Talmannen. Jag överlämnar ordet till Maes för en ordningsfråga. Maes (Verts/ALE). (NL) Herr talman! Parlamentet har tagit del av en brevväxling. Prodi skickade en skrivelse till Fontaine i hennes funktion som parlamentets talman och i den kritiserar han kraftigt det sätt på vilket vårt budgetkontrollutskott sköter sitt jobb. Vi känner för ögonblicket inte till något svar från Fontaine men ni förstår - och ert ordförandeskap känner antagligen på samma sätt - att vi förundrat oss väldigt mycket över den här skrivelsen, för att uttrycka det eufemistiskt. Prodi skickade också en skrivelse till Söderman, i vilken han kritiserade det sätt som Söderman anser att han skall utöva sitt ämbete på. Söderman svarade på detta. Det brevet har vi tagit del av. Vi skulle alltså gärna vilja veta vad ordförandeskapet gjort med denna brevväxling. Talmannen Fru Maes, den fråga ni har tagit upp kommer omedelbart att undersökas av ordförandeskapet och talmanskonferensen. 50-årsdagen för Genèvekonventionen - Mänskliga rättigheter (humanitär rätt) Talmannen Nästa punkt på föredragningslistan är uttalandet av rådet om Genèvekonventionen 50-årsjubileum - Mänskliga rättigheter Seixas da Costa Herr talman, mina damer och herrar! För några månader sedan firade vi 50-årsdagen av Genèvekonventionen om skydd för människor i situationer av väpnade konflikter. För 50 år sedan skrev 63 länder under de fyra konventioner och två protokoll som ännu i dag utgör grunden för de internationella mänskliga rättigheterna. Det är värt att påminna om att dessa rättsliga internationella instrument fastställdes vid en tidpunkt strax efter andra världskriget och gav uttryck för det internationella samvetets stora oro som ännu inte hade hämtat sig från konfliktens ödeläggande effekter. Det som har hänt därefter har gett alla dem rätt som ansåg att det var viktigt att stärka rättigheterna för dem som befinner sig i krigszoner, både civila och militärer som inte är direkt berörda av konflikten. En ny uppförandeetik kom således att krävas av de krigförande parterna för att stärka livets värde, vilket successivt befästes i det internationella regelverket på flera andra områden. Tyvärr har verkligheten visat att konventionernas bindande karaktär och dess metoder att genomföra dem långt ifrån motsvarar de krav som ställs för de situationer som de avsåg att beskydda. Vi fortsätter i dag att åse krigssituationer som präglas av barbari, av ett totalt förnekande av rättigheterna för de civila eller militära medborgarna som inte är indragna i striden, och många länder eller krigsstyrkor har uppvisat ett beteende som inte följer några principer utan bara präglas av sina mål. Inte sällan ser man att civilbefolkningen är specialmål för militära operationer, antingen som terrorism eller som ett sätt att utöva politiska påtryckningar. Å andra sidan tycks den återkommande utbrotten av vissa konflikter, främst de som gestaltar sig som inbördeskrig, tjäna som ursäkt för de allvarligaste brotten, vilka oftast skett i skydd av en bristande information utåt och ett slags brända jordens taktik genom vilken man försöker erövra segrar till vilket pris som helst, även genom folkmord. I detta fall är det särskilt allvarligt och ännu mer chockerande med alla händelser som riktas mot de svagare sociala grupperna, vilkas försvarslöshet avslöjar den omänskliga behandling som barn och gamla får utstå, vilka i dag förekommer som främsta offer i vissa typer av konflikter, och som ibland tycks väljas som exempel. Här kommer också frågan upp om de humanitära organisationerna, vars arbete ofta påverkas på ett oacceptabelt sätt genom krigsparternas agerande, vilka cyniskt försöker vinna tid för att ta hem sina segrar eller sätta i gång repressaliehandlingar mot de hotade befolkningarna. Det är viktigt att fortsätta stärka dessa organisationers möjlighet att arbeta fritt, och att försvara biståndsarbetarna. Jag skulle särskilt vilja uppmärksamma fallet med Röda korsets internationella kommitté, som för övrigt redan har tagit upp en specifik åtgärd i sina rapporter vad gäller behovet av att förbättra tillämpningsramen för Genèvekonventionen. Och vore det inte för massmedia och den nya roll som massmedia spelar i dag i spridningen av information om konflikterna - och den chockerande natur i vissa av dem som får en mobiliserande effekt på det internationella samfundet - skulle den situation vi har i dag i vissa krigsområden vara ännu värre och strafflösheten skulle vara ännu större. Herr talman! Europeiska unionen som förespråkar och praktiserar en värdeordning och stolt går i spetsen i det internationella samfundet, har understrukit den stora betydelse som övervakningen av Genèvekonventionen har. Unionen främjar, i de externa förbindelserna, dessa värden och ger ständigt uttryck för dem i sitt politiska agerande. Vi är därför uppmärksamma på allt som bryter mot de principer som förenar oss på detta område, och vi har inte underlåtit att inom ramen för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken kritisera alla kränkningar som har skett. Vi försöker i dessa fall använda oss av de instrument vi har för att utöva sådana påtryckningar som kan vara effektiva i tid och i resultat. Ofta har vi inte nått ända fram - och vi är medvetna om detta -, men det är vår fasta avsikt att fortsätta även i framtiden med samma beslutsamhet. Herr talman! Trots de allvarliga och vanliga kränkningarna av de mänskliga rättigheterna som Genèvekonventionen och dess protokoll är till för att skydda mot, anser jag ändå att det nya årtusendet innehåller vissa hoppingivande tecken. Denna hoppfullhet ligger främst i den successiva stabiliseringen av en internationell värdeordning som redan börjar få svårt att undkomma bakom föråldrade kriterier, såsom kulturella skillnader och nationella särdrag. Även om det går långsamt är vi i dag, utan några tvivel, på väg mot den nya internationella värdeordning som globaliseringen av informationen främjar och hjälper till att så ett kollektivt medvetande i alla våra samhällen. Det är nödvändigt att detta arbete förankras hos våra medborgare, så att det skapar en automatisk reaktion inför handlingar som innebär förakt för de grundläggande principer som i dag måste betraktas som gemensamma. När vi skapar internationella domstolar, som de som i dag används i fråga om före detta Jugoslavien eller Rwanda, måste vi ta ett steg framåt för att göra livet svårare för dem som stöder handlingar som kränker värdena i Genèvekonventionen. Det är nödvändigt att dessa figurer börjar inse att världen har blivit en plats där strafflösheten inte längre råder. Om detta budskap går fram, kommer vi säkerligen att bidra till att stärka de mänskliga