Elektromotorna sila
Elektromotorna sila, skraćeno EMS (označava se sa  i meri u voltima), veličina je u elektrotehnici kojom se izražava rad potreban za razdvajanje nosilaca naelektrisanja u nekom izvoru električne struje, pri čemu sila koja deluje na naelektrisanja na krajevima izvora nije direktna posledica polja. Praktično govoreći - pod pojmom EMS podrazumeva se napon na krajevima izvora kada nema struje. Čim se kolo zatvori i poteče struja tada se na krajevima izvora pojavljuje napon koji je manji od EMS ovog izvora. Ovo je posledica unutrašnje otpornosti samog izvora na kojoj će se i pojaviti pomenuti pad napona. Uređaj koji pretvara druge oblike energije u električnu energiju („transduktor”), kao što je baterija (koja konvertuje hemijsku energiju) ili generator (koji konvertuje mehaničku energiju), pruža EMS na svom izlazu. Ponekad se za opisivanje elektromotorne sile koristi analogija sa pritiskom vode (Reč „sila” u ovom slučaju se ne koristi da označava silu interakcije između tela, kao što se može meriti u kilogramima ili njutnima.)

EMS je karakteristika svakog izvora. Ako se pri prenošenju količine naelektrisanja q kroz izvor (od jednog do drugog pola) izvrši rad A, elektromotorna sila je definisana formulom ε= A/q. Da bi kroz električno kolo proticala struja potrebno je da na krajevima provodnika postoji razlika potencijala. Svaki uređaj za pretvaranje bilo kog oblika energije u električnu energiju, naziva se generator, koji ujedno predstavlja i izvor u strujnom kolu. Elektromotorna sila  je energijska karakteristika izvora i predstavlja količnik transformisane energije iz bilo kog oblika u električnu (dW) i količine elektriciteta (dq) koja protiče kroz kolo električne struje.
=dW/dq

Pri elektromagnetnoj indukciji, EMS se može definisati oko zatvorenog kola provodnika kao elektromagnetski rad koji bi se obavio na električnom naboju (elektron u ovom slučaju) ako putuje jednom oko kola. Za vremenski promenljivi magnetni fluks u kolu, električni potencijal skalarnog polja nije definisan zbog cirkulirajućeg električnog vektorskog polja, ali EMS ipak obavlja rad što se može meriti kao virtualni električni potencijal oko kola.

U slučaju uređaja sa dva terminala (kao što je elektrohemijska ćelija) koji se modeluje kao Tevenenovo ekvivalentno kolo, ekvivalentna EMS se može meriti kao razlika potencijala otvorenog kola ili „napona” između dva terminala. Ova razlika potencijala može pokrenuti električnu struju, ako je spoljašnje kolo priključeno na terminale.

Pregled 

Uređaji koji mogu da obezbede EMS uključuju elektrohemijske ćelije, termoelektrične uređaje, solarne ćelije, fotodiode, električne generatore, transformatore i čak Van de Grafove generatore. U prirodi, EMS se stvara kad god se pojavljuju fluktuacije magnetnog polja kroz površinu. Pomeranje Zemljinog magnetnog polja tokom geomagnetne oluje izaziva struje u električnoj mreži, dok se linije magnetnog polja pomeraju i prelaze preko provodnika.

U slučaju baterije, razdvajanje naboja koje dovodi do razlike napona između terminala postiže se hemijskim reakcijama na elektrodama koje pretvaraju hemijsku potencijalnu energiju u elektromagnetnu potencijalnu energiju. Za galvansku ćeliju se može smatrati da ima „pumpu naelektrisanja” atomskih dimenzija na svakoj elektrodi, to jest:
Izvor EMS se može smatrati kao neka vrsta pumpe naelektrisanja koja deluje tako da pomera pozitivni naboj od tačke niskog potencijala kroz unutrašnjost do tačke visokog potencijala. ... Hemijskim, mehaničkim ili drugim sredstvima, izvor EMS vrši rad dW na tom naelektrisanju da bi ga premestio na terminal visokog potencijala. EMS ℰ izvora se definiše kao rad dW koji se vrši po naelektrisanju dq: .

