Struja svijesti (književnost)
U teoriji književnosti, struja svijesti ili tok svijesti je narativna tehnika ili sredstvo koje se odnosi "na prikazivanje takva asocijativnoga mozaika misli, osjećaja i dojmova likova u književnom tekstu". Jedan od naziva za ovu narativnu tehniku je i unutarnji monolog. Sam termin skovao je filozof i psiholog William James u svom djelu The Principles of Psychology iz 1890. godine, dok je pojam u književnom kontekstu prvi puta upotrijebila May Sinclair 1918. godine kada je raspravljala o djelima Dorothy Richardson.

Definicija

Struja svijesti je narativna tehnika koja teži prikazivanju pisanog ekvivalenta misaonih procesa likova, bilo preko slabo povezanog unutarnjeg monologa, bilo u vezi s njihovim djelovanjem. Stil pisanja strujom svijesti uglavnom se smatra posebnim oblikom unutarnjeg monologa, a karakteriziraju ga asocijativni skokovi, dekonstrukcija sintakse te potpuni ili djelomični nedostatak interpunkcije. Struja svijesti nije isto što i dramski monolog ili solilokvij, gdje se govornik obraća publici ili trećoj osobi, koji su karakteristični za poeziju i dramu. Kod romana struje svijesti, misaoni procesi lika su uglavnom prikazani kako se odvijaju samo u njegovoj glavi (ili su upućeni njemu samome); tu se radi o tehnici zapleta.

William James je u svom epohalnom djelu The Principles of Psychology iz 1890. godine skovao termin struja svijesti:

svijest, tako, samoj sebi ne izgleda razlomljeno na komadiće... ona nije ništa spojeno; ona struji. 'Tok' ili 'struja' su izrazi kojima se taj proces najprirodnije opisuje. Kada budemo nadalje govorili o tome, nazvat ćemo to strujom misli, svijesti ili subjektivnim životom.

Navedeni primjeri iz Faulknerovog romana The Sound and the Fury ilustriraju različite načine primjene ove tehnike. Radi se o segmentima iz drugog dijela (2. lipnja 1910.), koji je prikazan iz perspektive Quentina Compsona i koji je gotovo u cijelosti napisan tehnikom struje svijesti:

Unutarnji monolog

Mada su izvori skloni nazvati struju svijesti i unutarnji monolog sinonimima, Oxford Dictionary of Literary Terms smatra kako se dva pojma mogu razlikovati kako psihološki tako i književno. U psihološkom smislu, struja svijesti je subjekt, dok je unutarnji monolog način prezentacije subjekta. U književnom smislu, unutarnji monolog doista uvijek prezentira misli lika 'direktno', bez intervencije nekog naratora, isti te misli ne kombinira nužno s impresijama i percepcijama niti nužno krši temelje gramatike ili logike, dok struja svijesti čini jednu ili čak obje stvari. Isto tako i Encyclopædia Britannica Online, iako priznaje da se ovi pojmovi često isprepliću, naglašava kako unutarnji monolog, iako doista može zrcaliti sve polumisli, impresije i asocijacije koji postoje u svijesti lika, on može biti ograničen i na organiziranu prezentaciju racionalnih misli jednog lika.

Povijesni razvoj
 
Iako se korištenje tehnike struje svijesti uglavnom povezuje uz moderni roman prve polovice XX. vijeka, postoji cijela serija primjera korištenja ove tehnike i u ranijim razdobljima, mada ne u čistoj formi kakva se pojavila u zrelom razdoblju. Povijesni razvoj tehnike može se promatrati kroz tri perioda:

1. Početno korištenje do 1922. godine
Među prvim primjerima korištenja ove tehnike spominje se Laurence Sterne, odnosno njegov psihološki roman The Life and Opinions of Tristram Shandy, Gentleman, objavljen još 1759. godine. Kritičari su sugerirali kako je Edgar Allan Poe u svojoj priči "The Tell-Tale Heart" (1843.) najavio ovu tehniku. Kao jedan od potencijalnih direktnih utjecaja na majstore tehnike Joycea i Woolfovu ističe se Édouard Dujardin, odnosno njegov roman Les lauriers sont coupés. Neki kritičari isticali su kako se začeci tehnike mogu pronaći i kod Antona Čehova, Knuta Hamsuna i Henryja Jamesa. 
Kritičari danas sugeriraju kako je prvu cjelovitu uporabu tehnike struje svijesti primijenio austrijski pisac Arthur Schnitzler u svojoj priči "Leutnant Gustl" (1900.). Razvoj tehnike došao je u avangardi, a među prvima koji je koristio takve segmente je Marcel Proust u svom ciklusu À la recherche du temps perdu, dok je May Sinclair uočila te elemente u djelu Dorothy Richardson. 
Korištenje unutarnjeg monologa prisutno je i u poemi "The Love Song of J. Alfred Prufrock" T.S. Eliota iz 1915. godine.

2. Od 1922. godine do XXI. vijeka
Vrhunac primjene ove tehnike započeo je s 1922. godinom, kada je izdan epohalni Ulysses Jamesa Joycea. Daljnja primjena ove tehnike vidljiva je u romanima La coscienza di Zeno (1923.) Itala Sveva, Mrs Dalloway (1925.) i To the Lighthouse (1927.) Virginije Woolf te The Sound and the Fury (1929.) Williama Faulknera. 
Unutarnji monolog u svojoj trilogiji Molloy, Malone meurt i L'Innommable koristi i Samuel Beckett, Joyceov prijatelj, mada je upitno koliko se radi o čistoj struji svijesti. 
Kritičari su sugerirali kako se ova tehnika pojavljuje i u djelima Salmana Rushdieja, Sylvije Plath (njezin jedini roman, The Bell Jar) te Irvinea Welsha.

3. XXI. vijek
Iako u manjoj mjeri, struja svijesti pojavljuje se i u suvremenoj književnosti. Među značajnijim primjerima su romani A Heartbreaking Work of Staggering Genius Davea Eggersa, Amuleto čileanskog pisca Roberta Bolaña te Everything Is Illuminated Jonathana Safrana Foera.

Reference

Izvori
 Cohn, Dorrit. Transparent Minds: Narrative Modes for Presenting Consciousness in Fiction, 1978.
 Joyce, James. Ulysses, 1922; rpt. Harmondsworth: Penguin, 1986.
 Friedman, Melvin. Stream of Consciousness: A Study in Literary Method, 1955.
 Humphrey, Robert. Stream of Consciousness in the Modern Novel, 1954.
 Randell, Stevenson. Modernist Fiction: An Introduction. Lexington: University of Kentucky, 1992.
 Sachs, Oliver. "In the River of Consciousness." New York Review of Books, 15 January 2004.
 
 Tumanov, Vladimir. Mind Reading: Unframed Direct Interior Monologue in European Fiction.  Amsterdam: Editions Rodopi, 1997. Googlebooks.

Teorija književnosti
Književnost 20. vijeka