rättigheterna och den nödvändiga trovärdigheten för och genomförandet av de principer Genèvekonventionen och dess protokoll avser att beskydda. Martínez Martínez Jag vill som företrädare för Europeiska socialdemokratiska partiets grupp av nationella skäl gratulera talmannen och göra ett inlägg i debatten till följd av det - i vårt tycke - tillfredsställande uttalandet av rådet angående Genèvekonventionen. Till att börja med vill jag motivera varför min grupp lade fram ett resolutionsförslag i samma fråga på parlamentets sista sammanträde 1999, ett förslag som inte kom att diskuteras av skäl som inte hör hit. Vi anser att vi i Europaparlamentet bör uttala oss om bestämmelser som har berikat mänsklighetens juridiska arv, och att man bör nyttja varje tillfälle att påminna om och stärka dessa instruments giltighet med tanke på det skydd de ger och de rättigheter de garanterar. Ett annat argument för att anta en resolution som den vi föreslog grundar sig på att mycket av det de europeiska institutionerna uträttar sker i en strävan mot jämvikt och rättvisa, och dessa koncept är litet eller överhuvudtaget inte förenliga med situationer där en väpnad konflikt råder. De som i huvudsak blir offer för konflikterna - barn, kvinnor, civilbefolkningen i största allmänhet - är den första grupp som utsätts för hot och drabbas av lidande, och vi måste därför inbegripa skyddet av denna grupp i de främsta målen för vår aktion. Ju starkare vi agerar mot kränkningarna av den internationella humanitära rätten, ju mer vi genom att utnyttja alla våra utrikesförbindelser påminner staterna om nödvändigheten att ratificera och respektera Genèvekonventionen, desto mer gör vi för denna utsatta grupp. Och ju mer lidande vi kan undvika, desto mindre omfattande blir de åtgärder som måste vidtas för att täcka de stora defekter som kriget ger upphov till. Vad mer kan göras för att öka den internationella humanitära rättens efterlevnad och på det viset begränsa de drabbades lidande? Till exempel genom att sprida kunskapen om denna, framför allt i samhället, till ungdomar, till folkorganisationer och även till de väpnade styrkorna och säkerhetsstyrkorna. Dessutom är det nödvändigt att med hjälp av utbildning väcka ett brinnande intresse för fred hos våra medborgare. Europeiska unionen bör i det avseendet vara ett fredsombud av första rang, men även en viktig gynnare av de insatser som görs av de organisationer som det internationella samfundet har ålagt ansvaret att skydda konfliktens offer och att försvara deras rättigheter. Bland dessa organisationer bör Internationella rödakorskommittén (IRKK) lyftas fram. Europeiska unionens samtliga institutioner bör ge ett starkt stöd till IRKK:s arbete, för dess funktion är minst sagt oumbärlig. Slutligen finner jag det oacceptabelt att som kommissionen i sitt svar till mig för ett par månader sedan säga att man saknar befogenheter och resurser till åtgärder i syfte att främja den internationella humanitära rätten, som innebär en i grunden byråkratisk framställning som visar en brist på inlevelse som skiljer sig avsevärt från den inlevelse rådet visade i sitt svar på en annan fråga där jag tog upp ett liknande problem, och den skiljer sig även från den inlevelse rådet visar i sitt anförande i dag. I den här frågan har Europeiska unionens institutioner - givetvis även kommissionen - generellt ett ansvar, för det gäller att sprida och stödja grundläggande värden som dessutom är desamma som de värden som gett inspiration till vårt europeiska projekt. Därför, herr talman, kära kolleger, ber jag er stödja den framlagda resolutionen där det viktigaste sammanfattas i det förslag som vi i Europeiska socialdemokratiska partiets grupp lade fram i slutet av förra året. Watson Herr talman! Den 12 augusti 1949 är en dag som de gamla romarna skulle ha sagt bör markeras med en röd sten. Dagen innebar ett stort steg framåt för mänskligheten, men ändå har under dessa femtio år, även om vår egen halvkontinent har levt i fred, fler människor dött i väpnade konflikter än vad som dog under hela andra världskriget. Vi har misslyckats med att sprida de läxor och värderingar som vi lärde från den konflikten. Allt för ofta har våra egna medlemsstater varit parter i konflikter, antingen genom produktion och försäljning av vapen, genom produktion och spridning av landminor eller genom frestelsen - för att använda orden av en stor viktoriansk statsman i mitt land - att föredra att deras krig utkämpas på distans, och när så är möjligt i Guds namn. Vi har misslyckats med att utbilda mot glorifieringen av krig i våra egna samhällen. Vi har misslyckats med att utbilda mot problemen och gisslet med rasism och främlingsfientlighet. Ändå, tack vare globala kommunikationsmedel, får vi nu en ständig påminnelse i våra TV-rutor om de hemska följderna av mäns grymhet mot män, och naturligtvis mot kvinnor och barn. Vi har nyligen i före detta Jugoslavien och nu i Tjetjenien sett de hemska följderna av väpnade konflikter, och vi ser dessutom följderna av regeringars ansträngningar att undertrycka oberoende mediakommentarer om sådana konflikter och utvecklingen mot totalitära styrelsesätt. Om Europeiska unionen skall bli en gemenskap av värderingar - om vi skall spela en verklig roll i den nya globala ledningen -, måste vi sprida Genèvekonventionernas värderingar inte bara till våra egna soldater och säkerhetsstyrkor, utan även till människorna i våra civila samhällen. Vi måste arbeta för att en permanent internationell brottmålsdomstol inrättas och uppmana våra egna medlemsstater att underteckna och ratificera konventionen. Vi måste arbeta hårt för att bekämpa rasism och främlingsfientlighet. De liberala demokraterna i denna kammare är stolta över att tre av författarna till dagens betänkanden - Malmström, Haarder och baronessan Ludford - har brottats med dessa frågor och gett kammaren dessa betänkanden i dag. Vi lever i förhoppningen att det tjugonde århundradet, som Europa dränkte i blod, kan lämna plats åt ett tjugoförsta århundrade i vilket mänsklighetens kraft, genialitet och entusiasm kan användas för att bygga en rättvisare, fredligare och mer hållbar värld. Wuori Herr talman! Jag kan varmt instämma i vad som sagts i de föregående inläggen. I går talade vi om en stadga om grundläggande rättigheter, i dag talar vi om mänskliga rättigheter. I går konstaterades det i ett utmärkt inlägg att det är en moralisk nödvändighet att försvara och utveckla demokratin och de mänskliga rättigheterna. Det verkliga måttet på hur vi lever upp till detta moraliska krav och våra ansträngningar och förbindelser är dock det som händer i den krassa verkligheten med krig och väpnade konflikter. Karaktären på