Velkomstord Formanden. I vores officielle loge har vi i dag besøg af formanden for den finske Rigsdag, Paavo Lipponen. Jeg byder Dem velkommen til Parlamentet, hr. Lipponen. Formanden. Næste punkt på dagsordenen er Rådets og Kommissionens redegørelser om forberedelsen af Det Europæiske Råds møde i Thessaloniki den 20.-21. juni 2003 og mødet mellem trojkaen og de lande, der deltager i stabilitetspagten i Sydøsteuropa. Yiannitsis Hr. formand, hr. formand for Rådet, mine damer og herrer, Det Europæiske Råd i Thessaloniki vil afslutte en særlig vanskelig seksmånedersperiode og bane vejen for, at den europæiske integrationsproces kan fortsætte. Rådet planlægger at fokusere på fem vigtige områder. For det første, hvordan man skal fremme spørgsmålet om de institutionelle forandringer, som EU har brug for, og som Konventet om Den Europæiske Unions Fremtid har behandlet siden marts 2002. For det andet udenrigs- og forsvarspolitiske spørgsmål med særlig vægt på det, der vedrører de transatlantiske relationer, formuleringen af en strategisk opfattelse af sikkerhedsspørgsmål for Unionen og spørgsmålet om masseødelæggelsesvåben. For det tredje indvandring, asyl og spørgsmål vedrørende de ydre grænser, som De ved, at det græske formandskab har interesse i, og deres voksende betydning for Unionen i de sidste fem år. For det fjerde spørgsmål, der vedrører beskæftigelsesstrategien og Lissabon-strategien i almindelighed, som Rådet må tage fat på, og så er der et femte punkt at behandle dagen efter rådsmødet, med andre ord lørdag den 21. juni, der drejer sig om Unionens politik på det vestlige Balkan. Naturligvis vil Rådet ud over disse fem områder ikke undlade at drøfte og træffe passende beslutninger om en række andre spørgsmål. Men jeg vil i hovedsagen begrænse mig til de temaer, jeg har nævnt. Mine damer og herrer, det første tema drejer sig om de institutionelle forandringer, som konventet er i gang med at behandle, og de skridt, der nødvendigvis må følge efter. Som resultat af udvidelsen, som der blev underskrevet en traktat om i Athen den 16. april, er der det påtrængende problem med de ændringer, som må fremmes, så EU ikke falder i den grimme fælde at have ufleksible institutioner, der ikke kan fungere effektivt og kreativt. Det er grunden til, at spørgsmålene om Konventet om Den Europæiske Unions Fremtid er væsentlige problemer, som Rådet og Unionen i almindelighed må behandle. Som aftalt ved det uformelle rådsmøde i april forventes konventet gennem sin formand at forelægge resultatet af sit arbejde, der har varet i ca. 15 måneder. Det græske formandskab har efter særlige flersidede aftaler sikret, at den tidsplan, som Rådet i København gav til konventet, bliver overholdt. Der er blevet forelagt idéer og forslag. Dialogen kan fortsætte, men på et tidspunkt må vi konkludere. Konklusionen vil naturligvis ikke finde sted under det græske formandskab, men vi forventer, at lederne udveksler synspunkter og træffer afgørelse om dagsordenen for regeringskonferencen og for processen frem til det endelige stadium, der skal afsluttes under det græske formandskab. Slutproduktet af konventet vil derfor blive forelagt rådsmødet i Thessaloniki. Det er ikke Rådets rolle at træffe reelle afgørelser. Dets rolle er at afgøre, hvordan man kan give regeringskonferencen besked på at starte arbejdet, så vi kan få et resultat, der kan accepteres af alle samt være en fællesnævner og udgøre de institutionelle rammer, som vil afstikke Unionens kurs i adskillige år. Vi må sikre os, når tiden er inde, at denne fællesnævner ikke bliver den laveste fællesnævner, ikke bliver en ændring af begrænset betydning, men en fællesnævner, der vil garantere en dynamisk kurs for et udvidet Europa. Det græske formandskab planlægger at afholde drøftelser om de indholdsmæssige aspekter af dette punkt, så der kan komme en meningsudveksling, således at billedet af de nationale holdninger bliver tegnet før regeringskonferencen, og naturligvis således at der træffes beslutninger om procedurespørgsmål vedrørende de følgende stadier i proceduren. Arbejdsplanen for regeringskonferencen er et vigtigt spørgsmål. For at fastlægge denne må der også tages hensyn til visse medlemsstaters pligt til at have en indre dialog om resultatet af konventet. Vi forventer, at denne procedure vil være afsluttet omkring efteråret, at regeringskonferencen går videre, og at dens arbejde bliver afsluttet i tide, så perioden mellem udvidelsen, i maj 2004, og ikrafttrædelsen af de nye institutionelle rammer bliver så kort som muligt. Under alle omstændigheder gør fremskridt med konventets arbejde det muligt for mig at give udtryk for visse synspunkter angående flere forskellige ting. Under debatten om den institutionelle struktur for et udvidet Europa begyndte man med at fastslå behovet for større effektivitet. Alle er overbeviste om, at det er nødvendigt, at vi tilpasser den institutionelle struktur og funktionsmåde til en større Unions behov, samtidig med at vi fastholder alle de principper, som den europæiske enhedsbestræbelse er baseret på. Udformningen af en forfatningstraktat er et kvalitativt kvantespring, der i vid udstrækning skyldes de bestræbelser, konventet gør sig. Men vi må sige, at det også er et udtryk for Europas borgeres vilje. Dets styrke afhænger af to afgørende elementer: dets mere demokratiske funktion og dets mere effektive beslutningstagning. Jeg vil særlig hilse den kendsgerning velkommen, at man under konventets arbejde har kunnet notere en væsentlig enighed om en række grundlæggende spørgsmål som f.eks. styrkelsen af Europa-Parlamentets rolle, indførelsen af en fælles international juridisk status for Unionen, inkorporeringen af chartret om grundlæggende rettigheder i forfatningstraktaten og den yderligere fællesskabsliggørelse af området med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Den opfattelse, at vi kan få bedre demokratisk legitimitet for Unionen uden at skabe nye institutioner eller organer, blev også bredt accepteret. Et udvidet Europa bør føre til en styrket international tilstedeværelse. Dette indebærer, at der skal findes løsninger såsom en bedre koordineret måde at bruge udenrigspolitiske ressourcer på og skabelsen af en post, der vil forene den højtstående repræsentants ansvar med det, der påhviler den kommissær, der er ansvarlig for udenrigspolitikken. Som De ved, mine damer og herrer, er debatten på vej. Ud over de forskellige tilgange, der er blevet givet udtryk for i konventets plenum, mener jeg, at det er vigtigt for os at opretholde en balance mellem Unionens institutioner med henblik på at sikre ligebehandlingen