara här denna vecka. Hon kanske kommer. Herr ordförande! Den nya konventionen om utlämning är en förbättring. Utlämningen av brottslingar inom den europeiska unionen går alldeles för långsamt, det är för mycket krångel och det kommer nu att gå snabbare när denna konvention träder i kraft. Att egna undersåtar kan utlämnas, alltså nederländare av den nederländska regeringen och belgare av den belgiska regeringen, är på sätt och vis även ett viktigt steg framåt. Även det faktum att det blir lättare, eller inte lika svårt borde jag säga, att utlämna terrorister är bra och allt sammantaget är detta ett steg mot det europeiska rättsrum som vi alla strävar efter, åtminstone majoriteten i denna kammare. Konventionens svaghet har föredraganden, som jag vill gratulera till hennes arbete, också redan förklarat. Jag håller med henne om detta. Jag vill även å den liberala gruppens vägnar säga att det är en allvarlig brist att domstolen inte har någon befogenhet just på detta område där det handlar om straffrätt och den typen av saker. Amsterdamfördraget har väl gjort något åt den saken men det skulle behöva förbättras även därefter. Ordförande, Europaparlamentet, det har redan sagts här ett par gånger, har inte hörts. I förslaget till resolution står det att vi skulle beklaga det. Jag måste säga, vi kommer att rösta om det, men jag tycker att det är svagt uttryckt. Det är egentligen inte rimligt att vi inte hörts. Den liberala gruppens slutsats är att vi under övervägande av allt kommer att rösta för förslaget till resolution. Mohamed Alí ) Herr ordförande! Konventionen om utlämning mellan Europeiska unionens medlemsstater, som vi diskuterar i dag, kan utgöra ett steg framåt i uppnåendet av detta europeiska rättsområde och europeiska jurisdiktion som, med nödvändig öppenhet och demokratiska garantier, bör komplettera och utveckla byggandet av det ekonomiska Europa, som det tidigare sagts. Det är dock viktigt att göra några observationer angående detta, både vad det gäller innehållet som i förfarandet för antagande. Först och främst måste vi starkt kritisera att rådet inte respekterat bestämmelserna i avdelning VI i Unionsfördraget och att konventionen antagits utan att informera eller rådfråga Europaparlamentet. När det gäller innehållet delar vi målet att förbättra det rättsliga samarbetet när det handlar om utlämningar. Men att det ska vara tillåtet för medlemsstaterna att lägga fram reservationer till nästan alla nyheter i konventionen gör att värdet av denna beror på om reservationer lagts fram eller ej av medlemsstaterna. När det gäller förfaranden för utlämning på grund av terrorism, måste vi precis som föredraganden, beklaga att bristen på tydlighet i konventionstexten och misstron mellan medlemsstaterna kan leda till att samröre med eller deltagande i väpnad grupp inte kommer att omfattas av bestämmelserna om utlämning. Detta saknar mening i ett område med frihet och demokrati där det inte finns utrymme för politiska brott. Det är viktigt att framhäva att utlämning alltid måste ligga i de rättskipande organens händer och inte i de verkställandes, med tanke på att överlämnandet av ansvaret för besluten till regeringarna skulle göra att individens rättsliga garantier blev sårbarare. Slutligen är det viktigt att gå mot ett automatiskt utlämningsförfarande inom ramen för området med frihet, säkerhet och rättvisa, i syfte att uppnå ett europeiskt rättsområde och en europeisk jurisdiktion, som respekterar de grundläggande rättigheterna, den demokratiska kontrollen och bibehållandet av förfarandents rättsliga karaktär och utan att skada medborgarnas rätt till försvar. Ullmann Herr ordförande! Enligt min åsikt är det en bakvänd värld, som vi har att göra med här. Därvid menar jag inte kollegan Palacios utmärkta rapport, utan konventionen, som är föremål för hennes rapport. Det finns ingen stadga för grundläggande rättigheter, ingen