dessa ändrades i grunden under det förra seklet. Humanitär rätt är den måttstock vi kan använda för att visa om det moraliska imperativet bara är någonting som livar upp oss retoriskt eller om det verkligen leder till handling och verksamhet. Vi kommer i dag att få höra om fallet Albin Kurti från Kosovo. Genèvekonventionen är en mycket viktig del av denna miniminivå. Vi måste också se till att vi säkerställer ratificeringen av Ottawakonventionen angående förbudet mot personminor och stadgan för en internationell brottmålsdomstol. Segni Herr talman! Under en radiointervju den 20 januari sade Rysslands ambassadör i Paris som svar på en av de frågor som ställdes: "Det vi gör i Tjetjenien är att bekämpa terrorister och även Europa och världen i övrigt kommer att tacka oss senare, när de har förstått." Personligen tycker jag inte att Europaparlamentet har anledning att tacka Ryssland. I stället måste detta parlament kraftfullt fördöma det som sker i Tjetjenien, betydligt kraftfullare och tydligare än vad som hittills har skett och därvid inte bara engagera gemenskapens institutioner, utan också de enskilda regeringarna. För ett par dagar sedan kunde jag med sorg och bitterhet bevittna hur en person som är mycket respekterad världen över, Tony Blair, reste på ett officiellt besök till Moskva och, efter en mycket svag och knappast övertygande protest mot det som sker i Tjetjenien, hjärtligt omfamnade Putin och gav honom sitt stöd. När vi nu firar 50-årsdagen av Genèvekonventionen, denna viktiga händelse när det gäller mänskliga rättigheter och humanitär rätt, så kan vi inte blunda inför det faktum att inte långt från Europas gränser bryter man mot andan och bokstaven i samtliga artiklar i Genèvekonventionen, trots de ryska påståendena att det som pågår i Tjetjenien inte är ett krig, utan en intern nödsituation. Herr talman! För ett par dagar sedan kunde en delegation från Europeiska rådet som återvände från Tjetjenien rapportera om fruktansvärda händelser. Om vi verkligen vill att vårt engagemang skall få effekt, så måste vi se till att även en delegation från Europaparlamentet kan resa till Tjetjenien och att regeringarna verkligen anstränger sig för att respektera artikel 6 i den resolution som vi eventuellt kommer att godkänna inom kort och som innebär att Europaparlamentet uppmanar rådet att se till att rapporter om de mänskliga rättigheterna blir ett villkor för samarbetet med tredje land. Vi måste kräva ett minimum av sammanhållning från samtliga europeiska länder, om vi verkligen vill få världen att inse att vi på allvar är beredda att kämpa för de mänskliga rättigheterna. Maij-Weggen Herr talman! Jag vill börja med att be om ursäkt för Lord Bethell, vår första talare. Han har antagligen råkat ut för något, vanligtvis är han nämligen mycket samvetsgrann. Han var dock inte här i morse och därför tar jag egentligen över hans uppgift som förste talare. Herr talman! Jag vill tacka för uttalandet från det portugisiska ordförandeskapet och jag vill även tacka för uttalandet från kommissionen. Jag vill också gratulera det portugisiska ordförandeskapet för att det även den här veckan visar sig att de är närvarande vid i stort sett alla viktiga debatter. Det gäller inte alla ordförandeskap men portugiserna gör det och det tycker jag att vi kan gratulera dem för. (Applåder) Herr talman! Genèvekonventionen är aktuellare än någonsin. Särskilt när vi ser vad vi konfronterats med de senaste åren. I Kosovo fördrevs hundratusentals människor från sina hem eftersom de inte hade rätt etnisk tillhörighet. Samma sak har sedan början av nittiotalet hänt i hela före detta Jugoslavien. Serber fördrevs från Kroatien, kroater från Serbien, serber och kroater från delar av Bosnien och i Bosnien drevs den muslimska befolkningen på flykten och allt detta med hjälp av militär från de berörda delstaterna. Det här står ännu tydligt inristat på näthinnan hos var och en av oss eftersom det hände i Europa. Desto tydligare eftersom det påminner oss om de svåra tiderna under trettiotalet och det förskräckliga krig som följde därefter. Det får aldrig hända igen. Det föresatte man sig genom efterkrigspolitiken i Europa. På det sättet uppstod det europeiska samarbetet och så kom också Genèvekonventionen till stånd. Länge trodde vi att Europa skulle besparas den här typen av katastrofer och att vi hade tillräckliga instrument för att kunna förebygga den här sortens våldsamma katastrofer. Det visade sig inte vara sant. Jugoslavien bevisade att Europa fortsätter att vara sårbart så länge unionen inskränker sig till Västeuropa. Europeiska unionens uppdrag är att utvidga det system vi skapat till hela Europa och det i första hand för att bevara freden. Lika viktigt är det att titta på världen runt om oss: på Tjetjenien, där befolkningen är offer i en strid mellan den ryska armén och terrorister. På Asien, där särskilt i Burma hela befolkningsgrupper skickas bort från sina traditionella områden med militärt våld. På Indonesien, på Timor, men även på Moluckerna, där hundratusentals människor drivits bort från sina hem med aktivt stöd och med aktiv inblandning av, återigen, militären. På Sudan, där befolkningen i den södra delen sedan flera år är på flykt undan makthavarna i norr och där inga krigslagar upprätthålls. På områdena kring de stora sjöarna i Afrika, där striderna mellan Hutu och Tutsi, ett praktexempel på ett etniskt krig, driver miljoner människor på flykt. De hotas mer av den nationella armén än de skyddas av den. Sedan även gränsområdena mellan Etiopien och Eritrea, ett slags bortglömt krig där regeringar slåss om en exakt gräns och där nu nästan hundra tusen etiopier fördrivits från Eritrea och eritreaner från Etiopien. Ingen verkar lägga märke till det problemet. Det är bara en begränsad bild av de problem som Genèvekonventionen skrevs för. I Europa och utanför Europa. Genèvekonventionens femtioårsdag har egentligen skrivits med blod om vi räknar med dessa katastrofala fakta. Samtidigt är Genèvekonventionen också ett positivt stöd eftersom vi behöver ett fördrag för att fördöma saker, och eftersom det även finns positiva saker att berätta. Det positiva är Europeiska unionen själv, där - för att citera Mitterrand när han talade här - det efter 400 år av krig nu ändå varit fred i drygt 40 år. Det har stora politiker, även ur våra egna led, och kanske framför allt ur våra egna led, medverkat till. Det finns alltså en lösning på alla de folkrättsliga problem som Genèvekonventionen stöter på och den lösningen är vi varje dag med och beslutar om här i Europaparlamentet, där 15 olika nationaliteter samarbetar under fredliga former. Vi får inte blunda för lidandet runt om oss men vi får