af medlemsstaterne for at gøre yderligere brug af de fordele, som fællesskabsmetoden indebærer, og for at styrke den demokratiske karakter af en union af stater og nationer. Under alle omstændigheder mener jeg, at konventet har været en succes og har truffet beslutninger om en række vanskelige spørgsmål, der stod tilbage fra tidligere regeringskonferencer. Det siger sig selv, at den kommende regeringskonference må tage hensyn til de beslutninger, som der var enighed om, og det er vigtigt, at der i det sidste stadium af arbejdet findes en vilje til kompromis, til at bevare konventets autoritet og til at nå det stærke resultat, som Unionen så hårdt har brug for at få garanteret. Som jeg nævnte tidligere, har et andet vigtigt arbejdsområde for Rådet i juni at gøre med udviklingen igennem hele denne periode, hvad angår det særligt afgørende spørgsmål om udenrigspolitik, der indbefatter spørgsmålet om forholdet mellem staterne. Topmødet mellem EU og USA vil finde sted i Washington nogle få dage efter rådsmødet. Det bliver en mulighed for at drøfte spørgsmål, der er vigtige for begge parter, at samarbejde og tage fat på alvorlige spørgsmål, der drejer sig om den internationale og/eller bilaterale udvikling, og at ændre det klima, der ofte har hersket igennem de seneste måneder. Forholdet mellem EU og USA afhænger af traditionelle bånd, den vigtige rolle, som begge parter har på den internationale scene, og deres dynamik, til trods for at de i de seneste måneder er blevet sat på prøve ved en meningsuoverensstemmelse i en række spørgsmål. Alle vi medlemsstater mener imidlertid, at det, der forener os, er større end det, der skiller os, og at det er i alles interesse, at vi samarbejder. Ved det sidste møde i Gymnich havde vi en meget nyttig drøftelse. Vi mener, at indtrykket af vores forbindelser med USA bør forbedres og bedre bør afspejle den virkelige natur af dette forhold. Det er grunden til, at vi arbejder hårdt på at sikre, at næste topmøde, hvis dagsorden vil blive drøftet ved topmødet i Thessaloniki, bliver et vigtigt skridt i den yderligere udvikling af vores strategiske forhold, så vi kan møde nutidens udfordringer sammen. Spørgsmålet om Irak og de transatlantiske forhold og den internationale udvikling i almindelighed har i den seneste tid skabt nye udfordringer for den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik. I denne sektor må vi kunne udvikle en fælles opfattelse af det nye sikkerhedsmiljø og kunne håndtere de nye udfordringer og trusler effektivt. Udenrigsministrene instruerede ved deres uformelle møde i begyndelsen af maj Unionens højtstående repræsentant om at udarbejde en generel rapport om det nye sikkerhedsmiljø, de udfordringer og trusler, der opstod på baggrund af det, og de måder, hvorpå Unionen kan håndtere disse, en rapport, der skulle forelægges til en første drøftelse ved Det Europæiske Råd i Thessaloniki. Ligeledes forventer Det Europæiske Råd at vedtage formandskabets fremskridtsrapport om den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik sammen med årsrapporten om gennemførelsen af Unionens program til forebyggelse af voldelige konflikter, der udgør hjørnestenen i Unionens sikkerhedsmekanisme. Spørgsmålet om masseødelæggelsesvåben, der hænger sammen med det foregående, er også et af de vigtige punkter på dagsordenen, og naturligvis mener jeg, at det vil forblive dér, i betragtning af at spredningen af disse våben udgør en væsentlig udfordring for det internationale samfund. I forlængelse af konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Sevilla agter formandskabet også ved mødet i juni at henlede statsoverhovedernes opmærksomhed på en række spørgsmål vedrørende indvandring, asyl og de ydre grænser, der, som De ved, var et grundlæggende højt prioriteret område for vores formandskab. Der er sket betydelige fremskridt. Det lykkedes Rådet at nå frem til en politisk aftale om direktivet om familiesammenføring, og vi mener, at vi kan nå politisk enighed om direktivet om personer med langtidsophold og det dermed forbundne direktiv, der definerer flygtninge. Som De ved, har vi efterlyst en samlet genovervejelse af spørgsmålet om indvandring både i betydningen legal og illegal indvandring. I bestræbelserne på at formulere en fælles europæisk politik vedrørende spørgsmålene om legal indvandring og asyl har formandskabet også tillagt spørgsmålet om integration af personer fra tredjelande særlig betydning. Vi agter sammen med Kommissionen at formulere konklusioner for Thessaloniki på basis af Kommissionens meddelelse om udviklingen af en fælles politik om illegal indvandring, menneskehandel, spørgsmålet om de ydre grænser og tilbagesendelse af illegale indvandrere sammen med spørgsmålet om at dele byrderne. Formandskabet agter også at søge politisk enighed om at medtage indvandring som et nødvendigt parameter i vurderingen af tredjelandes samarbejde med Unionen. I forlængelse af Det Europæiske Råd i foråret, der blev afholdt under vanskelige økonomiske og politiske forhold, er det også nødvendigt at træffe foranstaltninger til at gennemføre de beslutninger, der blev nået inden for rammerne af Lissabon-strategien i marts 2000, særlig nu, hvor vi er en tredjedel inde i processen, og der stadig er meget at gøre. Ved rådsmødet i marts besluttede vi at fremme anvendelsen af en række politikker vedrørende beskæftigelse, udvikling, iværksættervirksomhed og andre politikker. Det er grunden til, at et af de centrale spørgsmål i Thessaloniki bliver vedtagelsen af visse retningslinjer såsom den reviderede europæiske beskæftigelsesstrategi, at registrere de fremskridt, der er sket vedrørende en række mål som udlicitering, energispørgsmål og miljøansvar, og vedtagelsen af pakken om reformer af den fælles landbrugspolitik, til trods for at det er vanskeligt i dag at forudse det endelige udfald af denne sag. Det fører mig til det vestlige Balkan. Hvad angår det vestlige Balkan og dets forhold til Unionen, fastsætter vores program en række prioriterede områder, særlig styrkelsen af Balkans fremskridt hen imod en europæisk struktur og europæiske betingelser. Det, at det vestlige Balkan er forblevet højt placeret på Unionens liste over prioriterede områder til trods for det forværrede klima i de seneste måneder, er et resultat for Unionen og illustrerer også den væsentlige politiske betydning, vi tillægger regionen. Denne interesse er blevet manifesteret reelt gennem stabiliserings- og associeringsprocessen både på det politiske område og på sikkerhedsområdet, med de to operationer i Bosnien-Hercegovina og Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien. Omstrukturering