Pobuna mornara u Boki Kotorskoj
Pobuna mornara u Boki Kotorskoj bila je oružana buna mornara (većinom Hrvata) austro-ugarske ratne mornarice početkom 1918. godine.

Boka Kotorska se tada nominalno nalazila u Trojednoj Kraljevini Hrvatskoj, Slavoniji i Dalmaciji, defakto u sastavu Kraljevine Dalmacije, dakle u austrijskom dijelu Austro-Ugarske. Bila je iznimno važna pomorska baza zbog svog strateškog položaja, stare pomorske tradicije, kao i razvedenosti i utočišta kojeg je pružala austro-ugarskim brodovima. Osim toga, Boka je bila i najjužnija točka Carstva.

Uvod 

Već 1917. godine zabilježeni su prosvjedi mornara u ratnim lukama Austro-Ugarske. U Puli su se iskazali proturatni prosvjedi, a bilo je i dezerterstva. Veliki štrajk 11 000 radnika arsenala koji su tražili primirje, veće plaće i bolju prehranu izbio je 1918. godine. Iz Kumbora je u Brindisi prebjegla posada hidroaviona K-307. Iz Šibenika je u Italiju prebjegla torpiljarka T-11. Mornari František Koucký (Čeh) i Ljubomir Kraus (Hrvat) pokušali su bijeg iz Pule torpiljarkom T-80, ali su izdani te osuđeni na smrt i strijeljani. Podržavajući radničke nemire, mornari s ratnih brodova Erzherzog, Prinz Eugen i Aspern, otkazivali su poslušnost zapovjedništvu. Zbog neposluha su 35 pripadnika Hidrobaze kažnjeni dugogodišnjim zatvorskim kaznama. Zbog besmislenih produljenja ratnih operacija, sve lošijih uvjeta života, teškog položaja Hrvata, Čeha, Slovenaca, nemiri su se širili. Četvrta flota austro-ugarske mornarice većinu je vremena do pobune provela na vezu, tako da je i neaktivnost utjecala na mornare.
U početku 1918. godine u Boki Kotorskoj su se nalazili austro-ugarski ratni brodovi: 
oklopnjača Monarch, 
oklopni krstaši Sankt Georg i Kaiser Karl VI., 
krstarice Helgoland, Kaiser Franz Joseph I, Novara, i Saida, 
razarači Balaton, Orjen, Tatra, Csepel, Warasdiner, Dinara, Scharfschutze i Huszar. 
18 torpiljarkâ,
3 njemačke i nekoliko austro-ugarskih podmornicâ,
pomoćni brodovi-radionice Gee i Cyclop,
tegljač Buffel,
stara oklopnjača Kronprinz Erzherzog Rudolf za obranu ulaza u zaljev, 
brod-vojarna Kaiser Max. 
Flotom je zapovijedao kontraadmiral Aleksander Hansa s oklopnog krstaša Sankt Georg, a bio je izravno potčinjen zapovjedništvu ratne mornarice u Puli.
U Kumboru je bilo nekoliko izviđačkih aviona, a u mornaričkom arsenalu u Tivtu je radilo oko 300 radnika, a u Đenovićima se nalazila podmornička baza. 
Osim mornara, u Boki je na početku 1918. godine bilo oko 6000 pripadnika kopnene vojske.

Početak pobune 

Pobuna je počela u podne 1. veljače 1918. na brodovima Sankt Georg i Gea, kada su mornari preuzeli zapovjedništvo u svoje ruke i izvjesili crvene zastave kao znak pobune i međunacionalne solidarnosti (11 nacionalnosti je služilo u Austro-ugarskoj mornarici). Tumačenja pobune mornara kao komunističkog istupa uglavnom su neutemeljena, jer su i svjedoci iz tog vremena posvjedočili da nisu imali uporišta u lenjinističkim učenjima.
Mornari su preuzeli zapovjedništvo, a carske časnike na čelu sa kontraadmiralom Aleksanderom Hansom internirali u brodskim kabinama. Na čelu pobune su bili František Raš (izvan broda), Antun Grabar, Dane Tadić, Leo Lelas, Krsto Knežević, Mijo Vidak, Mate Ostojić, Rudolf Kreibach, Ivan Vnuk i Franc Gallet, svi sa zapovjednog broda Sankt Georg, dok je na čelu pobune broda Gea bio Mate Brničević. Sa Gee je Mate Brničević na razarač Csepel, koji je ostao pod kontrolom časnika i pokušao isploviti iz Boke, okrenuo top i ispalio granatu u znak upozorenja da se brod zaustavi. Brničević je potom teški mitraljez uperio i na obližnju torpiljarku Tb 92 kako bi i taj brod prisilio mirovati. Red su održavale naoružane patrole koje su kružile čamcima oko zaposjednutih brodova i na kopnu. 
Nedostatak kontrole nad komunikacijom i odlučnost AOK-a (Armee Ober Kommando, Vrhovnog vojnog zapovjedništva) da oružanom silom spriječi mornare u ostvarenju plana o isplovljavanju prema Italiji, makar i po cijenu potapanja većine brodova, potkopali su pobunu. Jedna struja ustanika je zastupala ideju da zaposjednuti brodovi isplove i pridruže se silama Antante, dok je druga tražila da brodovi ostanu u Boki. Zapovjedništvo je 2. veljače uputilo ultimatum pobunjenim mornarima, zapovjedilo evakuaciju civilnog pučanstva, a njemačkim podmornicama naložilo potapanje brodova Gea i Sankt Georg. Određeno je da se nepovjerljive postrojbe, koje su uglavnom činili Hrvati, zamijene mađarskim i njemačkim.