gemensam justitiepolitik, ingen europeisering av inrikespolitiken i Europeiska unionens medlemsstater, som skulle kunna utgöra den enda tänkbara rättsstatliga förutsättningen för det som görs här. Men i stället för att äntligen ta de steg som skall tas, vad gör Amsterdamfördraget? Det formulerar i artikel K3 en rad avsiktsförklaringar, vars rättsliga innehåll, milt uttryckt, är fullständigt oklart. Visserligen ger det oss nu förelagda fördraget en viss klarhet, nämligen om att just de rättsstatliga garantierna i det gamla utlämningskonventionen av 1957 har satts ur spel. Detta är nu ytterligare ett exempel på hur i flera medlemsländer den berättigade kampen mot den organiserade brottsligheten förs så, att man inskränker de grundläggande rättigheterna för alla medborgare. Men K3-avtalet går ju ytterligare ett steg längre, i och med att det genomför denna rättsinskränkning för medborgarna via en internationell överenskommelse. Det är ett steg, som inget parlament i denna värld får tillåta, om det är förpliktat till rättsstatliga principer. Därför har utskottet för institutionella frågor ändå rätt, när det kräver, att medlemsländernas parlament inte får ratificera en sådan överenskommelse. Men vad skall Europaparlamentet göra? Det skall inte ständigt klaga över att det inte blir tillfrågat. Man behöver ju inte fråga det, eftersom det inte har någon åsikt vad gäller medborgerliga rättigheter! (Applåder) Pradier Herr ordförande! Till att börja med tycker jag att föredraganden verkligen bör gratuleras till en bra text, dock med några anmärkningar. Det rättsliga samarbetet inom unionen förbättras visserligen, men än har vi inte uppnått ett gemensamt rättsområde. Vi går åt det hållet, men för tillfället bara med små steg. Vilket är målet med detta ärende? Jo, att ett brott inte förblir ostraffat, samtidigt som medborgaren skyddas mot godtycklighet. Det vi alla delvis tänker på i detta avseende, är den så kallade politiska brottsligheten. Med hänsyn tagen till lagstiftningar och rättsliga institutioner åtalas i Europa i dag faktiskt bara mördare, de som ägnar sig åt ekonomisk utpressning, åt att spärra in människor eller åt överlagda mord, men politisk påverkan bör inte inbegripas i detta. Det är alltså brottslingar och kriminella som åtalas. Låt oss ha detta i åtanke när vi förbättrar vårt eget rättssystem, och låt oss under alla omständigheter skydda oss i dag från de brott som begås i unionens medlemsländer. Zimmermann Kära kolleger! Föreliggande utlämningskonvention mellan medlemsstaterna i Europeiska unionen, som antogs av rådet den 27 september förra året, kan vi till att börja med välkomna. Jag tror att de föregående talarna också har gett tillräckliga skäl för detta. Europa växer ihop alltmer ihop, och medborgarnas rörlighet blir allt större, men därmed tyvärr också brottslingarnas rörlighet. Bestämmelserna i den tidigare utlämningslagen har dock inte hållit jämna steg med denna utveckling och är därför inte längre tillräckligt effektiva. De måste förbättras. Vi vill dock ha ett Europa, där medborgarna känner sig säkra. Därför erkänner vi också, att de föreslagna utlämningsvillkoren principiellt kan välkomnas. Men som redan Palacio gjort, som jag här vill gratulera till hennes väl underbyggda rapport, vill också jag här å det skarpaste protestera mot rådets tillvägagångssätt. Rådet har inte hållit det för nödvändigt att engagera parlamentet omgående och i omfattande utsträckning vid utarbetandet av överenskommelsen - som det står i fördraget. Därför måste vi fundera om vi i fortsättningen först i efterskott skall förelägga våra krav på sådana avtal, som rör den tredje pelaren, eller om vi inte ännu hellre måste föra en debatt om hur vi i fortsättningen skall förhålla oss som parlament gentemot rådet, så att vi kan bättre nyttja de få rättigheter som vi har. Vad gäller innehållet skulle jag kort vilja anföra