af det vestlige Balkan har været baseret på regionalt samarbejde, og i denne forbindelse er stabilitetspagtens rolle vigtig. Jeg vil i særdeleshed henvise til formandskabets initiativ inden for rammerne af samarbejdsprocessen i Sydøsteuropa og stabilitetspagten for at forebygge kriser og konflikter og tilvejebringe en advarselsmekanisme, der i særlig grad vil lægge vægt på vigtigheden af økonomisk og social udvikling som afskrækkende middel. Stabiliserings- og associeringsprocessen er fortsat det grundlæggende element i Unionens politik i Balkanlandene, og i vores bestræbelser på at støtte denne politik gjorde man for nylig i Kroatien status over, hvad der er nået under stabilitetspagten, idet det vigtigste mål var at koordinere aktioner under pagten for at supplere stabiliserings- og associeringsprocessen. Demokratisering, forsoning og regionalt samarbejde på den ene side og en tilnærmelse af alle disse lande til Unionen på den anden udgør en enhed. Kommissionen, medlemsstaterne og regionens fem lande er blevet enige om vores mål på det vestlige Balkan. Rådet og Kommissionen arbejder på at gennemføre disse mål med særlige operationelle konklusioner. De relevante afgørelser skal vedtages ved mødet i Rådet (almindelige anliggender) den 16. juni. Parlamentet vil vedtage disse beslutninger, og på denne måde ser vi frem til at markere et afgørende punkt i vores forbindelser med det vestlige Balkan med en afsluttende tekst, der ikke blot giver udtryk for den politiske vilje til at støtte de udsigter, regionens lande har vedrørende Unionen, men også indeholder en skitse til, hvordan målet skal nås. Samtidig vil Det Europæiske Råd bekræfte, at disse landes europæiske fremtid i væsentlig grad ligger i deres egne hænder og i deres vilje til at gennemføre de nødvendige reformer. Stabiliserings- og associeringsprocessen, hvoraf princippet om pålægning af forhåndstilpasningskrav er en integrerende del, giver os fortsat de nødvendige institutionelle rammer. At berige denne proces med elementer fra den seneste erfaring fra udvidelsen vil styrke vurderingen, reformen og kontrolmekanismerne på basis af 1997-betingelserne og Københavnskriterierne. I overensstemmelse med en yderligere udvikling har Kommissionen foreslået et særligt middel, de europæiske integrationspartnerskaber. Inspireret af proceduren forud for tiltrædelse og tilpasset hvert lands behov vil de angive de prioriteringer og forpligtelser, der regelmæssigt skal opfyldes, og virke som en rettesnor for finansiel støtte via Cards. Beslutningen om at vedtage denne mekanisme forventes ligeledes at blive truffet af Rådet (almindelige anliggender) og Det Europæiske Råd. Blandt de tiltag, som vil blive drøftet på topmødet, skal man også tillægge spørgsmålet om retlige og indre anliggender særlig vægt, særlig bekæmpelsen af den organiserede kriminalitet. Vi efterlyser en evaluering af de resultater, landene i regionen har opnået i andre horisontale spørgsmål såsom spørgsmålet om flygtninge, kampen mod arbejdsløshed, liberalisering af handelen og beskyttelse af religiøse og kulturelle mindesmærker. En vigtig forudsætning for at nå en effektiv stabilisering i regionen består i at styrke europæisk finansiering og lægge større vægt på udviklingsforanstaltninger. De beslutninger, der bliver truffet på mødet i Thessaloniki, vil også afspejle sig i Thessaloniki-erklæringen, der forventes underskrevet af de berørte parter den 21. juni. I dette politiske forum, der er en forlængelse af Zagreb-topmødet i 2000, agter vi at genoptage en politisk dialog, der vil fuldende den nugældende ramme og ligeledes understrege det ansvar, landene på det vestlige Balkan har for den generelle proces. Ud over disse grundlæggende parametre, som Det Europæiske Råd vil tage fat på, kunne jeg meget kort nævne visse andre spørgsmål af særlig betydning. I forlængelse af den historiske ceremoni med underskrivelse af udvidelsestraktaten den 16. april blev der sat nyt skub i denne proces, og et grundlæggende stadium i den generelle udvikling af den blev afsluttet. Ratificeringsproceduren for de 10 lande går glat fremad, og det gør den forstærkede overvågning af anvendelsen af acquis communautaire også. Samtidig sker der tilfredsstillende fremskridt i forhandlingerne med Bulgarien og Rumænien. Med Tyrkiet er vi i gang med at afslutte tiltrædelsesstrategien i overensstemmelse med beslutningerne i København. Det forventes derfor, at Det Europæiske Råd vil notere sig de fremskridt, der er sket, og vil vedtage de nødvendige retningslinjer. Jeg vil ikke nævne andre sager, der naturligvis løbende vil optage Rådet. Men jeg vil blot pege på, at det græske formandskab i sine bestræbelser på at bringe de europæiske borgere nærmere på den europæiske udvikling giver høj prioritet til et forslag om europæiske politiske partier og gør alt, hvad det kan, for at forhandlingerne i Rådet kan blive afsluttet før Det Europæiske Råd i Thessaloniki. Jeg er særligt glad for, at man i går nåede frem til en generel enighed om organiseringen af en aftale om bedre lovgivning, og at vi følgelig også vil få denne aftale forelagt ved topmødet i Thessaloniki. Jeg vil gerne afslutningsvis notere mig, at formandskabet har forsøgt og vil gøre en sidste bestræbelse på at undersøge, om der måske også kan findes en løsning på spørgsmålet om statutten for Europa-Parlamentets medlemmer. Vi vil se, hvordan det udvikler sig. Jeg kan ikke forudsige noget. Formanden. Jeg vil gerne have, at det i dag bliver ført til protokols, hvor taknemmelige Parlamentet og jeg er for det græske formandskabs store bestræbelser på at samarbejde med os på en meget konstruktiv måde om bedre lovgivning. Jeg håber, at vi kan indgå en interinstitutionel aftale om det. Jeg vil igen takke Dem for Deres vedvarende indsats for at forsøge at finde en løsning på spørgsmålet om en statut for Europa-Parlamentets medlemmer. Prodi Hr. formand, mine damer og herrer, som hr. Yiannitsis sagde, kommer det udkast til en forfatningstraktat, som Det Europæiske Konvent har udarbejdet, til at stå i centrum for arbejdet på det kommende Europæiske Råd i Thessaloniki. Da denne begivenhed er særlig vigtig, vil min tale i dag udelukkende handle om netop dette emne, og jeg er sikker på, at der efterfølgende vil udspille sig en livlig debat med mange forslag til de afsluttende og yderst vanskelige faser af konventets arbejde. Med nogle få dage tilbage af konventets arbejdsperiode vil jeg gerne takke alle dem, der har repræsenteret Parlamentet i konventet. Deres engagement har været og er afgørende for, at den vanskelige proces kan fortsætte. Jeg