samtidigt vara tacksamma för att vi här i Västeuropa kan leva i fred och välfärd, i förhoppning om att den freden och välfärden och ett slut på våldet skall nå alla människor i hela världen: i Östeuropa, i Sydosteuropa, i Asien, i Afrika och överallt där det behövs så väl. Karamanou I dag när jag talar om femtioårsjubileet för Genèvekonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna i krig och efter krig, gör det mig mycket ledsen att behöva säga att denna konvention har förödmjukats på själva den europeiska kontinenten. Det som har skett under de senaste åren på Balkan, där man "utan förbarmande, utan hänsyn", som en mycket känd grekisk poet skrev, har försökt bekämpa ett ont med ännu mer ont, har förvandlat denna konvention till ett välskrivet litterärt dokument utan status. Vi har nyligen upplevt en enorm humanitär katastrof, till följd av ett så kallat humanitärt ingripande. Vi har bevittnat en enorm flyktingvåg, och samtidigt har vi sett sjukhus och ambassader bombas men även obeväpnade civila bli militära mål, och Balkanhalvön kommer under många år framåt att lida av resultatet och de smärtsamma följderna av den ekologiska katastrof som bombningarna orsakade. Och beträffande konventionens andra kapitel, och särskilt artiklarna 13 och 14, som handlar om skydd från krigets följder för skadade, sjuka, gamla, barn och gravida, är det verkligen värt att vi stannar upp vid Kosovo och vid allt det som avslöjas i den hithörande FN-rapporten. Nästan 50 procent av de spädbarn som föds för tidigt dör. Alla barn som föds uppvisar en utveckling under den normala till följd av undernäring. Missfallen ökar enormt. Många kvinnor dör på grund av brist på grundläggande läkarvård på kliniker som inte har vare sig elektricitet, värme eller vatten. Det bästa sättet för oss att fira Genèvekonventionens femtioårsjubileum är att stärka unionens demokratiska och politiska karaktär, så att den kan spela en mer avgörande roll på den internationella scenen när det gäller att lösa alla slags tvister, med fredliga medel, respekt för de mänskliga rättigheterna och, framför allt, respekt för allt det som föreskrivs i den helt enastående Genèvekonventionen. Nicholson of Winterbourne Herr talman! Röda kors-/Röda halvmåneverksamhetens symbol bringar hopp till slagfälten runtom i världen. Kanske tillåter ni att jag firar dessa konventioner av en särskild anledning, eftersom det var en släkting till mig som grundade den brittiska Röda korsverksamheten. Enligt artikel 1 b i den aktuella konventionen är gisslantagande förbjudet. I artikel 23 i Allmänna islamiska förklaringen om mänskliga rättigheter föreskrivs att ingen skall tvingas att lämna sitt hemland eller bli godtyckligt bortförd därifrån. Miljontals människor lider runtom i världen. Talare i dag, från Graham Watson och framåt, har sagt detta tidigare. Men låt oss tänka på bara ett begränsat antal människor, för att göra skräcken och lidandet mer begripligt. Vi kommer ihåg att Irak invaderade Kuwait den 20 augusti 1990 i en ensidig aggressionshandling som blev allmänt fördömd. Nio år senare vägrar Irak fortfarande att släppa eller redovisa för fler än 600 krigsfångar. Irak är en fruktansvärd fiende. UNSCOM har förstört 38 000 kemiska vapen, 690 ton medel till kemiska vapen, 3 000 ton moderkemikalier, 48 Scudmissiler och en fabrik för biologiska vapen, avsedd för framställning av upp till 50 000 liter anthrax, botulismtoxin och andra medel. Landets styrka och förmåga till onda handlingar motsvaras bara av dess beslutsamhet att inte finna de saknade fångarna. Efter nio år har landet bara lämnat information som har räckt till att avsluta tre fall. Denna eftermiddag, när vi debatterar Irak, glöm inte de saknade kuwaitiska krigsfångarna. Upphäv inte de ekonomiska sanktionerna så länge deras öde förblir ovisst. Staes Herr talman, kolleger, ärade kommissionsledamöter, herr rådsordförande! Rådets närvaro vid den här debatten kan jag endast välkomna. Jag håller fullständigt med om de uppmuntrande ord som rådets ordförande nyss uttalat. Jag måste dock säga, och kanske vet rådets ordförande inte att det här inte är enda gången som vi diskuterar mänskliga rättigheter i parlamentet, varje torsdagseftermiddag har vi dock en aktuell och brådskande debatt som tyvärr sällan gästas av rådet. Det beklagar jag verkligen. I dag vill jag dock ta tillfället i akt att ännu en gång fästa er uppmärksamhet på de Kosovoalbaner som sitter fängslade i serbiska fängelser, herr rådsordförande! Parlamentet har hittills tre gånger, sedan vårt tillträde i juli, fäst allmänhetens uppmärksamhet på dessa fångars öde och även uppmanat rådet att agera i frågan. Situationen i Kosovo försämras avsevärt, delvis på grund av albanernas oro över deras landsmäns öde i serbiska fängelser. Vansinnet i Serbien ökar. Förra måndagen dömdes den albanska studentledaren Albin Kurti till femton års fängelse, helt enkelt för att han organiserat kurser i första hjälpen efter bombningarna. Det skulle vara hjälp till UCK! Det är väl ändå vansinnigt! Under tiden är befolkningen mycket orolig över hur det går för dem som sitter i fängelse. Det förekommer tortyr där, det har vi fått uppgifter om. Under tiden ökar också Milosevicregimens förtryck mot den egna serbiska oppositionen. Herr rådsordförande! Får jag ännu en gång be er att reagera på de resolutioner som parlamentet antagit tre gånger nu och får jag fråga vad ni tänker göra åt den här saken? Brok Herr talman, kolleger! De mänskliga rättigheterna är individuella rättigheter vilka i form av icke statliga och oförytterliga rättigheter eller normer har vunnit insteg i nationella författningar och folkrättsliga avtal. De omfattar personliga och politiska friheter liksom sociala och ekonomiska rättigheter. Idén med mänskliga rättigheter är en av de mest upphöjda idéerna som mänskligheten någonsin frambringat och uppstod ur erfarenheterna från koncentrationsläger och Gulag under förra århundradet. De mänskliga rättigheterna angår människan som en varelse med känslor och gör henne medveten om hennes värdighet, unika natur, hennes frihet och jämlikhet med alla andra människor. Utbredningen av denna idé visar på denna människobilds starka strålkraft, omsorgen om människans värdighet är kärnan i varje politik som rör mänskliga rättigheter. Femtio år efter den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna befinner sig anspråken och verkligheten fortfarande långt ifrån varandra. Förvisso lever fler människor än någonsin i demokratiska system och medvetandet om de mänskliga rättigheterna har blivit större, dock i stort är genomförandet och iakttagandet av dem över hela världen inte alls tillfredsställande. Att de mänskliga rättigheterna