följande: Framför allt är de många förbehållen, som de enskilda medlemsstaterna har uttryckt, inte ägnade att faktiskt bygga upp ett på ömsesidigt förtroende baserat gemensamt Europa. Också här är jag ense med Palacio och också med många andra kolleger. Vi är också eniga om att EG-domstolens behörighetsområde för denna konvention med det snaraste behöver en tillfredsställande reglering och måste prövas redan nu. När allt kommer omkring bör unionsmedborgarna ha möjlighet att kunna vända sig till EG-domstolen i rättsliga angelägenheter av europeisk dimension. Vidare är det mycket viktigt för mig att begränsa tiden för utlämningsförfarandet, alltså införa en konkret tidsfrist. Ett snabbt förfarande är obetingat påkallat av humanitära grunder och på grund av principen om aktning för de mänskliga rättigheterna. Ett klart förlopp ger den berörde den nödvändiga rättssäkerheten. Det handlar också om rättssäkerhet när vi talar om sammanhangen mellan utlämning och asylrätt i Europeiska unionen. Inte utan orsak har rådet funnit det nödvändigt att tillfoga en motsvarande förklaring till konventionerna. Med Amsterdamfördraget förklarades nu medlemsstaterna för säkra ursprungsländer. Det tycks mig därför enbart vara konsekvent att gemensamma förklaringar till asylrätten nu måste anpassas till dessa nya fakta i överenskommelsens bilaga. Jag kommer till min sista anmärkning vad gäller innehållet, vilken också är mycket viktig för mig, och jag tackar er redan på förhand för att ni lyssnar på mig. Som rådet redan har tagit hänsyn till i inledningen, kan en utlämningskonvention endast finna tillämpning mellan stater, som har förpliktat sig att hålla sig till de demokratiska rättsstaternas principer och till den europeiska konventionen för skydd av mänskliga och grundläggande rättigheter. Jag är därför övertygad om att man inte kan tilltro någon stat, att den utlämnar någon till en annan medlemsstat, som för sin del antingen genom tillämpning av artikel 15 i Europakonventionen för de mänskliga rättigheterna, kan sätta delar av denna konvention ur kraft, eller om vilken man vet att det förekommer kränkningar av de mänskliga rättigheterna i polisens förvar eller i fängelser. Jag måste här tyvärr peka på detta, ty många människorättsorganisationer hänvisar om och om igen till detta, och vi brännmärker detta också regelbundet i våra årliga rapporter om kränkningar av de mänskliga rättigheterna inom unionen. Lambrias Herr ordförande! Frågan vi diskuterar i dag är av största vikt för de som inser att Europeiska unionen, för att etableras och för att internationellt kunna utföra sitt historiska uppdrag, måste utgöra ett område av frihet, säkerhet och rättvisa. Upprättandet av ett effektivt avtal gällande utlämning kommer inte slutgiltigt att lösa det rättsproblem som finns i dag. Det kommer att medverka till ett effektivt förfarandemässigt samarbete och slutligen leda till ett enhetliggörande av straffrätten, vilket utgör en av förutsättningarna för ett verkligt enande i den självklara, men tyvärr icke diskuterade federalistiska riktningen. Ty om denna federalistiska struktur funnes, om de inre gränserna verkligen hade avskaffats, då hade det inte funnits någon anledning att reglera utlämning av brottslingar från det ena landet till det andra. Då skulle den automatiska mekanismen för att överlämna brottslingar till den, enligt reglerna för överlämnande till domstol, behöriga myndigheten finnas. Tyvärr, på grund av det nästan uteslutande eftertryck som ges de ekonomiska aspekterna av vår färd mot enandet, anses dessa enandets grundläggande eftersträvanden komma i andra hand och ligga långt bort. Palacios detaljerade och fattade betänkande pekar på de försök som, realistiskt sett, måste göras under tiden. Det är nödvändigt att behovet att inte nedvärdera Europaparlamentets roll, Europaparlamentet som är friheternas garant, och EG-domstolens