vil også gerne sige tak til præsident Simitis, hr. Yiannitsis og deres team for det tålmodige formidlingsarbejde, der når sit højdepunkt i Thessaloniki. Jeg håber, at resultatet bliver positivt. Det er ikke så længe siden, at Kommissionen og Parlamentet gjorde sig til stærke talsmænd for forslaget om at oprette et konvent om Europas fremtid. I dag har vi mulighed for at stifte vores første ægte grundlov ved hjælp af en demokratisk debat, der udspiller sig i fuld åbenhed. Mine damer og herrer, sammen har vi ønsket dette konvent, og sammen bør vi gøre en indsats for, at det bliver en succes. Konventet skal fremlægge en velafbalanceret tekst uden alternativer, en tekst, som er et grundlag for Europa i mange år fremover, og som sikrer vores tilstedeværelse og uafhængighed på den internationale scene. Hvis dette ikke skulle ske, vil det medføre alvorlige risici for os. Hvis vi udskyder beslutninger om centrale spørgsmål til regeringskonferencen, løber vi en risiko for at gentage de ulykkelige erfaringer fra Nice. Og det ville være skæbnens ironi, for vi ønskede netop konventet, fordi vi ikke var tilfredse med Nice-resultatet. Jeg vil gerne minde om de oprindelige hensigter med denne store reform af vores politikker og institutioner. I december 2001 blev konventet oprettet med Laeken-erklæringen, og det fik til opgave at bane vejen for regeringskonferencen på den mest omfattende og åbne måde. I Laeken-erklæringen blev tre punkter fremhævet. Det var for det første en forbedret fordeling og afgrænsning af kompetencerne i EU, for det andet en forenkling af lovgivningsinstrumenterne og handlingsmulighederne, og for det tredje en indførelse af mere demokrati, gennemsigtighed og effektivitet i EU. Hovedmålsætningen er at fastslå EU's værdier, definere borgernes grundlæggende pligter og rettigheder og skabe klarhed om samspillet mellem medlemsstaterne inden for EU. Konventet har således fra starten fået en svær arbejdsopgave, som er et herkulesarbejde. Men vi må også indrømme, vi på næsten et halvt århundrede har skabt et fantastisk instutionelt system og lovgivningssystem, og at vi har udviklet en måde at føre politik på, som er enestående på verdensplan, og som vi kan være stolte af. Konventets mandat står således klart, nemlig at skabe en bedre definition af, hvem der gør hvad i EU. Dette giver sig udslag i en ny institutionel balance, som gør det muligt for Europa at spille sin rolle i en globaliseret verden, men som er udtrykt på en måde, der er let at forstå for borgerne. Parlamentet og Rådet skal sammen stå for den lovgivende magt, hvilket betyder, at den fælles beslutningsprocedure skal være den almindeligt brugte procedure. Den dømmende magt ligger hos Domstolen, og på dette punkt går jeg ind for, at dens jurisdiktion også kommer til at omfatte udenrigspolitikken og retlige og indre anliggender. Endelig har EU - foruden en bedre definition af den lovgivende magt - brug for ét enkelt udøvende organ, nemlig Kommissionen. Under Europa-Parlamentets og Rådets kontrol gennemfører Kommissionen lovgivningen, fører politikken ud i livet og sikrer EU's repræsentation udadtil undtagen på det forsvars- og sikkerhedspolitiske område. En opdeling af den udøvende magt ville ikke give Europas borgere den fornødne gennemsigtighed og det fornødne ansvar, og den ville mindske Deres kontrolmuligheder som Europa-Parlament. Der er dog et punkt, som er yderst vigtigt, hvilket jeg gerne vil understrege, og det er, at en generel udbredelse af flertalsafgørelserne er afgørende for den politiske vilje til at træffe demokratiske og effektive beslutninger. Hvis dette ikke sker, bliver der mangel på demokrati og effektivitet. Den sidste version af det udkast til en forfatningstraktat, som konventet har offentliggjort, indeholder nogle - og måske også mange - gode forslag. Chartret om grundlæggende rettigheder bliver en fast del af teksten og kommer til at udgøre anden del af vores forfatning, den fælles beslutningsprocedure er blevet mere omfattende, selv om det stadig ikke er tilstrækkeligt, og endelig står det nu klart, at vi skal have en udenrigsminister, der repræsenterer EU på internationalt plan. Der er dog andre punkter, som vi skal arbejde videre med. For det første er enstemmigheden endnu ikke blevet afskaffet. Jeg vil endnu en gang understrege, at det er et grundlæggende problem, som har indvirkning på institutionernes fremtidige effektivitet, eftersom vetoretten kun kan føre til lammelse i EU. Den bedste løsning - og der er sikkert flere næstbedste løsninger - er utvivlsomt et dobbelt simpelt flertal, det vil sige 50 % af medlemsstaterne og 50 % af befolkningen. Det er enkelt, klart og let at forstå. Det er vores foretrukne system, fordi det afspejler EU's dobbelte legitimitet, som netop bygger på enighed mellem medlemsstaterne og befolkningernes fælles vilje. Men jeg gentager, at det væsentligste punkt er at ophæve vetoretten, som vi betaler en uacceptabelt høj politisk pris for, både når det gælder den interne politik og den internationale politik. For det andet er spørgsmålet om en fast formand for Det Europæiske Råd endnu ikke blevet løst. Den løsning, der foreslås i det sidste udkast, giver efter min mening tre problemer. For det første er der det grundlæggende legitimitets- og ansvarsproblem, nemlig at det er uklart, hvem denne person skal stå til ansvar over for, hvilket er af afgørende betydning for demokratiet. For det andet svækker man Deres rolle som Europa-Parlament, eftersom Parlamentet med rette har kontrol med Kommissionen, men ikke med Rådet eller dets formand. Derfor er det et uligevægtigt forslag. Det er en ringe form for demokrati, som vi forestiller os, og som man forestiller sig i dette udkast! Det mener jeg ikke, at vi bør tillade. Endelig - og det er bestemt ikke sekundært - skaber man i Rådet endnu et udøvende organ, som blot vil ende med at skabe forvirring om Fællesskabets kompetencer. Dermed skaber man ikke klarhed omkring instrumenterne og slet ikke omkring ansvarsfordelingen i EU. Med denne situation og disse tre grundlæggende indvendinger in mente er vi åbne over for forskellige løsninger, lige fra at bevare systemet med skiftende formandskab til en formand - som ikke skal være andet end formand - der gør Rådet mere effektivt set ud fra et teknisk synspunkt. Mere generelt sagt er det vigtigste, at man får lagt et godt grundlag til en effektiv sameksistens mellem det, som i dag ikke går længere end til et mellemstatsligt samarbejde, og de mere konsoliderede fællesskabsmekanismer, hvilket dog ikke fremgår af udkastet. Dette opnås ikke ved en adskillelse og en opsplitning, men