U slučaju električnog generatora, vremeski promenljivo magnetno polje unutar generatora stvara električno polje putem elektromagnetne indukcije, što zauzvrat stvara razliku napona između terminala generatora. Odvajanje naboja odvija se unutar generatora, sa elektronima koji teku od jednog terminala prema drugom, sve dok se u slučaju otvorenog kola ne formira dovoljno električno polje tako da ne bi bilo moguće dalje razdvajanje naboja. Elektromotornoj sili se suprotstavlja električni napon usled razdvajanja naboja. Ako je priključeno opterećenje, ovaj napon može pokrenuti struju. Opšti princip koji upravlja EMS u takvim električnim mašinama je Faradejev zakon elektromagnetske indukcije.

Istorija 

Oko godine 1830, Majkl Faradej je uspostavio da reakcije na svakom od dva elektrodno–elektrolitska interfejsa pružaju EMS za naponsku ćeliju, tj. da ove reakcije pokreću struju i da nisu neiscrpan izvor energije kao što se u početku mislilo. U slučaju otvorenog kola, razdvajanje naboja se nastavlja sve dok električno polje razdvojenih naboja nije dovoljno da zaustavi reakcije. Godinama ranije, Alesandro Volta, koji je merio kontaktnu razliku potencijala na interfejsu metal-metal (elektroda-elektroda) njegovih ćelija, imao je pogrešno stanovište da je sam kontakt (bez uzimanja u obzir hemijske reakcije) bio uzrok nastanka EMS.

Oznake i merne jedinice 

Elektromotorna sila se obično označava sa  ili ℰ (rukopisno veliko E, unikod U+2130).

U uređaju bez unutrašnjeg otpora, ako električni naboj Q prolazi kroz taj uređaj i dobije energiju W, neto EMS tog uređaja je energija dobijena po jediničnom naboju, ili W/Q. Kao i druge mere energije po naboju, za EMS se koristi SI jedinica volt, koja je ekvivalentna džulu po kulonu.

Elektromotorna sila u elektrostatičkim jedinicama je statvolt (u jedinicama sistema centimetar-gram-sekunda jednaka količini jednog erga po elektrostatičkoj jedinici naboja).

Reference

Literatura 
 

 George F. Barker, "On the measurement of electromotive force". Proceedings of the American Philosophical Society Held at Philadelphia for Promoting Useful Knowledge, American Philosophical Society. January 19, 1883.
 Andrew Gray, "Absolute Measurements in Electricity and Magnetism", Electromotive force. Macmillan and co., 1884.
 Charles Albert Perkins, "Outlines of Electricity and Magnetism", Measurement of Electromotive Force. Henry Holt and co., 1896.
 John Livingston Rutgers Morgan, "The Elements of Physical Chemistry", Electromotive force. J. Wiley, 1899.
 "Abhandlungen zur Thermodynamik, von H. Helmholtz. Hrsg. von Max Planck". (Tr. "Papers to thermodynamics, on H. Helmholtz. Hrsg. by Max Planck".) Leipzig, W. Engelmann, Of Ostwald classical author of the accurate sciences series. New consequence. No. 124, 1902.
 Theodore William Richards and Gustavus Edward Behr, jr., "The electromotive force of iron under varying conditions, and the effect of occluded hydrogen". Carnegie Institution of Washington publication series, 1906. 
 Henry S. Carhart, "Thermo-electromotive force in electric cells, the thermo-electromotive force between a metal and a solution of one of its salts". New York, D. Van Nostrand company, 1920. 
 Hazel Rossotti, "Chemical applications of potentiometry". London, Princeton, N.J., Van Nostrand.  
 Nabendu S. Choudhury, 1973. "Electromotive force measurements on cells involving beta-alumina solid electrolyte". NASA technical note, D-7322.
 
 
 G. W. Burns, et al., "Temperature-electromotive force reference functions and tables for the letter-designated thermocouple types based on the ITS-90". Gaithersburg, MD : U.S. Dept. of Commerce, National Institute of Standards and Technology, Washington, Supt. of Docs., U.S. G.P.O., 1993.

Spoljašnje veze 

Električna struja