Povelja iz 1244
Povelja iz 1244. g. ugarskog kralja Bele IV, u cjelokupnoj historiografiji srednjovjekovne Bosne je ključni dokaz da se nakon krstaških ratova koji su trajali od 1234. do 1239, godine, ban Ninoslav »pokorio Ugarskoj «, a da je Bela IV uredio crkvene prilike u Bosni u skladu sa zahtjevima pape Grgura IX. Istoričari propuštaju protumačaiti: kako je moguće, ako je Belina katolička pobjeda u Bosni 1244. g. tako sjajna, da »katoličanstvo nije uspelo da uhvati korjen u Bosni«. ,
Jer, dvije godine kasnije, Kaločki nadbiskup Benedikt se nudi papi da će protiv bosanskih heretika povesti križarski rat. Oduševljen, papa Inoćentije IV mu daje pravo da raspolaže imanjima nevjernika a zatim ga imenuje svojim legatom.  Početkom 1247. g. I kralj Bela izjavljuje da je spreman (ponovo) krenuti u Bosnu. Nova akcija kaločkoga nadbiskupa dokaz je da je riječ o politčikoj borbi kojoj, patarenska hereza služi kao izgovor. 
   
Ninoslav je poslao Inoćentiju IV vjerodostojna svjedočanstva o čistoći svoje vjere, na što je papa obustavio namjeravanu akciju protiv njega. Kaločkom nadbiskupu Benediktu je zapovjeđeno da ne istupi protiv Ninoslava, bar tako dugo dok papa ne dobije izvještaj o banu. Inoćencije piše senjskom biskupu Filipu da ispita što može o životu i glasu koji uživa »plemeniti muž Ninoslav, bosanski ban«. Tako je Ninoslav ponovno odbio nasrtljive ugarske prelate od svoje zemlje, što mu je omogućilo da do kraja života (ili vladanja) zadrži položaj koji je stekao još 1233. g.  kao samostalni bosanski vladar.

Povelja kao falsifikat 
Zašto rimski papa, ugarski kralj i kaločki nadbiskup, nakon znamenite povelje iz 1244. godine, ponovo spremaju rat? Odgovor na ovo pitanje daje istoričarka Nada Klaić koja smatra da je znamenita povelja falsifikat koji je nastao kasnije, i da te 1244. godine ništa nije riješeno kako se to navodi u povelji. Svoj stav Nada Klaić zasniva na osnovu nekoliko elemenata:

 Pisac povelje kaže da Bela posjede Đakovo i Breznice daje i podjeljuje, i »ex certa sciencia« za vječno bosanskom biskupu i crkvi. U nastavku ispada da on spomenute posjede ne daje nego samo potvrđuje, jer je to darovanje već njegova brata Kolomana! I Bela IV to potvrđuje zato što je crkva uživala te posjede već za njegova brata.! 
 Pri tome upotrebljava izraz donare jednako za darivatelja, dakle hercega Kolomana,  kao  i  za  Belu  IV.
 Zatim Bela daje crkvi i posjede u Usori koje je Ninoslav dao crkvi po njegovoj volji. U povelji nije objašnjeno  o   kakvoj  se  i  čijoj  zemlji  u Usori radi. 
 Zatim se navodi Belina želja da bosanski biskup i kaptol uživaju desetine (po uzoru na Mađarsku) u Usori, Solima i Donjim Krajevima i u drugim župama koje su date po spisku (takvi porezi u Bosni nisu poznati). Međutim, Ninoslav i njegova vlastela su uvijek priznavali te posjede kao vlasništvo bosanske crkve.  . 
 Forma prijetnje je u ovoj povelji neobična, jer Bela prijeti  božijim sudom, što vladar ne radi.

Arheolog i istoričar Pavao Anđelić navodi da je darovnica sačuvana u mnogo kasnijem i barem dva puta prepisivanom izvodu. Ninoslavljeva povelja izdata je nešto prije 1244. godine i pisana je vjerovatno narodnim pismom i jezikom. Latinska kancelarija Bele IV napravila je izvod iz te ranije bosanske povelje i sa očitim teškoćama slavenske glasove pokušala izraziti latinskom grafijom. Vjerovatno je i autor teksta bio Mađar pa je došlo do velike razlike u nazivima župa i drugih topografskih imena.

Povelja kao mjestopis 
Bez obzira na istorijsku vrijednost, dokument ima svoju vrijednost zbog navođenja naziva oblasti, župa i crkvi toga doba.

Literatura 
 Nada Klaić, Zagreb : Eminex, 1994. -Srednjovjekovna Bosna 
 Vjekoslav Klaić, Poviest Bosne
 Sima Ćirković, Beograd 1964 -Istorija srednjovjekovne bosanske države
 Vladimir Ćorović, Beograd, novembar 2001 - Istorija srpskog naroda
 Pavao Anđelić, Svjetlost, Sarajevo, 1982 – STUDIJE O TERITORIJALNOPOLITIČKOJ ORGANIZACIJI SREDNJOVJEKOVNE BOSNE

Reference 

Srednjovjekovna Bosna i Hercegovina
Katoličanstvo u BiH