ved at slå bro mellem de to dimensioner og tage højde for en eventuel fremtidig udvikling i retning af en fælles løsning, sådan som en EU-præsident f.eks. kunne være i fremtiden. Vi skal være kreative og bruge vores fantasi, og vi skal forstå, hvad tiden og fremtiden betyder. I dag har vi allerede et konkret grundlag at bygge på, nemlig EU-udenrigsministerens område. Denne person kommer til at repræsentere EU i udenrigs- og sikkerhedspolitiske spørgsmål, mens repræsentationen af de øvrige områder efter vores opfattelse fortsat bør varetages af Kommissionen, sådan som jeg sagde lige før. Dette forklarer forslaget om udenrigsministerens dobbeltfunktion. For at kunne varetage sine opgaver er udenrigsministeren nemlig nødt til at være en kommissær, som dog skal have en særlig status, hvad den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik angår. Derfor skal EU-udenrigsministeren arbejde tæt sammen med de øvrige kommissionsmedlemmer, ikke mindst med Kommissionens formand, og kunne benytte sig af en ægte europæisk tjeneste. Dette organ skal være administrativt tilknyttet Kommissionen, så det kan samarbejde med Kommissionens øvrige tjenestegrene med henblik på den bedst mulige udnyttelse af ekspertisen, ressourcerne og indsatsen på alle de områder, der har at gøre med udenrigspolitik i egentlig forstand. På denne måde får EU virkelig en fælles repræsentation udadtil, idet man på en effektiv måde både kan trække på Fællesskabets egne instrumenter og de mellemstatslige instrumenter, hvilket giver EU den indflydelse og den rolle, som det skal have på verdensplan. Dette er, mine damer og herrer, et konkret eksempel på hvordan man skal tilrettelægge samspillet mellem det mellemstatslige aspekt og fællesskabsaspektet. De sidste måneders begivenheder har lært os én ting: Hvis Unionen fortsat står splittet, vil den for altid være en økonomisk kæmpe og en politisk dværg på den internationale scene. Jeg vil endda tilføje, at hvis man er en politisk dværg alt for længe, holder man også op med at være en økonomisk kæmpe. Til slut vil jeg gerne henlede opmærksomheden på et sidste punkt, nemlig at det er nødvendigt at styrke den økonomiske politik ved hjælp af passende institutionelle instrumenter, og det er netop for at undgå, at vi også bliver tilsidesat på det økonomiske område. I den forbindelse er det legitimt at spørge sig selv, om det for at skabe harmoni i den blanding af det mellemstatslige aspekt og fællesskabsaspektet, som vi ser i dag, ikke det kunne være en mulighed at overdrage formandskabet for Eurogruppen til kommissæren for økonomiske og monetære anliggender, så han kunne varetage euroområdets repræsentation udadtil i de internationale institutioner. Her har vi brug for en stærk mand, som repræsenterer EU på en kontinuerlig måde. Mine damer og herrer, dette var kort sagt, hvad jeg ville tale om i dag. Der er naturligvis meget andet at tilføje, men jeg har forsøgt at begrænse mig til de væsentligste punkter for at give mere tid til debatten. Til sidst vil jeg blot sige et par ord for at takke det græske formandskab, som har være beslutsomt, effektivt, dygtigt og lydhørt over for de forskellige synspunkter. Det har været et eksemplarisk samarbejde. Det får mig til at komme med en slutbemærkning - som måske kan virke ondskabsfuld, men som faktisk er helt ærligt ment - nemlig at de forskellige institutionelle løsningsmodeller måske er en rationel forklaring på, at rotationsordningen ikke kan fungere. Jeg vil gerne understrege, at de måske er en forklaring på det, men at der ikke er nogen løsningsmodel, som kan erstatte entusiastiske, intelligente og ansvarlige politikere, der bruger deres egen nationale kulturarv i den europæiske almenheds tjeneste. (Bifald) Poettering (PPE-DE). Hr. formand, hr. formand for Kommissionen, hr. formand for Rådet, kære kolleger, jeg glæder mig meget over det bifald, som kommissionsformanden fik, fordi han virkelig har fortjent det. Han har fortjent et stort bifald for disse udtalelser, som var orienteret mod fællesskabsmetoden, og jeg vil også gerne fokusere på konventet i mit bidrag. Jeg vil først takke alle medlemmerne af konventet og også formanden, Valéry Giscard d'Estaing, hjerteligt for det hidtidige arbejde, men vi er stadig ikke ved målet. Hvis der ikke havde været disse tydelige fremskridt i den forløbne uge, måtte vi måske frygte endnu et mislykket forsøg i dag. Det frygter jeg ikke længere. Men vi skal gøre yderligere fremskridt. Vores gruppe er helt bestemt af den opfattelse, at der bør være et fælles, lukket udkast til denne forfatning og ingen muligheder. Vi ønsker altså ikke noget forslag fra konventet, som så kan genåbnes via regeringskonferencen, men vi ønsker et lukket koncept, et lukket program, som så forhåbentlig også får regeringernes godkendelse. Vi ønsker først og fremmest én ting: I præambelen henvises der til vores græske arv, til vores romerske arv samt til oplysningstiden, og vi skal holde fast ved, at også den kristne arv som bestanddel af vores større identitet optages i præambelen til den europæiske forfatning. Vi forlanger i Europa-Parlamentet, at vi er ligeberettigede i alle spørgsmål om den europæiske lovgivning og deler budgetretten sammen med Rådet inklusive den finansielle planlægning på mellemlang sigt. Hvad Kommissionen angår, ønsker vi en stærk Kommission, og det er et godt forslag, at kommissionsformanden foreslås af stats- og regeringscheferne på grundlag af valgresultatet, og at Europa-Parlamentet vælger kommissionsformanden. Vi ønsker en stærk Kommission, for Kommissionen udgør sammen med Parlamentet og naturligvis også EF-Domstolen kernen i det fælles Europa. Vi kræver også, at der findes en løsning i konventet med henblik på Kommissionens størrelse, som sikrer, at Kommissionen er handledygtig, men også at alle lande i EU kan finde sig selv i Kommissionen, fordi det er alle landes ønske - også de små - at sidde med ved Kommissionens bord. Man kan sagtens forestille sig procedurer, både ved rotation og ved juniorkommissærer, hvor man kan sikre, at det ikke kun er de store lande, der har plads ved Kommissionens bord, men også de små. Det er af største betydning for det psykologiske i vores fælles europæiske projekt. Vi kræver også, at den europæiske udenrigsminister, som samtidig skal være næstformand for Kommissionen, er underlagt Europa-Parlamentets godkendelsesvotum sammen med hele Kommissionen. Det skal ikke være sådan, at udenrigsministeren overhovedet ikke har nogen tilknytning til Europa-Parlamentet. Han har også brug for Europa-Parlamentets godkendelse og tillid, og derfor ønsker vi, at han optages i den