roll betonas och slutligen att medlemsstaterna, vilka är skyldiga att inte missbruka de reservationer som överenskommelsen innehåller, skjuter upp dess tillämpning. Caccavale Herr ordförande! Jag vill också instämma i gratulationerna till Ana Palacio, som har gjort ett utmärkt arbete, och jag vill förena mig med dem som kraftfullt protesterar mot att man än en gång har gått förbi Europaparlamentet genom att ignorera vår ställning och bara gå vidare och strunta i det som är de folkvaldas uppfattning. Frågan om utlämning är av mycket stort intresse, framför allt eftersom den är central när man diskuterar medlemsstaternas behörighet och suveränitet och eftersom den därmed är en del av den allmänna osäkerhet i vilken de europeiska institutionerna dessvärre befinner sig för närvarande. Här är den absoluta nödvändigheten av att fördjupa samarbetet i rättsfrågor uppenbar - där är vi alla överens - inom ett område som är mycket känsligt och som utgör själva kärnan i medlemsstaternas straffrättsliga principer. Det är uppenbart att när vi nu står inför en ökande organiserad brottslighet av gränsöverskridande natur, något som är helt klarlagt, så måste denna kamp, detta samarbete utvecklas mot allt fastare former. Låt dock även mig uppmana till försiktighet med att helt enkelt avskaffa alla garantiprocedurer och att karakterisera dem alla som oklara, eftersom vi i dag ännu inte har ett verkligt europeiskt rättsligt samarbetsområde. Som alla vet så vill jag se ett europeiskt rättsligt samarbetsområde, men även jag anser att utan en grundläggande charta över mänskliga rättigheter, så hör frågan om utlämningar uppenbarligen till individens garanterade rättigheter. Av denna anledning anser även jag att den centrala frågan om domstolens kompetens inte får bagatelliseras. Utan ett förtydligande när det gäller domstolens kompetens är det i dag svårt att inte medge att det föreligger en risk för att garantierna för den individuella friheten urholkas. Sjöstedt Herr ordförande! Vänstergruppen är inte enig i denna fråga. Jag och några ledamöter till kommer att rösta mot detta betänkande. Det gör vi framför allt av två skäl, nämligen dels för att vi tycker att betänkandet är alldeles för svagt vad gäller rättssäkerheten och regler runt rättssäkerhet vid utlämning, dels för att vi menar att straffrättsliga frågor är nationella frågor, och avtal om straffrättsliga frågor skall vara mellanstatliga - det är vår synpunkt. I detta betänkande stöder man också de inskränkningar i asylrätten som föreslås i Amsterdamfördraget. Även detta motsätter vi oss. Det var i Sverige för något år sedan ett ganska uppmärksammat fall när Frankrike begärde att en algerisk medborgare skulle utlämnas till Frankrike. De svenska myndigheterna vägrade göra det, eftersom det inte kunde bevisas att han hade begått brott. Det visade sig senare att han var oskyldig och hade alibi vid dessa brott. Jag menar att det är riktigt att ett lands rättsmyndighet själv skall kunna avgöra om en person skall utlämnas vid ett sådant tillfälle. Bontempi Herr ordförande! Jag tror att vi alla är medvetna om att vi deltar i en mycket svår och nyskapande process: detta att skapa en del av grundvalen för det europeiska medborgarskapet, nämligen ett juridiskt och rättsligt samarbetsområde. Mina kolleger har redan framfört de tyngsta skälen, som är uppenbara för alla medborgare, framför allt för de 80 % av medborgarna som anser att frågan om rättssäkerheten är en av de viktigaste för dem. Jag tror att man just nu kan notera en stor aktivitet från rådets sida och, om ni så vill, även ett steg framåt när det gäller Amsterdamfördraget. Men denna aktivitet, till vilken hör inte bara denna konvention utan även andra, som vi kommer att diskutera under de kommande månaderna, samt fördraget självt, är motsägelsefull, vilket redan har påpekats, eftersom den innebär att man går framåt längs samarbetets