Gušenje pobune 
Pobuna je ugušena već sljedećeg dana nakon dolaska grupe bojnih brodova iz Pule. Naime, ujutro, 3. veljače, u Boku je uplovio ratni sastav od 3 bojna broda, 4 razarača i 8 torpiljarki, što je omogućilo da carski časnici preuzmu vlast na zaposjednutim brodovima.
Pred redovnim vojnim sudom bilo je optuženo 386 mornara i dočasnika. Od toga je 48% bilo Hrvata i Slovenaca, 20% Talijana, 13% Čeha i Slovaka, 10% Nijemaca, te oko 8% Mađara, a ostalo su bili Poljaci, Rumunji i Ukrajinci. Iako je bilo uhićeno oko tisuću dvjesta mornara, pred prijeki sud izvedeno je samo njih devedeset osam. U zatvoru je umrlo desetak mornara, u tijeku pobune poginulo ih je dvoje, ostali su osuđeni na dugogodišnje robije, a četvorica na smrt strijeljanjem. Glavni zapovjednik flote Maximilian Njegovan smijenjen je, a na njegovo mjesto je postavljen Miklós Horthy, koji je promaknut na položaj kontraadmirala.

Četvorica mornara su vodili pobunu i to troje Hrvata: 
Antun Grabar iz Poreča, mornar,
Jerko Šižgorić iz Žirja kod Šibenika, topnik,
Mate Brničević iz Krila Jesenica kod Omiša, topnik,
kao i Čeh František Raš. Svi su osuđeni na smrtnu kaznu i strijeljani su 11. veljače u 7 sati u Škaljarima, kraj Kotora.

Poznati cetinjski književnik i povjesničar Niko Simov Martinović zapisao je izjavu don Nike Lukovića koji je ispovjedio i pripremio mornare osuđene na smrt.

Nasljeđe 

Danas se na rodnom otoku Jerka Šižgorića, Žirju, nalazi Šižgorićevo poprsje, postavljeno kraj njegove rodne kuće.
Jedan dio obale u Šibeniku nosi ime Obala Jerka Šižgorića.
Na rodnoj kući Antuna Grabara u Poreču postavljena je spomen-ploča, najprije od strane fašista, a 1945. od strane komunističkih vlasti.
28. studenog 1923., s groblja u Škaljarima, uz najviše vojne počasti, seljani Mati Brničeviću rodnih Jesenica na inicijativu don Frana Ivaniševića organiziraju i prenose posmrtne ostanke Brničevića na mjesno groblje Sustjepan, gdje mu podižu spomenik. 
1929. Sokolsko društvo Jesenice-Dugi Rat izdalo je u Splitu monografiju: "Počast narodnim žrtvama: prijenos kostiju Mate Brničevića strijeljana 11. veljače 1918." U ožujku 2011., povodom ponovnog otvaranja hrvatske knjižnice "Ljudevit Gaj" u Tivtu, knjiga je doživjela reprint.
31. siječnja 2010. Hrvatska radiotelevizija je emtirala dokumentarni film redatelja Stjepana Ercegovića "Tko je bio Mate Brničević"
U rodnom Prerovu Františeka Raša po njemu je nazvana ulica i trg s parkom kraj pedagoškog fakulteta, gdje mu je podignuto i poprsje.
 Njemački književnik Friedrich Wolf (1888.-1953.) 1930. napisao je propagandnu dramu Die Matrosen von Cattaro - Kotorski mornari s motivom pobune. Ona je kasnije adaptirana u istoimeni igrani film.
Austrijski književnik i marksist Bruno Frei 1927. napisao je knjigu Die roten Matrosen von Cattaro - Crveni mornari iz Kotora.
Godine 1975. je na programu tadašnje Jugoslavenske Radio Televizije emitirana dokudrama pod naslovom ''Dolje s oružjem u kome se rekonstuira pobuna.

Izvori

Literatura
 Ugo Matulić: "Mate Brničević u pobuni mornara u Boki Kotorskoj: Početak sloma Austro-Ugarske Monarhije"
  Mrtva mora (tehnička i industrijska međudjelovanja kontinentalne srednje Europe i Mediterana), voditelj projekta: prof. dr. sc. Kalman Žiha, dipl. ing. brodogradnje, Zagreb-Budimpešta, 2002.
  Strijeljanje mornara u Boki, Miodrag Maksimović, Dnevni lista "Politika", 26. svibnja 2002.

Vidi još

 Rumburčki ustanak (svibanj 1918)

1918
Austro-Ugarska u Prvom svjetskom ratu
Istorija Crne Gore