samlede Kommission, som så også kræver vores godkendelse. Hvad angår Rådet, kan jeg i højeste grad godkende det, som kommissionsformanden sagde, og naturligvis også det, som rådsformanden sagde, ikke i denne udførlige form, men i tendensen. Dér, hvor Rådet er lovgivende, har vi brug for virkelig gennemskuelighed, og Rådet skal som lovgivende magt principielt og grundlæggende træffe afgørelse efter flertal. Dernæst til spørgsmålet om formanden for Det Europæiske Råd: Der er en formulering i forslaget fra konventets præsidium om, at rådsformanden ikke bør tilhøre en anden institution. Det ville efter min mening være godt - jeg siger det imidlertid kun personligt nu - hvis denne sætning blev annulleret. Man må bevare den mulighed, at kommissionsformanden en dag, når vi er så vidt, også ville kunne blive rådsformand. Derfor håber jeg, at denne sætning, som stadig står i forslaget, til sidst annulleres. (Bifald) Det, der blev sagt om EF-Domstolen, kan jeg kun støtte eftertrykkeligt. Hr. kommissionsformand, jeg vil takke Dem udtrykkeligt herfor. Alt eller næsten al handelen fra EU's side skal underligge europæisk lovgivning, for kun hvis den europæiske handelen kan underkastes domstolskontrol, er den baseret på lovgivning og ikke på politisk opportunitet. Derfor er det så vigtigt, at de fleste områder - kun få er undtaget herfra - for fælles europæisk handelen er baseret på lovgivning og også er underlagt EF-Domstolens kontrol. For først da er vi et virkeligt retsfællesskab. Det skal også gælde for indenrigspolitikken. Jeg vil gerne takke rådsformanden, fordi han sagde, at hvad angår statutten for Europa-Parlamentets medlemmer, vil det græske formandskab bestræbe sig på at nå frem til et resultat. Hr. rådsformand, hvis vi ikke kommer frem til et resultat i Rådet, frygter jeg, at der aldrig vil komme en statut for Europa-Parlamentets medlemmer. Efter at vi har beskæftiget os med spørgsmålet om en statut for Europa-Parlamentets medlemmer i, tror jeg, 15 år nu, har truffet en beslutning i går, træffer en beslutning i dag, har vi som Parlament opfyldt vores forpligtelse. Jeg håber, at det lykkes Dem at gøre det samme. Skulle det mislykkes for Dem, tager Rådet et stort ansvar på sine skuldre. Derfor alle mulige gode ønsker om, at det lykkes Dem at vedtage statutten for Europa-Parlamentets medlemmer! Jeg håber også, at det lykkes Dem at vedtage en partistatut, for for de store, og ikke kun for de store, for alle europæiske partifamilier er det meget, meget vigtigt, at vi får en partistatut, som sikrer gennemsigtighed og handleevne, og jeg vil gerne opmuntre Dem meget til også at gøre det til Deres eget anliggende. Afslutningsvis endnu nogle overvejelser om udenrigspolitikken, som jo spiller en stor rolle. Vi havde besøg af Algeriets præsident, Bouteflika, i går. Vi vender i disse dage naturligt blikket mod det østlige Europa. Vi opmuntrer vores polske partnere til, at de i weekenden, lørdag og søndag, siger ja til Europa, til medlemskab af EU ved folkeafstemningen. For mig var det en skøn begivenhed sidste søndag i Warszawa at være med ved en demonstration for tiltrædelse, da vi råbte: Tak dla Polski! Ja til Polen i EU. Men det handler ikke kun om at se mod øst nu, men også mod syd, mod Middelhavsområdet. Vi skal virkelig fylde Middelhavsdialogen med substans igen, for hidtil har det i højeste grad kun været retorik. Vi må ikke tabe Middelhavsområdet af syne, for når vi også taler om sikkerhed ved grænserne - hvilket er nødvendigt, både i forhold til landene i Øst og også i forhold til landene i Syd - må der ikke opstå en ny mur. Vi skal snarere hjælpe landene i Middelhavsområdet, i Nordafrika, således at folk dér, netop unge mennesker, har fremtidsmuligheder. Derfor skal vi styrke vores bestræbelser. Jeg ønsker Dem held og lykke på topmødet i Thessaloniki. Hvis De træffer denne afgørelse, har De vores gruppes støtte. Held og lykke til Dem, til det græske formandskab og til os alle i EU! (Bifald) Barón Crespo (PSE). Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, mine damer og herrer, må jeg først komplimentere det græske formandskab for dets mod og beslutsomhed. Som Odysseus har De styret gennem urolige vande, og der var måske tidspunkter, hvor De burde have bundet visse medlemmer af besætningen til masten, da de transatlantiske sirener begyndte at synge, men vi har tid til at forbedre situationen. Det generelle spørgsmål i denne forhandling er Europas fremtid, og det er inden for rammerne heraf, at konventet arbejder. Jeg vil også gerne udtrykke min tilfredshed med den tale, kommissionsformanden holdt, og på min gruppes vegne igen bekræfte, at vi, der arbejder for konventet, og som deltager aktivt, mener, at det bør udarbejde et udkast til forfatning og ikke bare en liste over muligheder. Det er et helt afgørende punkt. Vi mener også, at det er et positivt element at bekræfte, at det Europa, vi bygger, er verdsligt, for det bekræfter vores respekt for alle religioner og for vores komplicerede historie. Tænk f.eks. på, at der indtil Anden Verdenskrig i Thessaloniki boede den største gruppe af sefardiske jøder uddrevet fra mit land, der har både en græsk, romersk, kristen, muslimsk og jødisk historie. Det er godt, at vi bekræfter Europas verdslige rolle på denne måde. Med hensyn til den juridiske status udadtil er det, som kommissionsformanden også sagde, vigtigt, at vi oprigtigt bekræfter de grundlæggende principper og flertalskriteriet som arbejdssystem. Det græske formandskab har angivet, at stabiliseringen og integreringen af Balkan er et helt afgørende spørgsmål. Og vi må huske, at da vi lancerede FUSP, kom vores første fiasko, da vi ikke kunne nå til enighed indbyrdes. Og det var det, der forværrede tragedien i Jugoslavien. Da vi begyndte at arbejde sammen i Kosovo og Makedonien, kunne vi opnå forbedringer. Med hensyn til konventets sidste arbejde vil jeg gerne først pege på, at det vigtigste er, at man ikke udelukker nogen muligheder, med andre ord, at forfatningsteksten gør det muligt for os at udvikle os, for teksten selv vil ikke kunne ændre virkeligheden, men vi må derimod kunne gå videre med fællesskabsmetoden. Og det involverer visse grundlæggende spørgsmål. For det første spørgsmålet om Kommissionen. Hvis vi siger, at Kommissionens formand skal vælges, indebærer det, hr. rådsformand, at De må gøre statutten om europæiske politiske partier til et centralt spørgsmål på dagsordenen i Thessaloniki, for uden ledere vil vi ikke kunne skabe et ægte demokrati, hvor kommissionsformanden har demokratisk legitimitet, og jeg må sige, at det ikke ser ud til, at Rådet tillægger dette