väg, samtidigt som garantiinstrumenten, framför allt domstolen och Europaparlamentet, utvecklas i alltför långsam takt. Ett seriöst sätt att förhålla sig i frågan tror jag skulle vara att bedöma varje förslag för sig. I det här fallet tror jag då att det är viktigt att godkänna Palacio Vallelersundis betänkande: ett utmärkt arbete även på det juridiska planet - något som inte skadar när vi måste argumentera för vår ståndpunkt inför rådet - i första hand just därför att det rör sig om förbättringar av procedurer med en lång historia som alltför ofta har utnyttjats för att undfly rättvisan. För det andra därför att erfarenheten visar oss att de vanligaste fallen - åtminstone i mitt land, men inte bara där - är de som rör terrorism och ekonomisk brottslighet, och här delar jag Pradiers uppfattning i frågan. Alltför ofta lyckas den som har gott om pengar, och framför allt den som har begått ekonomiska brott, att på ett mycket enkelt sätt flytta sin verksamhet till utlämningslandet. För det tredje skulle jag vilja påminna om - för även jag är mycket orolig när det gäller frågan om garantier, och jag tror att detta är något som borde bekymra oss alla, eftersom det berör oss alla - att när det gäller garantierna så är detta något som Amsterdamfördraget har förnyat: där finns en artikel F som kräver att man tillämpar sanktioner mot de medlemsstater som bryter mot de mänskliga rättigheterna. Jag anser att vi måste förena dessa båda saker, vi måste ha modet att inte stoppa ett viktigt tåg mitt på spåret, men vi måste också ingripa för att hindra en urspårning. Terrón i Cusí Herr ordförande! Jag tror uppriktigt att denna konvention om utlämning är ett fungerande instrument för att uppnå något som detta parlament försvarat och försökt uppnå sedan länge: att göra ett område med frihet, med fri rörlighet i Europa, förenligt med säkerhet och skydd för medborgarna. Det är mycket svårt att få de som utsätts för det våld som utförs av terrorister, av brottslingar, att förstå att på grund av av misstro mellan stater, som i teorin är på väg mot en hög nivå av politisk union, tillåts terrorister och brottslingar att finna skydd i denna union, genom att använda sig av existerande luckor. Vi vet det väl i mitt land och därför har vi sedan länge arbetat för den här konventionen. Jag är därför glad att den finns och jag gratulerar föredraganden, Palacio, till hennes betänkande. Nu är det bara att hoppas att konventionen ratificeras av medlemsstaterna i det komplexa förfarande som den tredje pelaren ställer till för oss och att de ska vara trogna sin underskrift, och också sina sinnen, och att konventionen ska vara ett instrument för förbättring av förfarandet för utlämning, som vi alla förväntar oss. Jag kan nu bara hoppas, precis som många kolleger här sagt, att i framtiden, förutom att lyckönska oss till innehållet och texten i ett betänkande från detta parlament, ska vi kunna gå härifrån nöjda och lyckönska oss till att det är verksamt, att det har en verklig användning. Ordföranden Tack, fru Terrón. Kommissionär Fischler har ordet. Fischler Herr ordförande, mina högt ärade damer och herrar! Också jag skulle till att börja med vilja lyckönska Palacio Vallelersundi till hennes betänkande och hjärtligt tacka henne för arbetet i utskotten. Den europeiska utlämningskonvention, som undertecknades den 27 september 1996, innehåller en rad klart definierade principer, som bland annat gäller överenskommelse om en straffbar handling, politiska brott och utlämning av egna medborgare. Ur dessa bestämmelser framgår tydligt att medlemsstaterna är beslutna att agera gemensamt gentemot den organiserade brottsligheten och terrorismen. Samtidigt kommer i överenskommelsen den tillförsikten till uttryck, att alla medlemsstater i sina straffprocesser aktar och tillämpar de mänskliga rättigheterna. Som ni vet, har de mänskliga rättigheterna i