iakttas är inte bara av stor vikt av moraliska skäl, utan också av politiska. Politiska fångar, kränkning av de mest grundläggande rättigheterna för kvinnor, barnsoldater, det alltför stora antalet fattiga som tvingas leva under existensminimum, ekonomisk exploatering, miljöförstöring som leder till att många människors försörjning faller bort, massakrer mot civila i väpnade konflikter är bara några exempel. Vi befinner oss i en ond cirkel. Ekonomisk framgång kan inte på sikt upprätthållas utan respekt för de mänskliga rättigheterna och utan garantier för en rätts- och författningsstat. Där man bryter mot de mänskliga rättigheterna hotar inte bara ofred, utan även ekonomiskt och socialt förfall. På de ställen där utvecklingsspiralen går utför minskar också respekten för de mänskliga rättigheterna. Att värna de mänskliga rättigheterna är av grundläggande betydelse för att förebygga konflikter och stärka freden. Den som i dag sparkar på de mänskliga rättigheterna lägger grunden till nya konflikter i morgon. Regeringar underkastade en demokratisk kontroll sörjer i regel bättre för folkets väl än andra. I dessa länder är främjandet av demokratin det översta rättesnöret; förbundet därmed är principerna om tolerans och pluralism, men väl att märka ej en helt värderingsfri pluralism utan en pluralism som orienterar sig mot dessa mänskliga rättigheter. Därvid gör det heller inte någon skillnad om människorna förgörs i namn av en ras eller en klass. Det finns inget motiv för att förtrycka människor, vare sig ur ett höger- eller vänsterextremistiskt perspektiv. I en globaliserad värld är frågan om de mänskliga rättigheterna inte längre någon inre angelägenhet. Därför måste ett allmänt erkännande av globaliseringen av de mänskliga rättigheterna stärkas ytterligare. Mänskliga rättigheter kan inte delas. Universaliteten hos de mänskliga rättigheterna visar att deras förverkligande har blivit till en värdemätare på framsteg inom både de civila och kulturella aspekterna av samhälle och politik. Europeiska unionen måste såsom global aktör i ökad utsträckning ta hänsyn till de mänskliga rättigheterna genom att betona politiken för mänskliga rättigheter, både inom unionens gränser och utanför. Unionen måste framträda som en värdegemenskap. Den skall agera i förebyggande syfte på det utrikes- och säkerhetspolitiska området samt i utvecklingspolitiken; den skall också agera i efterhand med hjälp av sanktioner som exempelvis inställande av hjälp. En global politik för mänskliga rättigheter är framför allt i ökande grad en central fråga för utrikespolitiken. Dock en ansvarsfullare politik för mänskliga rättigheter måste börja här hemma. Demokraterna, vilka orienterar sig kring de mänskliga rättigheterna och skall bära upp och förverkliga de grundläggande fri- och rättigheterna i sina författningar måste i den politiska kampen visa beredskap att inskrida mot höger- och vänsterextremism; inte på några grunder kan några kränkningar av de mänskliga rättigheterna tillåtas ske; här måste vi, tror jag, göra det klart åt alla håll att dessa mänskliga rättigheter ej kan användas för att i högre eller lägre grad ge rättfärdigande åt ett visst politiskt system, utan att det här handlar om människans individuella rättigheter, om människans värdighet och att av detta skäl inga politiska motiv som på något sätt eller i någon utvecklingsfas kränker de mänskliga rättigheterna kan accepteras. Detta innebär alltså en sammanhållning av alla demokrater i en dylik grundläggande övertygelse gentemot varje form av extremism, inte bara åt höger utan också åt vänster. (Applåder) Cushnahan Herr talman, herr rådsordförande! Jag välkomnar rådets uttalande denna förmiddag, och samtidigt som jag stöder de åsikter som ordföranden uttryckte, bör vi ställa frågan: Vad gör EU och dess medlemsstater för att ge uttryck åt dessa lovvärda principer? Jag instämmer med Martínez när han betonar vikten av att erbjuda lämpligt skydd och stöd för offren. Vi måste emellertid även vidta åtgärder för att se till att det blir färre offer i framtiden. Det enda säkra sättet att uppnå detta är att sända ett tydligt budskap till de som har gjort sig skyldiga till brott mot mänskligheten om att de kommer att ställas inför rätta för sina onda gärningar. Med de tribunaler i vilka de personer som har gjort sig skyldiga till grymheter på Balkan för närvarande sitter som anklagade sänds ett tydligt budskap. Dessutom, även om det slutade i ett slags fiasko, bidrog Pinochetfallet i Storbritannien med positiva aspekter. Överhusets banbrytande utslag är ett exempel på ett sätt på vilket berörda länder kan visa dem som begår brott mot mänskligheten att det inte kommer att finnas något gömställe för dem. Hur välkomna vissa av dessa framsteg än är, måste mer göras. Vi måste bygga vidare på dem, och inrättandet av den internationella brottmålsdomstolen var ett betydande framsteg på människorättsområdet. Den kommer dock att symbolisera litet mer en ett uttalande av plattityder och tom retorik, såvida inte dess stadga träder i kraft. För detta krävs ratificering av 60 medlemsstater, och av de sju som har ratificerat stadgan, måste jag tyvärr säga att bara en kommer från EU, nämligen Italien. Jag skulle till rådet och till ordförandeskapet denna förmiddag vilja säga följande: Om ni vill se till att de som kränker humanitär lag ställs inför rätta, om ni vill sända ett tydligt budskap, om ni vill förhindra fler offer i framtiden, bör ni utnyttja ert ordförandeskap för att starta en kampanj mellan åtminstone EU:s medlemsstater. De måste ratificera Romstadgan, och ni bör använda allt ert inflytande på andra platser i världen för att nå det magiska mål på 60 som krävs för att den internationella brottmålsdomstolens stadga skall träda i kraft. Nielson - (DA) Herr talman! Jag ställer mig helt bakom rådets uttalande om att Genèvekonventionen har inneburit en mycket viktig etapp i utvecklingen av lagstiftningen på det humanitära området. Jag håller också med om att konventionen är lika oumbärlig i dag som den var för 50 år sedan. Låt mig ta tillfället i akt och uttrycka mitt erkännande av de omfattande humanitära insatser som det internationella Röda korset och andra organisationer gör, både genom att sprida kunskap om de humanitära principerna som de kommer till uttryck i Genèvekonventionen, och genom att hjälpa krigsoffer i hela världen. Enligt min uppfattning är det i dag huvudsakligen två problem som har samband med Genèvekonventionen. För det första finns det en klyfta mellan principerna och efterlevnaden av dessa, och för det andra finns det viktiga omständigheter som inte täcks av konventionen. Låt mig få illustrera den ständigt ökande klyftan