Pèire Bec
Pèire Bèc (in Francees: Pierre Bec) (Paris, 1921-Poitiers, 2014) al è stai un poeta e linguista Occitan. Nassü a Paris, al à passú la infantezza a Comenge, e ilò al apreent l'Occitan. Al è stú deportú in Germania dal 1943 al 1945; int al torná indröö, al studia a Paris, e s'al dotura ilò int al 1959. 
Al è stu ün di fondaduur da l'Institut d'Estudis Occitans, dal quaal al è stu presideent dal 1961.

Al è professuur titülaaar da l'üniversitaa da Poitiers e diretuur gjontú dal Centre d'Études Supérieures de Civilisation Médiévale da Poitiers. Al è considerú ün di principagl spescjalist in dialetologia da la lengua d'oc e leteradüra Occitana da l'edaa mediana. La sò ativitaa a l'è compartida intra l'azzion occitanista, la recerca filològica e la creazzion literària. Al à colabarú a di püblicazzion coma Cahiers de Civilisation Médiévale , Revue de Linguistique Romane, Estudis Romànics, Oc, etc.  

Al 1982, al formaraaf paart da la Comissió de Normalització Lingüística de l'Aranès con Jaume Taupiac e Miquel Grosclaude, ch'i han stabilí di normi linguístighi ofizzializadi al 1983, e chi seguían li indicazzion dadi par l'IEO respett al Gascon.

Övri 

 Petite anthologie de la lyrique occitane du Moyen Âge (1954)
 Les saluts d'amour du troubadour Arnaud de Mareuil (1961)
 La langue occitane (1963) 
 Manuel pratique de Philologie romane (1969)
 Burlesque et obscénité chez les troubadours (1984)
 Chants d'amour des femmes troubadours (1995)
 Au briu de l'estona (1955) poesia
 Sonets barròcs entà Iseut (1979) poesia
 Lo hiu tibat (1978) novel·la
 Sebastian (1980)  novel·la
 Raconte d’una mort tranquilla (1993) narració
 Contes de l'unic (1977) narració

B