Amsterdamfördraget fastställts i en form som låter förstå att de för unionen har så gott som författningsrang. Visserligen förutser utlämningskonventionen undantagsbestämmelser, men orsaken till det är absolut inte på brist på ömsesidigt förtroende. Snarare skall de motsvarande bestämmelserna ta hänsyn till känsligheten hos vissa frågor i förhållande till de författningsrättsliga direktiven hos enskilda medlemsländer, och ge dessa tid på sig att anpassa sig till de nya realiteter som är betingade av uppkomsten av ett gemensamt område för frihet och rätt. Men bortsett från detta beklagar kommissionen likaväl som parlamentet att inget ställningstagande från parlamentet inhämtades innan detta viktiga instrument antogs. Det vore också bra om en representant för rådet här kunde ta del av detta beklagande. I det resolutionsförslag som står på föredragningslistan formuleras uppfattningar och önskningar som jag har full förståelse för. Också jag önskar till exempel, att man endast i begränsad omfattning kommer att göra bruk av de planerade undantagsbestämmelserna. En särskild punkt skulle jag därvid vilja gå närmare in på. Jag fruktar att uppmaningen från de enskilda staternas parlament att ratificera överenskommelsen först då man har beslutat om EG-domstolens roll kan få en mycket negativ effekt. Medlemsstaterna undanhålls därigenom ett viktigt tilläggsinstrument för bekämpning av den organiserade brottsligheten, utan att man därigenom automatiskt befrämjar en snabb och tillfredsställande lösning. Jag ser i detta avseende dessutom en viss motsägelse mellan punkterna 7 och 13 i resolutionen. Jag undrar om det inte vore klokt att pröva EG-domstolens behörighet när Amsterdamfördraget träder i kraft, vilket uttryckligen tillerkänner domstolen behörighet att tolka den inom ramen för det nya fördraget införda instrumenten. Kanske vore detta den lämpliga tidpunkten att till exempel undersöka om inte de existerande instrumenten, som ej förutser någon behörighet för domstolen, kan tas med i den kommande regleringen. Ordföranden Tack, herr kommissionär. Jag förklarar debatten avslutad. Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00. Fjärde årsrapporten om Europeiskt övervakningscentrum för små och medelstora företag Ordföranden Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0245/97) av Torres Couto för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om fjärde årsrapporten om Europeiskt övervakningscentrum för små och medelstora företag (1996) (C4-0292/97). Herr Torres Couto har som föredragande ordet i fem minuter. Torres Couto Herr ordförande! 16, 5 miljoner små och medelstora företag med 110 miljoner arbetare inom Europeiska unionen är siffror som mycket tydligt visar vilken ekonomisk och social betydelse denna företagssektor har för Europa. Den fjärde årsrapporten om ett europeiskt övervakningscentrum för små och medelstora företag gör en omfattande och betydelsefull översyn av dessa, och även hantverkssektorn, i samtliga medlemsstater i unionen. Det huvudsyfte som presenteras i betänkandet, och av Europeiska övervakningscentrumet för små och medelstora företag, består i att skapa en informationsbas för beslutsfattande rörande små och medelstora företag, inklusive hantverkssektorn. På samma sätt som i rapporten 1995 ägnas huvudarbetet i 1996 års rapport åt att mäta effekterna av genomförandet av den inre marknaden för små och medelstora företag. Eftersom man i rapporten tar hänsyn till de små och medelstora företagens betydelse som ryggrad i den europeiska ekonomin, tar jag, i egenskap av föredragande, med välvilja emot rapporten och jag erkänner att arbete lagts ner på den. 1996 års rapport inbegrep två djupgående temastudier om kvinnor och de små och medelstora företagen samt kooperativ, ömsesidiga sällskap och organisationer utan vinstintresse. I Europeiska unionen (med tolv medlemsstater) leddes under 1993 20-30 % av alla företag av kvinnor, och 25-30 % av alla nya företag bildades av kvinnor med maken som medarbetare med viktiga uppgifter i företaget. Vi kan säga att det just nu är så att 60-80 % av de medarbetande makarna arbetar i små och medelstora företag. Dessa siffror visar med tydlighet hur viktig denna fråga, som i stor utsträckning försummats, är. De kvinnliga företagarna stöter ofta på många svårigheter t.ex. vad gäller finansieringen. Diskriminering sker vid kreditgivning till kvinnor. Följaktligen är det nödvändigt att snabbt vidta åtgärder mot detta förhållande. De största problemen för medarbetande makar har med socialförsäkringsfrågor att göra, makarnas rättsliga ställning samt äktenskaps-, skatte- och bolagsrätt. Det är nödvändigt att anta lämpliga socialförsäkringsbestämmelser och att gå vidare med en reformering av ovannämnda lagstiftning. Vad gäller kooperativen, ömsesidiga sällskap, föreningar och stiftelser utgör dessa åtminstone 6, 5 % av det totala antalet privata företag, och utgör som sådana en icke försumbar faktor i den europeiska ekonomin. Olyckligtvis finns det mycket lite information. Det är brådskande med att se till att den Europeiska stadgan för kooperativ antas, eftersom den kan bli en värdefull hjälp för att åtgärda denna brist. Frågan om överlåtelser av företag, som jag analyserat i mindre utsträckning, förtjänar särskild uppmärksamhet, med anledning av att nästan 1, 5 miljoner små och medelstora företag i Europa löper risk att läggas ner och nästan 6, 5 miljoner arbetsplatser är i farozonen, om man fortsätter att negligera överlåtelsefrågan. Övervakningscentrumet har sammanställt de fyra viktigaste hindren för överlåtelse: värderingen av företaget, inköpsfinansieringen, de juridiska bestämmelserna och de känslomässiga aspekterna. Framför allt utgör den höga nivån på arvs- och gåvoskatterna en viktig faktor som i flera europeiska länder hindrar överlåtelse av företag, varför man borde ta hänsyn till möjligheterna att minska eller ta bort dessa skatter. Den fjärde årsrapporten gör en omfattande analys av frågan och i egenskap av föredragande anser jag att man inte tagit tillräcklig hänsyn till de möjligheter som ges vid överlåtelse av företag till de anställda. Andra viktiga faktorer är finansieringen och yrkesutbildningen, också dessa faktorer behandlas i fjärde årsrapporten. Vad man där säger om finansieringen, om de positiva erfarenheterna av finansieringssäkerhet som erbjuds genom systemet med ömsesidiga garantier och lånegarantisystem i USA visar att dessa instrument kan och bör användas i större utsträckning i Europa, för att komma till rätta med de små och medelstora företagens svåra finansieringsproblemen. Vad gäller yrkesutbildningen måste man förbättra inte bara grundutbildningen utan också vidareutbildningen, och en viktig åtgärd skulle vara att harmonisera lärlingssystemen i Europeiska unionen. Skattesystemet bidrar också på ett betydande sätt till driften av små och medelstora företag. Det nuvarande skattesystemet för företag fortsätter att i många medlemsstater utgöra ett hinder för många småföretag med tillväxtpotential, eftersom investering utanför företaget gynnas, i stället för investering i företaget. Jag rekommenderar alltså en minskning av beskattningen av vinsterna i småföretagen, vilket skulle kunna utgöra ett effektivt medel för att skapa och öka sysselsättningen. Herr ordförande! I fjärde årsrapporten analyseras alltså ett stort antal områden som är mycket viktiga för utvecklingen av de små och medelstora företagen. Vi får inte glömma att den europeiska ekonomin och sysselsättningen kan komma att drabbas mycket hårt utan dessa företag. Harrison Herr ordförande! Jag lyckönskar herr Torres Couto till hans text om den fjärde årsrapporten om Europeiskt övervakningscentrum för små och medelstora företag. De små och medelstora företagen är ännu viktigare sedan rådets