mellan de principer som konventionen innehåller och efterlevnaden av dessa, genom att nämna att tio gånger fler civila än soldater har dödats i olika konflikter under de senaste tio åren. Förhållandet var i princip det omvända under första världskriget. Den ökande klyftan mellan principerna och deras efterlevnad anser jag beror på att krigens karaktär har förändrats de senaste 50 åren. Allt fler krig utkämpas på anarkistiska villkor där stabila strukturer saknas och där de krigsdrabbade områdena inte kontrolleras av någon regering. Världen har också blivit vittne till ett växande antal krig, där vapnen medvetet har riktats mot civila, och där syftet med kriget har varit att utplåna vissa samhällsgrupper. I sådana situationer välkomnas naturligtvis inte humanitärt bistånd till offren, och världen ställs inför ett fruktansvärt dilemma. Det andra problemet är att Genèvekonventionen inte i tillräcklig utsträckning tar upp de humanitära aktörernas verksamhet. Även om Genèvekonventionen innehåller bestämmelser om rätten att ge humanitärt bistånd i krissituationer har det fastställts att denna rätt förutsätter ett samtycke från regeringen i landet i fråga. Det gäller i synnerhet då det rör sig om interna konflikter. Principen om tillträde av humanitära skäl eller det internationella samfundets rätt att bistå och skydda de nödställda, om en stat saknar förmåga - eller inte är villig - att själv göra detta, har därför inte en universell tillämpning. Det innebär en grov kränkning av den humanitära principen och kan vara en ödesdiger brist med många krigsoffer på sitt samvete. Frågan om tillträdet för humanitära organisationer var det främsta syftet med mitt besök i Tjetjenien i början av februari. En viktig fråga är enligt min uppfattning i dag, i vilken utsträckning förhållandena kräver en granskning av Genèvekonventionen och på vilket sätt. Jag anser att det finns två möjligheter som inte behöver utesluta varandra. Den första innebär en ändring av konventionen, så att den kan möta nutidens kriser på ett bättre sätt, till exempel genom att rätten att lämna humanitärt bistånd till nödställda fastslås. Den andra möjligheten är att säkerställa att de humanitära principer som fastslås i Genèvekonventionen efterlevs i praktiken, till exempel genom att mekanismerna för handhavandet av dessa förbättras. Det första alternativet, att ta upp konventionens innehåll till förnyad prövning för att täppa till alla luckor, är ett komplicerat och riskfyllt alternativ. Komplicerat för att krigföringen ständigt ändrar karaktär och riskabelt, för om konventionen blir föremål för nya förhandlingar kan det inte uteslutas att det innebär att man inte uppnår någon ny enighet. Men låt mig tydligt få påpeka att jag helhjärtat stöder fastslåendet av principen om tillträde av humanitära skäl i alla situationer och ett stärkande av de nödlidandes rätt att ta emot humanitärt bistånd. Vad det andra alternativet beträffar, att säkerställa en bättre efterlevnad av de redan befintliga principerna, anser jag att en rättslig förföljelse av lagöverträdarna är en av de mest löftesrika möjligheterna som därför bör fullföljas. Staternas skyldighet att rättsligen förfölja krigsförbrytare har fastslagits i Genèvekonventionen, men det räcker uppenbarligen inte med det. Jag ställer mig därför helhjärtat bakom kravet på en snabb ratificering av stadgan för ICC, den internationella brottmålsdomstolen. Ett sådant har också framförts under dagens debatt. Jag som företrädare för kommissionen stöder tanken på ett samarbete för att kunna lösa den uppgiften och förvandla detta till en rättslig realitet. Talmannen Tack så mycket, herr Nielson. Jag har i enlighet med artikel 37.2 erhållit fyra förslag till resolution. Jag förklarar debatten avslutad. Omröstningen kommer att äga rum på torsdag. Mänskliga rättigheter, rasism, främlingsfientlighet och antisemitism Talmannen Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om: årligt betänkande (A5-0060/2000) av Malmström för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om internationella mänskliga rättigheter och Europeiska unionens politik för de mänskliga rättigheterna 1999 (11350/1999 - C5-0265/1999 - 1999/2002(INI)), årligt betänkande (A5-0050/2000) av Haarder för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om respekten för de mänskliga rättigheterna i Europeiska unionen (1998-1999) (11350/1999 - C5-0265/1999 - 1999/2001(INI)), betänkande (A5-0049/2000) av Ludford för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om bekämpning av rasism och främlingsfientlighet i Europeiska unionen (KOM(1999) 268 C5-0310/1999 + C5-0015/2000 -1999/2205(COS)), betänkande (A5-0055/2000) av Belder för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om meddelandet från kommissionen om att bekämpa rasism, främlingsfientlighet och antisemitism i kandidatländerna (KOM(1999) 256 C5-0094/1999 -1999/2099(COS)). Malmström . Herr talman! Det har nu gått 50 år sedan vi antog den allmänna förklaringen om mänskliga rättigheter. Efter andra världskrigets fasor kände nog många ett starkt hopp om en bättre värld och en mer humanistisk framtid. Tyvärr har förhoppningarna i många avseenden grusats. Fortfarande lever en stor del av jordens medborgare under förtryck, berövade många av sina grundläggande rättigheter. Dagligen läser vi rapporter om grova kränkningar på grund av kön, religion, ursprung, politisk åsikt, sexuell läggning osv. Europeiska gemenskapen bildades för att förhindra att andra världskrigets vidrigheter skulle upprepas. EG blev inte bara en ekonomisk förening, utan också en viktig värdegemenskap som bygger på just respekten för mänskliga rättigheter. På denna grund vilar både det interna arbetet och utrikespolitiken. Europaparlamentet har alltid betraktat främjandet av dessa rättigheter som en av sina viktigaste uppgifter. Detta arbete har blivit viktigare under årens lopp. Ingen kan missta sig på det engagemang som finns bl.a. i denna kammare. EU har en, i många avseenden, bra politik inom området mänskliga rättigheter, men tyvärr är den alltför "spretig" och osammanhängande. EU är därför i akut behov av en samordnad, strategisk och konsekvent politik inom detta område. Ett första bra steg var rådets rapport som kom i oktober förra året. Det var en välkommen rapport som parlamentet hade väntat på i många år, och som vi hoppas blir återkommande. Den är viktig, men den innehåller flera brister och måste kompletteras. Jag menar att en del av dessa brister är kopplade till strukturella hinder och avsaknaden av just en gemensam strategi inom EU på området mänskliga rättigheter. Vi behöver en ökad samordning, inte bara mellan EU:s institutioner utan också mellan