Banovina Bosna
Banovina Bosna ili Bosanska banovina, bila je srednjovjekovna bosanska država, na razmeđu između istočnih i zapadnih uticaja, a  ostala je neovisna i  očuvala svoju i kulturnu i političku posebnost. Najprije  banovi, a kasnije i kraljice i kraljevi bili su jako uporište autohtone književnosti i Crkve Bosanske i sopstvenog pisma bosančice.

Pod  uticajem vanjskih političkih događanja, u kojima je najčešće učestvovala  Bizantija, u Bosni se postepeno raspada rodovsko-plemensko društvo. Tako je,  do kraja 9. stoljeća, ondašnja Bosna postala država sa razvijenim feudalnim obilježjima. Od početka 12.stoljeća razvija se i organizira  bosansko plemstvo koje ima korijene  u prethodnim krugovima  rodovsko-plemenskih starješina. Prema ekonomskoj moći, vladajući  dio društva je obuhvatao: 
velmože, 
vlastelu i 
vlastelčiće. Oni su  iskorištavali  feudalne posjede koji su dobijani po  ratnim zaslugama i prema prihvatanju obaveze da po potrebi obavljaju  vojne dužnosti. U slučaju izdaje, odnosno ignoriranja poziva, vladar je  imao pravo na oduzimanju  posjeda.

Za razliku od posjeda susjednih zemalja, bosanski su se  razlikovali po tome što su  bili porodična nedjeljiva svojina. Većinu  stanovništva tadašnje Bosne činili su i ovisni ljudi u koje su spadali  staleže zemljoradnici (kmetovi) i stočari (vlasi). Sve do 14. stoljeća,  u Bosni je postojalo ropstvo. U razvijenijoj,  feudalnoj  fazi razvoja, bosanski  vladar se zvao banom (od avarske riječi koja  znači bajan =  bogat). Od krunisanja  bana Tvrtka za kralja (1377.),  bosanski vladari će tu  titulu nositi sve do gubitka državne samostalnosti, tj. do prodora Osmanlija na Jugozapadni  Balkan.

Historijske prilike
Značajnu ulogu u političkom životu Bosne, još od tih vremena,   su susjedne zemlje, a osobito Bizantija i Ugarsko carstvo. Te dvije državne sile tog doba na našim prostorima međusobno su se borile za prevlast na Balkanskom poluotoku. Prvi poznati bosanski ban bio je Ban Borić (1154.- 1164.), za kojeg se zna da je živio je do kraja 12. stoljeća, po čemu može se zaključiti da je u vrijeme valadavbine Bosnom bio veoma mlad. Za vrijeme njegovog upravljanja  Bosnom vodio se veliki rat između ugarskog kralja Stjepana IV i bizantijskog cara Manuela Komnena za  prevlast  na Balkanu. Borić je bio na strani ugarskog kralja i vojno  učestvovao u tom ratu, uključujući i  opsadu Braničeva. Pri povratku u Bosnu, ban Borić doživio  je poraz od bizantijske vojske.

Nakon  tog poraza, na vlast u Bosni dolazi Ban Kulin (1180. - 1204.) Kulin je ustoličen  vjerovatno i prije 1180. godine, ali po datiranju smrti bizantijskog cara Manuela I Komnena, ta godina se u historijskim izvorima navodi  kao početak vladavine  Kulina bana. Taj period se poklopio sa vojnim i ekonomskim slabljenjem  Bizantije. Novonastalo  stanje iskoristio je  ban Kulin koji sve više priklanja vlastima ugarskog kralja.

Iako je Bosna  u tom periodu  bila vezana za Ugarsku,  to nije imalo nikakvih opasnosti po gubitak njene samostalnosti.  Svoju i bosansku vlast Ban Kulin proširio je  na župe Soli i Usora, tako da je njegova  vlast bila uspostavljna na cijelom prostoru sliva rijeke Bosne. što je napredovalao proširenje državne teritorije, to je napredovala i privreda.

U nastojanju da razvije poslovnu saradnju sa susjedima, uključujući  i međusobno vojno pripomaganje, ban Kulin,  1189. godine,  sa Dubrovačkom republikom,  na čelu sa knezom Krvašem, sklapa poznati trgovački ugovor. Za vrijeme bana Kulina, širom Bosne je vladao red i mir pa je nastala naroda poslovica (održana i do danas): "za Kulina bana i dobrijeh dana".

Krajem 12. vijeka počinju  papinske optužbe da ban Kulin štiti  nevjernike (heretike), pri čemu se mislilo na poklonike autohtone "Crkve bosanske". Ta mogućnost  nije odgovarala papi Inocentiju III. koji je želio uništiti Crkvu bosansku i njene vjernike. Zato poziva ugarsko-hrvatskog kralja u križarski pohod protiv nevjernika. Svjestan dolazeće  opasnosti koja prijeti Bosni, ban Kulin,  u prisustvu velikog broja podanika Crkve bosanske, pred papinim izaslanikom na Bilinom polju kod Zenice 1203. godine javno prihvata učenje crkve kakvo nameće Rim. Tako je izbjegnut  veliki rat koji prijetio uništenjem Bosne.

Nema poudanih  podataka o nasljedniku bana Kulina pa se  1230. spominje se ime Mateja Ninoslava. Nakon niza ratova Bosni, Ninoslav je  priključio Livno, župu Neretvu i Ustipraču. Ninoslava je nasljedio ban Stjepan I (1290). Njegova  vlast protezala se samo uz obale Drine, tako da je to stanje iskoristio hrvatski feudalac Pavle Šubić, proširivši  svoju vlast i na Zapadnu Bosnu. Sin Pavla Šubića, Mladen II Šubić bio je staratelj budućeg  bosanskog   bana Stjepanu II Kotromaniću koji je  ga je 1322. napustio i ratovao  na strani ugarskog kralja Karla. Uz njegovu pomoć, protjerana je  porodica Šubića, te uspostavljena  vlast nad cijelom Bosnom. Najveći uspon, Bosna je doživjela za vrijeme svoga zadnjeg bana, ''Tvrtka I''' (1353. - 1391.). Nakon krunisanja Tvrtka I u Milama kod Visokog, 1377. godine, Bosnom vladaju kraljevi.

Bosanski banovi 
Iako u tom pogledu još uvijek ima nekih nedoumica, najšire je prihvaćen slijedeći redoslijed bosanskih banova:
 Ladislav II Ugarski ( 1137 - 1159);
 Ban Borić (1154 - 1164);
 Ban Kulin (1172 - 1204;
 Ban Stjepan ( 1204 - 1232);
 Ban Matej Ninoslav ( 1232 - 1250);
 Prijezda I ( 1250 - 1287);
 Prijezda II (1287 - 1290);
 Stjepan I Kotromanić (1287 - 1314);
 Mladen I Šubić (1299- 1304);
 Mladen II Šubić ( 1304 - 1322);
 Stjepan II Kotromanić ( 1314 - 1353);
 Tvrtko I Kotromanić ( 1353 - 1366 );
 Stjepan Vuk Kotromanić ( 1366 - 1367)
 Tvrtko I Kotromanić ( 1367 - 1377 );

Vidi još
Srednjovjekovna Bosna
Kraljevina Bosna

Literatura

Srednjovjekovna Bosna i Hercegovina