möte i Amsterdam och Gordon Browns initiativ om arbetstillfällen som betonar prioriteringen av små och medelstora företag togs in i den slutliga texten. Torres Couto identifierar vissa problemområden såsom ägarbyten, som äventyrar 1, 5 miljoner små och medelstora företag. Ett tidigare meddelande från kommissionen har underrättat oss om att omkring 30 000 företag går under varje år till följd av detta problem, vilket betyder någonting i närheten av 300 000 arbetstillfällen. Problemen är ofta av administrativ eller juridisk karaktär och följer när företagaren dör eller går i pension. Detta problem kommer att förstärkas när den inre marknaden stärks. Ett annat problem är finansieringen av små och medelstora företag. EU: s existens hjälper för utbyte av bästa praxis. Särskilt hänvisas till ett system för ömsesidiga garantier. Sådana är nära nog okända i Storbritannien trots att de förekommer på kontinenten. Men jag har glädjen att berätta att det under beskydd av ministern för småföretag, Barbara Roche, blir en start i höst i London för det första brittiska systemet för ömsesidiga garantier, lett av min kollega Nigel Bottomley. I dessa system ingår en hög grad av ömsesidighet. Såsom föredraganden framhåller är det därför tråkigt att en europeisk kooperativ stadga inte har antagits och inte heller det fleråriga programmet som var planerat för 1994-1996. Ett annat positivt drag som föredraganden understöder är att minska företagskatten på vinst som stannar i företaget, vilket uppmuntrar små och medelstora företag att investera i tillväxt. Detta är en annan genväg till snabbt och hållbart skapande av arbetstillfällen. I detta avseende välkomnar jag att den brittiske finansministern Gordon Brown sänker företagsskatten för små företag i den första labourbudgeten på två årtionden. Det är mer än de förfallna Tories åstadkom för småföretagen under hela sin magra tid vid makten. Övervakningscentrets fjärde rapport ger en mycket värdefull och djupgående analys av kvinnor och småföretag. Jag anser att vi här har en stor fond av outnyttjad förmåga. Jag talar som son och bror till tre kvinnor i min familj som driver eller har deltagit i driften av småföretag. Sanningen är emellertid att alltför många hinder läggs i vägen för kvinnor som tar steget ut i företagslivet. På mitt kontor i Chester lyssnade jag nyligen till en av mina väljare som berättade om den chauvinism hon mötte både i Storbritannien och Nederländerna när hon försökte utvidga sin rörelse, som sysslar med att producera litteratur för små och medelstora företag som vill handla över gränserna. En god affärsidé bromsades av orsaker utan affärsanknytning. Det blir Europa som förlorar på affären. En annan väljare och kvinnlig företagare varnar mig för tillämpningen av en god och berömvärd europeisk lagstiftning, dvs. direktivet om gravida kvinnliga anställda. Hon driver ett litet företag som råkar ha bara kvinnliga anställda. Hon är rädd att hennes lilla företag kan hamna i farozonen genom en serie graviditeter och förlusten av nyckelpersonal. Ett stort företag skulle inte lida på samma oproportionerliga sätt under samma förhållanden. Lösningen är att på inget sätt fingra på de anställdas rättigheter i små företag. I själva verket anser jag att vi under dessa omständigheter behöver göra en skattemässig skillnad till förmån för de små företagen och deras anställda, särskilt för att undvika att handikappa kvinnorna. Utöver Torres Coutos betänkande måste vi mer aktivt främja de små och medelstora företagen på deras största arena, den inre europeiska marknaden, en marknad som alltför mycket är född och formad i storföretagens avbild. Jag stöder Torres Coutos betänkande. Det uttrycker mycket som är klokt. Vi måste se framåt för att hjälpa de små företagen att skapa arbetstillfällen för framtiden. Thyssen Herr ordförande! Det europeiska övervakningscentrat för
{'language': 'sv'}