EU och medlemsländerna. Mänskliga rättigheter måste på ett naturligt sätt integreras i EU:s verksamhet: i bistånd, i handel, i ekonomiskt, kulturellt och politiskt samarbete. Vi behöver en konsekvent politik som är trovärdig och förutsägbar. EU måste tala med en mun och ge samma signaler till de länder som kränker mänskliga rättigheter. Det får inte råda någon tveksamhet om vad EU står för. Vissa grundläggande rättigheter är universella. Kränkningar kan därför aldrig ursäktas med hänvisning till religion, kultur eller tradition. Allvarliga kränkningar, som specificeras i internationella konventioner, kan inte - får inte - räknas som en intern angelägenhet. Därför vill jag uppmana rådet att utarbeta en strategi för hur arbetet kan bli bättre, skarpare och förhoppningsvis mer framgångsrikt. Några förslag som kan finnas med i en sådan strategi är till exempel att rådet bör ta fram egna indikatorer om mänskliga rättigheter som kan användas i samband med handelsavtal. Dessa klausuler kan användas konstruktivt, men de behöver preciseras vad gäller tillämpning, implementering och sanktioner. Vi kan vidare bilda en rådgivande grupp med representanter från EU-institutionerna. De skulle kunna träffas regelbundet och diskutera främjandet av mänskliga rättigheter på kort och lång sikt. Det bör finnas experter vid EU:s delegationer i tredje land. Vi måste arbeta mer systematiskt med att samla in data, information, bakgrundsmaterial samt med utvärdering. Vi behöver ett system för tidig varning för brott mot mänskliga rättigheter. Vi behöver dessutom en webbsida där arbetet kring mänskliga rättigheter presenteras, t.ex. vem som gör vad, vilka resultat som finns. Denna sida kan dessutom ha länkar till olika organisationer. Jag skulle också vilja säga några ord om kvinnors rättigheter, en fråga som jag har valt som ett särskilt tema i betänkandet. År 1999 utropade kommissionen till året för kamp mot våld mot kvinnor. Det var ett lovvärt initiativ, men kampanjen var minst sagt diskret. Vi behöver ett långsiktigt arbete, inte tillfälliga kampanjer. Kvinnors rättigheter kränks systematiskt världen över. Det kommer rapporter om våld i hemmet, våldtäkter, rituellt våld och övergrepp i fängelse. Under 90-talet användes våldtäkt systematiskt som krigshandling i flera väpnade konflikter. Detta kan nu bli föremål för granskning i den internationella brottmålsdomstolen. Våldtäkt är numera världens vanligaste våldsbrott. Från FN kommer uppgifter om att det varje år är fler kvinnor som dör av effekterna av våld i hemmet än som sammantaget dör av trafikolyckor, malaria, krig och cancer. Handeln med kvinnor och barn ökar i en alarmerande hastighet. I vissa länder bedriver regimen rena apartheidpolitiken mot kvinnor. Tusentals unga flickor könsstympas varje dag. Våld mot kvinnor är en global fråga som måste högt upp på den internationella dagordningen, och som måste bli föremål för en central roll i EU:s politik, inte minst i relationer med länder som bryter mot detta. Frågan måste finnas med i diplomatiska relationer och väckas i utvidgningsförhandlingarna med kandidatländer. EU:s länder måste snarast ratificera protokollet från den internationella brottmålsdomstolen, så att den kan börja arbeta. EU kan spela en viktig roll när det gäller att uppmana länder att ratificera olika internationella konventioner till skydd för mänskliga rättigheter. Låt mig avsluta med att säga att av de betänkanden som kommer att diskuteras efter mitt framgår det att det förekommer brott mot mänskliga rättigheter också inom EU. Givetvis måste vi ta itu med detta. Om vi vill vara trovärdiga internt, måste vi också ha en bra politik externt. Haarder Herr talman! De mänskliga rättigheterna är inte tagna ur luften och vi har inte hämtat dem ur något partiprogram. De är universella, det vill säga gemensamma över lands- och partigränserna. Rättigheterna gäller inte åsikter, utan handlingar, de skyddar mot övergrepp och diskriminering. De skall vara tydliga och begripliga, inte bestå av tomt prat. Vi måste utgå från en stabil grund när vi talar om de mänskliga rättigheterna, och därför bör vi i synnerhet utgå från de konventioner som länderna har anslutit sig till och den rättspraxis som Europarådets domstol för mänskliga rättigheter så väl har utvecklat sedan andra världskriget. EU behöver inte ändra på det eller uppfinna det på nytt. EU måste i stället ha status som en juridisk person och ansluta sig till konventionerna om de mänskliga rättigheterna och även säkra respekten för de mänskliga rättigheterna på de områden där EU är beslutsfattande. Den rättspraxis som nämns är inte statisk. Det sker lyckligtvis en ständig utveckling av denna, se den senaste domen om likställighet för homosexuella, som har fått Storbritannien att ändra lagstiftningen, och förhoppningsvis kommer detta även att ske i Österrike. Jag hoppas också att det snart kommer en dom som garanterar medborgarnas rätt, inte bara att bilda fackföreningar, utan även att slippa tillhöra sådana. Även konventionerna får ständigt nya tillägg. Det har kommit konventioner om bioetik, om skydd av personupplysningar och privatliv, men jag vill i dag särskilt peka på två nya konventioner från 1995 och 1998 om nationella minoriteter. Jag tror att Bosnien och Kosovo har lärt oss att nationella minoriteter är den största kruttunnan i framtidens Europa. Vi måste av de nya medlemsländerna och Turkiet kräva att de, om de vill vara med i gemenskapen, garanterar att de nationella minoriteterna kan leva ett liv i fred och tala det språk som alltid har talats i området i fråga. De nya länderna skall inte bara leva upp till dessa krav för stunden, utan även garantera att de kommer att göra det i framtiden, och därför skall de underteckna och ratificera, något de också kommer att göra, om de inte redan har gjort det. Men då måste även våra nuvarande medlemsländer göra det samma. Låt oss därför enträget uppmana de länder som inte har ratificerat dessa konventioner om nationella minoriteter att äntligen göra det. Två medlemsländer har ännu efter fem år inte skrivit under konventionen om skydd av nationella minoriteter, och det är Belgien och Frankrike, som annars visar ett sådant brinnande intresse för förhållandena i andra länder. Nu anser jag att de bör reda upp situationen i sina egna länder och se till att dessa konventioner undertecknas. De krav vi ställer på andra måste vi även ställa på oss själva. Vi måste säga följande till att femton regeringar: Åk hem och skriv under och ratificera konventionerna. Tänk på fördraget om minoritetsspråk och regionala språk och tänk på konventionen om den en internationell krigsförbrytartribunal som endast Italien har ratificerat. Den