Sojuz-2 (raketa-nosač)
Sojuz-2, GRAU indeks 14A14, je zajednička oznaka za novu verziju ruske rakete Sojuz. U osnovnoj konfiguraciji, ova raketa nosač ima tri stepena koji služe za postavljanje satelita i drugih svemirskih letelica u orbitu. Potisnici i prva dva stepena rakete su dobili nove, modernizovane raketne motore sa unapređenim sistemima ubrizgavanja goriva u odnosu na prethodne verzije ove rakete. Digitalna kontrola leta i sistem telemetrije omogućavaju da raketa bude lansirana sa fiksne platforme, dok su lansirne platforme ranijih verzija morale da budu rotirane jer raketa nije bila u mogućnosti da se okrene tokom leta.

Rakete Sojuz-2 često su opremljene dodatnim trećim stepenom koji omogućava lansiranje satelita u više orbite, poput geosinhrone orbite. Treći stepen rakete je opremljen nezavisnim kontrolama leta i telemetrijom u odnosu na ostatak rakete. Fregat je najčešće korišćen treći stepen i proizvodi ga NPO Lavočkin.

Rakete Sojuz-2 trenutno se lansiraju sa lansirne rampe 31 kosmodroma Bajkonur i lansirne rampe 43 kosmodroma Pleseck. Komercijalna lansiranja rakete se sprovode sa lansirne rampe 31 u Bajkonuru i ECA lokacije kosmodroma u Francuskoj Gvajani. Sojuz-2 je zamenila raketu Molnija-M i počinje da zamenjuje rakete Sojuz-U i Sojuz-FG koje su još u upotrebi, ali se očekuje da budu penzionisane od 2014. godine.

Varijante 
Familija raketa Sojuz-2 uključuje varijante 2.1a, 2.1b i 2.1v. Prve dve varijante predstavljaju modifikaciju rakete Sojuz-U, dok je 2.1v „lakša“ verzija rakete (bez četiri potisnika).

Prilikom lansiranja sa rampe ELS u Francuskoj Gvajani, Sojuz-2 je uvek opremljena omotačem tipa ST. Ova verzija se naziva Sojuz-ST ili Sojuz-STK, gde „K“ u nazivu predstavlja specijalne mere koje se preduzimaju tokom sastavljanja rakete i lansiranja u toplim i vlažnim uslovima ekvatorijalne klime.

Sojuz 2.1a 
Ova verzija rakete uključuje konverziju iz analognog u digitalni sistem kontrole leta i unapređene motore na potisnicima i prvom stepenu sa modernizovanim sistemom ubrizgavanja goriva. Digitalna kontrola leta i sistem telemetrije omogućavaju da raketa bude lansirana sa fiksne platforme, dok su lansirne platforme ranijih verzija morale da budu rotirane jer raketa nije bila u mogućnosti da se okrene tokom leta. Digitalni upravljački sistem takođe omogućava lansiranje većih komercijalnih satelita, uz pomoć širih i dužih omotača poput omotača tipa ST. Ovi omotači tokom leta stvaraju veliku aerodinamičku nestabilnost i zato nisu mogli da budu korišćeni u starijim verzijama rakete, jer stari analogni sistemi nisu mogli da upravljaju raketom u toku leta. U drugom stepenu raketa i dalje koristi motor RD-0110 koji je korišćen i u starim verzijama.

Verzija 2.1a/ST se ponekad naziva i Sojuz-ST-A. Prvo lansiranje, iz Francuske Gvajane 17. decembra 2011. godine, bilo je uspešno i u orbitu su lansirana 4 satelita.

Sojuz 2.1b 
U ovoj verziji u drugom stepenu rakete se koristi unapređeni raketni motor RD-0124.

Verzija 2.1b/ST se ponekad naziva i Sojuz-ST-B. Prvo lansiranje, iz Francuske Gvajane 21. oktobra 2011. godine, bilo je uspešno i u orbitu su lansirana prva dva satelita evropskog navigacionog sistema.

Sojuz 2.1v 

Prvi nacrti verzije 2.1v pojavili su se 2009. godine. Zamišljeno je da ona bude „lakša“ verzija Sojuz-2 rakete, bez četiri potisnika sa strane. Motor prvog stepena biće zamenjen snažnijim NK-33, a kasnije još snažnijim RD-193 raketnim motorom. Raketa bi u ovakvoj konfiguraciji mogla da dostavi teret od 2.800 kg u nisku Zemljinu orbitu.

Prednosti i mane 
Sojuz-2, kao i verzija Sojuz-U koja predstavlja prvu modernizaciju originalne rakete R-7, ima svoje prednosti i mane u odnosu na druge rakete nosače u svojoj klasi.

Prednosti:
 dokazani dizajn – zajedno sa verzijama Sojuz-U i Sojuz-FG do polovine 2013. godine lansirana je preko 850 puta, čime se svrstava u jednu od najpouzdanijih raketa nosača na svetu
 relativno nizak pritisak raketnih motora – pritisak motora kod verzije 1a iznosi 70 atmosfera, dok je kod verzije 1b oko 160 atmosfera, što daje veliku sigurnosnu marginu
 razrađen proces proizvodnje – tokom decenija proizvodnje otklonjene su greške u procesu izrade i sklapanja delova rakete, troškovi proizvodnje su mali a kontrola kvaliteta na visokom nivou

Mane:
 zbog korišćenja starih proizvodnih tehnologija postiže se relativno loš maseni odnos (odnos mase tereta koji se lansira u odnosu na poletnu masu rakete) u odnosu na moderne rakete, koje u procesu proizvodnje koriste najnovije proizvodne tehnologije
 korišćenje vodonik-peroksida za pokretanje turbomotora prvog i drugog stepena, umesto da se koristi isto gorivo koje koriste raketni motori tih stepena rakete, čime bi se poboljšala efikasnost
 upotreba teškog azota (umesto helijuma) za stavljanje rezervoara sa gorivom pod pritisak. Međutim, prvi i drugi stepen verzije 2.1v, kao i treći stepen verzije 2.1b/ST-B, za održavanje pritiska koriste helijum
 upotreba raketnih motora sa otvorenim ciklusom sagorevanja koji imaju manji stepen iskorišćenja u odnosu na motore sa zatvorenim ciklusom. Raketni motori sa otvorenim ciklusom sagorevanja se smatraju bezbednijim jer se u vanrednim situacijama stvari odvijaju sporije, što je prednost prilikom korišćenja rakete za lansiranje ljudske posade u svemir

Reference

Spoljašnje veze 

 Encyclopedia Astronautica
 Encyclopedia Astronautica Soyuz 2.1/Fregat
 ESA Soyuz-ST
 Soyuz User's Manual Starsem
 Soyuz-2 , Ruska kosmička agencija

Rakete-nosači
Astronautika u Rusiji