Čiovo
Čiovo (talijanski: Bua) je otok u Jadranskom moru u hrvatskoj Splitsko-dalmatinskoj županiji, koji je administrativno podjeljen između Trogira, Splita i Općine Okrug.

Geografske krakteristike 
Otok poput lukobrana zatvara dva velika i važna jadranska zaljeva –Trogirski na zapadu i Kaštelanski na istoku. Ta su dva zaljeva međusobno spojena četiri kilometra dugim Trogirskim kanalom.

Čiovo je jedan od otoka Srednjodalmatinskog arhipelaga, razvojen od kopna 4 km dugim Trogirskim kanalom. Otok poput lukobrana zatvara dva velika i važna jadranska zaljeva –Trogirski na zapadu i Kaštelanski na istoku. 

Otok je dug nekih 15,3 km a širok do 3,5 km. Građen je od krečnjačkog vapnenca i obrastao makijom i šumarcima bora i čempresa. 

Čiovo ima površinu od 28,12 km², a dužina njegove obale iznosi 46,663 km.Najviše brdo Rudine ima 209 m. 
Na sjevernoj obali leži zaljev Saldun, a duž južne uvale; Movarštica, Tatinja, Duga, Sveta Fumija.Ispred jugozapadne obale nižu se otočići; sv. Fumija (Fumija), Kraljevac, Zaporinovac, Pijavica, Balkun, Galera i manje hridi. 

Na otoku je 2011. živjelo 5008 stanovnika u naseljima Trogir (dio), Slatine, Arbanija, Okrug Gornji, Okrug Donji, Žedno i Mastrinka.

Stanovnici se bave maslinarstvom, ribarstvom i turizmom. Na otoku ima kamenoloma i brodogradilište u Trogiru koji okupira sjeverozapadni dio otoka.

Historija

Otok je bio naseljen još od prahistorije, o čemu svjedoče ostatci gradina.

Za Antičkog Rima otok su zvali; Bua, Bua, Bua, Bua, najvjerojatnije po starijem ilirskom imenu, ali i Caput Iovis (Jupiterova glava), iz kog je vjerojatno izvedeno današnje ime Čiovo, od čiverica. Iz tog perioda ima vrlo malo nalaza, tek ostatci nekropola i dijelovi sarkofaga. 

I za ranog srednjeg vijeka bio je slabo naseljen, jer ima samo ostataka predromaničkih crkvica sv. Petra u uvali Supetar i sv. Maura u uvali Movarštica. 
Tome je vjerojatno kumovala i zabrana, jer je u gradskom statutu Trogira jedino dozvoljeno pustinjacima i gubavcima  da se nasele na Čiovu.

Prva dokumentirana naselja na Čiovu  bila su Žedno i Okrug, izrasla najvjerojatnije tek nakon mletačke dozvole 1461., da se može naseliti na otok. Ona je uslijedila nakon provale Osmanlija u 
Dalmaciju i masovnih zbjegova stanovništva. Istovremeno su i sami Trogirani, počeli graditi kuće po Čiovu, jer više nisu imali prostora po gradu. 
Pored današnjega naselja Arbanija je za 14. vijeka podignut je dominikanski samostan sv. Križa, koji je riznica brojnih umjetnina, među inima i slike Matea Ponzonia - Pengača.   

Noviji franjevački samostan sv. Antuna iz 17. vijeka u Trogiru (Drid), ima sliku Palme Mlađeg i skulpturu sv. Magdalene, rad Ivana Duknovića. 
Na jugoistočnoj strani otoka nalazi se crkva Gospe od Prizidnica s pustinjačkim zgradama sagrađena 1546.

Od manjih crkvica na Čiovu vrijedi spomenuti; sv. Nikole (14. vijek), sv. Andrije (6../7. vijek), sv. Petra (16. vijek). Crkva Gospe pokraj mora je ranoromanička sa renesansnim dogradnjama, podignuta u spomen pobjede nad Splićanima. 

Čiovske crkve čuvaju vrijedne umjetnine; od romaničko-gotičkih raspela do poliptiha Blaža Jurjeva.

Mostovi 
Nezna se točno kad je podignut prvi most do Čiova, prvi suvremeni pokretni je podignut 1866., na mjestu starijeg drvenog. Današnji je izgrađen 1962. 

On je postao usko grlo i noćna mora svih Trogirana, jer se za ljetnih mjeseci na njemu stvaraju neopisive gužve, u samoj gradskoj jezgri, jer prije toga treba proći i preko manjeg mosta koji dijeli Trogir od kopna. Zbog tog je 2007. odlučeno da se podigne novi most, nešto istočnije, širi i znatno većeg raspona (546,34 m) da se rastereti centar grada. On je trebao biti gotov do 2017. ali nije.

Izvori

Vanjske veze 

 ''Otok Čiovo' 
 Karta Otoka Čiovo 

Srednjodalmatinski otoci
Čiovo
Otoci u Hrvatskoj