bör vi alla ratificera, för enda sättet att bryta den onda cirkeln med hämnd och självtäkt är att krigsförbrytare ställs inför rätta och blir dömda. Jag vill även nämna tortyrkonventionen som Irland inte har ratificerat, och varken Belgien, Irland eller Storbritannien har godkänt ännu att FN:s tortyrkommitté skall få behandla klagomål från enskilda. Jag skulle även kunna tala länge om situationen för de asylsökande i våra medlemsländer. Om bara hälften av det som står i rapporterna från Amnesty International och Human Rights Watch stämmer, så är situationen ohållbar, när det gäller behandlingen av de asylsökande. Jag skulle också kunna ta upp barnens rättigheter, som är ett enormt problem, även i en rad kandidatländer. Jag kan nämna den fortsatta diskrimineringen av funktionshindrade, och jag kan som en förlängning av Cecilia Malmströms inlägg poängtera att det fortfarande finns brister beträffande kvinnornas lika ställning, även i unionens medlemsländer. Slutligen vill jag säga att vi möjligen kan behöva en del nya instrument för att ta ställning till de mänskliga rättigheterna, och jag kan nämna att det kanske vore en tanke beträffande de nationella minoriteterna att vi i anslutning till det europeiska övervakningscentret för rasism och främlingsfientlighet i Wien även fick en övervakning av hur nationella minoriteter skyddas, och där kan jag nämna mitt förslag om att införa en kontrollinstans för skydd av personupplysningar och privatliv. Tekniken går ständigt framåt och det måste därför även instrumenten för de mänskliga rättigheterna göra. (Applåder) Ludford . (EN) Herr talman! Detta betänkande bygger på utmärkta tidigare arbeten i Europaparlamentet och andra EU-institutioner. Betänkandets utgångspunkt är Europaåret mot rasism 1997, men sammanhanget har förändrats betydligt. Jag välkomnar verkligen att kampen mot rasdiskriminering tydligt sätts in i ett människorättsligt sammanhang, genom att ämnet placeras i denna gemensamma debatt, för det är i mångt och mycket synsättet i betänkandet. Det första temat som blir belyst är att vi under det senaste året har fastställt två faktum i lag och i praktiken. Det första är Europeiska unionens lagliga behörighet att bekämpa rasism. Det andra är det faktum att rasdiskriminering är ett brott mot en grundläggande rättighet och mot Europeiska unionens lagstiftning. Detta avspeglas i bekräftelsen under anslutningsprocessen - inte minst i det meddelande från kommissionen som Belder har behandlat, och jag gratulerar honom - att respekt för jämlikhet mellan folkslag och minoriteters rättigheter faller inom Köpenhamnskriterierna. Tillåt mig att som en sidoreplik säga att ELDR-gruppens ändringsförslag till Belders betänkande utvecklar snarare än strider mot betänkandet och att de lades fram på grund av att man i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik oturligt nog inte röstade om yttrandet från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor. Det andra temat som betonas i mitt betänkande är att vi uttryckligen bör välkomna mångfald som en källa till social livskraft, ekonomiskt välstånd och internationellt inflytande. Den europeiska identiteten är inte en homogen vit kultur, och den kan - och måste - utvidgas och omfatta minoritetsgruppers erfarenheter och kultur. För det tredje konstateras i mitt betänkande att rasfördomar och rasdiskriminering förgiftar hela vårt samhälle, även för vita människor. Undersökningar visar att rasismen har ökat, och det har skett en ökning av det rasistiskt motiverade våldet och av stödet till extremistpartier. Å andra sidan görs det också framsteg, låt vara trevande, och vissa regioner och städer i Europa börjar vänja sig vid en mångrasig och mångkulturell vardag. Jag skulle vilja anföra London, som jag företräder, som Europas mångkulturella huvudstad. Jag anser verkligen att vi måste tala mycket om rasism och mångfald och identitet, inte åsidosätta frågorna eller tala i koder. Somliga kan tycka att språket i mitt betänkande är rättframt, och det är också avsett att vara klart och otvetydigt. I betänkandet framhålls ett rättighetsbaserat synsätt, och särskilt välkomnas utsikten till en antidiskrimineringslagstiftning, baserad på artikel 13, liksom andra rättsliga åtgärder, som till exempel utvidgade rättigheter för medborgare från tredje land. Men det kan inte räcka med det, och åtgärder har föreslagits på områdena för utbildning, media och politiska strategier samt rättvisa i polis-, invandrings- och asylpolitik som skulle vara avsedda att stödja tillämpningen av lagstiftningen. Tillåt mig att ta upp tre aspekter som jag förstår har orsakat vissa svårigheter för vissa ledamöter i PPE-DE-gruppen. Den första gäller omnämnandet av Österrike och Haiders partis inträde i regeringen, och med parlamentets beslut i februari i bakhuvudet, måste jag säga att det skulle vara underligt att diskutera Europeiska unionens utökade reaktion mot rasismen utan att ta upp den senaste tidens utveckling, som har utgjort en milstolpe i fråga om att fastställa att Europeiska unionen är en gemenskap av värderingar som är baserad på respekt för de mänskliga rättigheterna. Det andra området på vilket det uppenbarligen finns tveksamheter i PPE-DE-gruppen gäller utökade rättigheter för lagligen bosatta tredjelandsmedborgare, av vilka det finns omkring 20 miljoner i unionen. Som jag förstår det finns det ingenting i detta betänkande som PPE-DE inte har kunnat godta tidigare. Det tredje området som jag förstår skapar problem för PPE-DE-gruppen är åsikten att betänkandet bryter mot subsidiaritetsprincipen, i och med att områden som utbildning och polisarbete tas upp. Men som jag sade inledningsvis, kombinationen av artiklarna 6 och 7, artikel 13 och 29 i fördragen har fastställt att kampen mot rasdiskriminering är ett mål för Europeiska unionen och att unionen är behörig, även på polisområdet. Det finns några av PPE-DE-gruppens ändringsförslag som jag kan godta, även om det kanske är beklagligt att de inte kom med fler förslag och idéer i utskottsarbetet. Jag skulle vilja be ledamöterna i denna grupp att ta upp de punkter som de inte instämmer i genom att avge röstförklaringar. Jag tror att detta betänkande kommer att få majoritetsstöd här i plenum. Det antogs av en stor majoritet i utskottet, och några av de konservativa och kristdemokratiska anhängarna kanske inte uppskattar att de inte var en del av den majoriteten. Tillåt mig att avslutningsvis säga att jag kan godta vissa av ändringsförslagen från Gruppen De gröna och GUE, särskilt det som avser att ersätta termen "förintelsen" med "shoah", något som jag välkomnar. Det tycks råda en viss förvirring i GUE-gruppen om syftet
{'language': 'sv'}