punkt særlig vægt i øjeblikket. For det andet vil jeg med hensyn til Kommissionens sammensætning sige, at det er en åben debat inden for alle politiske familier, men at det, som vi under alle omstændigheder må gøre, er at styrke Kommissionens formåen som kollektiv og dens formands autoritet. Med hensyn til etableringen af et dobbelt formandskab for Rådet er hr. Prodi godt klar over, som vi alle er det, at sådanne dobbeltsystemer ikke er stabile. Der må være ét organ med udøvende magt. Vi må støtte forbedringer af Rådets indre organisation, men en organisation, der er baseret på to institutioner, som til dels overlapper, vil ikke være stabil. Det meget vigtige spørgsmål for Parlamentet er nødvendigheden af at værne om den lovgivende magt, de delte beføjelser til at udstede love, hvilket indebærer, at Rådet også skal kunne arbejde på en demokratisk og åben måde, og samtidig må vi opretholde balancen mellem institutionerne. Med hensyn til statutten for Europa-Parlamentets medlemmer vil jeg gerne insistere på én ting, hr. rådsformand, og jeg vil også anmode kommissionsformanden om at tilkendegive sin opfattelse af det under denne debat. Hr. rådsformand, spørgsmålet drejer sig ikke om Parlamentets indre system. Det er et rent konstitutionelt anliggende, og derfor er det, De må gøre lige nu, ikke at løse problemet, men simpelthen ikke at modsætte Dem den løsning, vi har foreslået, der yderligere retfærdiggør og støtter behovet for flertalsbaseret beslutningstagning. Husk en ting: I forbindelse med beskatning besluttede man sig i Nice for enstemmighed, og det har givet helt negative resultater. Alle må leve op til deres ansvar, og De har ansvar i forhold til et rent konstitutionelt spørgsmål. Hr. formand, tillad mig ganske kort at nævne to vigtige spørgsmål. Det ene er økonomien. Der har været et topmøde i G8, hvori kommissionsformanden har deltaget. Jeg vil gerne bede Dem om at være lidt klarere med hensyn til udviklingen af Lissabon-strategien og ligeledes euroen, som er et spørgsmål, der optager os, i særdeleshed fordi den europæiske økonomi ikke virker som motor. Endelig er det med hensyn til det transatlantiske topmøde sidst på måneden meget vigtigt fra begge sider at demonstrere vilje til endnu en gang at leve op til vores ansvar i den multilaterale kontekst, i særdeleshed på et tidspunkt, hvor der er tegn på håb i fredsprocessen i Mellemøsten og en mulighed for at arbejde for De Forenede Nationers fremtid. Hr. formand, vi må sige til vores amerikanske allierede - og jeg tænker på udleveringstraktaten - at de må behandle os på basis af ligeret og respektere vores egen mulighed for at lovgive, og i særdeleshed at de må give os forklaringer - dette er et vigtigt punkt - med hensyn til den helt uacceptable situation for visse europæiske borgere i den lovløse zone, der kendes som Guantanamo-basen. Det er også vigtigt, når det gælder de fremtidige forbindelser. Under alle omstændigheder er det meget vigtigt, at De tager et afgørende skridt ved at respektere og støtte resultaterne af konventet, der fører os frem til en europæisk forfatning. Watson (ELDR). Hr. formand, De Liberale i Parlamentet håber, at konventets formand, Valéry Giscard d'Estaing, vil forelægge et udkast til forfatningstraktat for stats- og regeringscheferne, som der er bred konsensus om. Det skal dæmpe gemytterne i de stadig mere hidsige diskussioner, som vi har været vidne til i de seneste uger. Det er imidlertid op til konventet og ikke dets formand at tilkendegive, om der er konsensus eller ej, og hvis konventet har brug for lidt mere tid til at fuldføre sit arbejde, så må det være sådan. Hr. Giscard d'Estaing ynder at sige, at hans forfatning vil forblive uændret i 50 år, men hvis ikke den endelige tekst afspejler en varig konsensus, og medlemsstaterne får tid til at diskutere den, er det sandsynligt, at vi må tage spørgsmålet op igen inden for meget kort tid. De seneste forslag skaber forhåbninger om, at Præsidiet nu er klar til at lytte, men der er tydeligvis stadig meget at lytte til. Selv med restriktionerne med hensyn til hans indflydelse på udenrigspolitikken er De Liberale stadig ikke overbeviste om, at det er en god idé med en permanent formand for Det Europæiske Råd. Vi har mistanke om, at de større medlemsstater forsøger at sprætte sømmene på det stof, som Fællesskabet er gjort af, op. En ny europæisk udenrigsminister med to kasketter støttes bredt, så hvorfor ikke også samle formanden for Europa-Kommissionen og formanden for Det Europæiske Råd i én person? Skal vi risikere flere års konflikter, stillingskrige, forøgelse af indsatsen, før vi erkender, at det synspunkt er fornuftigt? Vi må i det mindste lade muligheden stå åben for et integreret formandskab om nogle få år. Kommissionsformand Prodi talte - og jeg har sympati for meget af det, han sagde - om det nationale veto. I den nationale suverænitets navn fremmer vetoretten alt for ofte internationalt anarki. Hvis vi ikke er i stand til at opfatte suverænitetsbegrebet på en ny måde, vil vi forsætte med at svigte vores borgere med hensyn til de store udfordringer, vi står over for. Mens jeg bifalder den foreslåede udvidelse af Parlamentets beføjelser til demokratisk kontrol af budgettet og europæisk lovgivning, frygter jeg, at der stadig er skævheder mellem Parlamentets og Rådets beføjelser på andre områder, f.eks. hvad angår indgåelse af aftaler med tredjelande om vigtige sikkerhedsspørgsmål. Hr. rådsformand, et andet punkt på Deres dagsorden i Thessaloniki er debatten om den højtstående repræsentant Solanas anbefalinger til en overordnet strategi for udenrigs- og sikkerhedspolitikken. Det er afgørende for EU at udvikle en doktrin, som værner om den centrale rolle, som folkeretten og institutioner som FN, WTO og NATO har. Europa har hårdt brug for en ramme for at beslutte, under hvilke betingelser vi bør sætte tropper ind i militæraktioner, herunder konfliktforebyggelse, fredsbevarende aktioner og humanitære kriser. Congo er et velkomment fremskridt, men vores aktuelle forlegenhed over Bosnien-Hercegovina er et nederlag. Og for at forhindre, at EU bliver splittet igen, som det gjorde over Irak, må vi nu begynde at diskutere og planlægge vores tilgang til spredning af masseødelæggelsesvåben. Jeg håber, at man på topmødet vil diskutere Europas holdning til Nordkorea og Iran og ikke lader det ligge, til der opstår en krise. Hvad angår retlige og indre anliggender vil jeg rose rådsformanden for det fremskridt, der indtil videre er sket under Grækenlands formandskab. Jeg håber, at De fortsat vil forsøge at afbalancere tvangsforanstaltningerne mod ulovlig indvandring med et generøst syn på flygtninge og vægt på menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder. Jeg vil også appellere til rådsformanden om at gøre alt for at få vedtaget tre vigtige forslag om tredjelandsstatsborgere med varigt ophold, betingelser for at opnå flygtningestatus og minimumsstandarder for tildeling af en sådan status. Hr. rådsformand, De berørte spørgsmålet om en statut for Europa-Parlamentets medlemmer. Jeg er bange for, at det forslag, som vi vedtog i går, ikke vil gøre Deres arbejde lettere, men jeg håber, at De i dette spørgsmål og i andre spørgsmål på Deres dagsorden vil lade Dem råde af Deres filosof Socrates: Husk, at der ikke er noget bestandigt i menneskelige anliggender. Undgå derfor overdreven glæde ved medgang eller overdreven nedtrykthed ved modgang. Wurtz (GUE/NGL). Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, det græske formandskab er blevet karakteriseret ved særlig afgørende frister vedrørende Unionens fremtid såsom underskrivelsen af tiltrædelsestraktaten af de 10 lande og den sandsynlige afslutning af konventets arbejde. Men jeg vil gerne fokusere på en tredje væsentlig begivenhed, der er vigtigere end nogen anden: det, at Unionen pludselig har fået en identitetskrise. Hvad ønsker vi at gøre sammen? Dette afgørende spørgsmål forbliver mere end nogensinde ubesvaret, og helt bestemt når det gælder vores indre ambitioner for Unionen. Ønsker vi virkelig at sætte os det mål, som konventets præsidium foreslår medtaget i den kommende forfatning for Unionen, nemlig en afbalanceret økonomisk vækst og social retfærdighed, fuld beskæftigelse, høj levestandard, social beskyttelse og lige muligheder for alle? Hvis det er tilfældet, hvorfor nægter vi så at åbne debatten om Den Europæiske Centralbanks prioriteringer? Dens første prioritet bør så ikke længere være prisstabilitet på et tidspunkt, hvor der er fare for økonomisk tilbagegang, men i stedet beskyttelse af arbejdspladser, oplæring og pensioner til alle, finansiering af nyttig infrastruktur såsom piggybacking i stort format og generelt en ægte, fair og bæredygtig udvikling. Hvorfor skal vi begrænse public service til den tvivlsomme status at være en undtagelse fra reglen om fri konkurrence i stedet for at gøre fremme af tjenesteydelser af høj kvalitet og af generel interesse til et prioriteret mål for Unionen, et mål, som derfor bør medtages i forfatningen? Hvorfor fortsætte med at blokere for alle muligheder for at beskatte bevægelsen af kapital og finansielle indkomster? Den slags åbenlys modsigelse mellem de erklærede mål, der svarer til forventningen, og afvisningen af midler, der vil sætte os i stand til at nå dem, ligger til grund for den mangel på tillid, som vores medborgere føler, når det gælder de europæiske institutioner. Hvad ønsker vi i virkeligheden? Vi må svare åbent og tage ansvaret for vores valg, så europæerne kan deltage i debatten på et oplyst grundlag. Som Albert Camus skrev: "Mal nommer les choses, c'est ajouter au malheur du monde" (At benævne ting forkert indebærer en forøgelse af ulykkerne i verden). Identitetskrisen er lige så indlysende, når det gælder Unionens rolle i verden. Det er kun blevet alt for klart siden krigen i Irak. Før den konflikt satte stemmer, der modsagde hinanden, men talte åbent, i det mindste den offentlige mening i stand til at blive klar over sagen og involvere sig i kampen mellem forskellige valgmuligheder. Det gjorde de på en så iøjnefaldende og ensartet måde fra Vest- til Østeuropa, at denne pludselige krise efter vores mening er udtryk for en virkelig afbrydelse i Unionens historie og det eneste håb for fremtidige ændringer. På den anden side, efter at verdens supermagt har vist sin magt mod det internationale samfunds lov og vilje, ser det ud til, at EU er ved at genopbygge sin enighed på basis af en resigneret eller begejstret underordning under den stærkeste. Paul Wolfowitz indrømmer, at korstoget for at eliminere masseødelæggelsesvåben i Irak simpelthen var et bureaukratisk påskud for at få accept af krigen. Dette enorme bedrag har ikke fremkaldt nogen indignation blandt De 15 og slet ikke blandt De 25. Det blev bekræftet her til morgen, og det beklager jeg. George Bush beslutter at monopolisere forvaltningen af køreplanen for fred i Mellemøsten med alle de risici, der følger af hans sammensværgelse med Sharon og sidstnævntes forbehold over for selve substansen i de forpligtelser, der skal indgås, og til trods for at EU har været med til at sætte dette skrøbelige håb om fred i gang, lader vi os fordrive fra skuepladsen uden at gøre modstand. USA afviser Den Internationale Straffedomstol, opretholder særlige militære domstole, tilbageholder - som hr. Barón Crespo har påpeget - europæiske borgere i en lovløs zone i Guantanamo Bay. Rådet forbereder ikke desto mindre en aftale om udlevering og gensidigt juridisk samarbejde med Washington og vender det blinde øje til alle disse brudte regler. Vores partnere fra USA genåbner deres angreb, der skal hæve forbuddet mod genmodificeret materiale for at beskytte USA's landbrug. Europa begynder straks at vakle og viger tilbage fra at anvende de handelsmæssige gengældelsesforanstaltninger, som WTO selv giver baggrund for mod de tankeløse skattefordele, som eksportører i USA får. Af alle disse grunde, hr. formand, mener min gruppe, at det græske formandskab ville gøre Europa en tjeneste ved at rejse hele dette problemkompleks klart på topmødet i Thessaloniki: Hvad ønsker vi at gøre sammen, og hvilke midler vil vi udruste os med for at nå vores mål? Under alle omstændigheder er spørgsmålet nu blevet rejst i vores samfund, og det er godt. Tidligere citerede jeg en fransk forfatter. For en ordens skyld vil jeg afslutte mit indlæg med at citere en stor tysker, Hölderlin, som sagde, at hvor der er fare, er der også frelse. Det er klart, hvor faren ligger for Europa. Lad os være blandt dem, der forsøger at frelse det. Frassoni (Verts/ALE). Hr. formand, også jeg vil jeg gerne give udtryk for min anerkendelse af det græske formandskabs arbejde i de sidste par måneder og for min tilfredshed med det arbejde, vi udførte i går for at indgå en aftale om bedre regulering. Jeg er ikke mindst kommissionsformanden taknemmelig for, at han mindede os om, hvordan konventet opstod, og hvilke målsætninger vi havde. Det glemmer vi nemlig nogle gange, når vi ser, at nogle af Præsidiets medlemmer og ikke mindst dets formand snarere opfører sig som medlemmer af regeringskonferencen end som Europas stiftere. Efter min opfattelse, hr. formand, bør EU's reformproces fortsat høre under konventet. Hvis
{'language': 'da'}