Vojni pohod na Baleare 1113–1115
1114. godine, vojni pohod na Baleare, tada muslimansku taifu, pokrenut je u obliku križarskog rata. Zasnovana na sporazumu iz 1113. između Republike Pise i Ramona Berenguera III, grofa Barcelone, pohod su podržali papa Paskal II, a sudjelovali su i mnogi lordovi Katalonije i Oksitanije, kao i kontingenti iz sjeverne i centralne Italije, Sardinije i Korzike. Križare je možda nadahnuo napad norveškog kralja Sigurda I na Formenteru 1108. ili 1109. godine, tokom Norveškog križarskog rata. Pohod je završio 1115. osvajanjem Baleara, ali samo do iduće godine. Glavni izvor za taj događaj je pisanski Liber maiolichinus, završen 1125. godine.

Sporazum i pripreme 
Papa Grgur VII je 1085. dodijelio suzerenitet nad Balearima Pisi. U septembru 1113. godine, pisanska flota na pohodu za Majorku skrenula je s puta zbog oluje i završila u blizini Blanesa na obali Katalonije, kojeg su isprva pomiješali sa Balearima. Pisanci su se susreli sa grofom Barcelone u luci grada Sant Feliu de Guíxols, gdje su 7. septembra potpisali sporazum causa corroborandae societatis et amicitiae ("u svrhu društvene saradnje i prijateljstva"). Pisanci su bili isključeni iz usagiuma i jus naufragii na svim teritorijama, tadašnjim i budućim, grofa Barcelone, iako su Arles i Saint-Gilles, u nedavno stečenoj Provansi, izdvojeni i posebno navedeni (tri puta).

Jedina sačuvana kopija sporazuma između Pise i Barcelone nalazi se u povelji koju je Jakov I dodijelio Pisi 1233. godine. Ona potvrđuje da susret nije bio planiran i da ga je upriličio Bog. Neki učenjaci izrazili su sumnju o nedostatku prethodnih priprema, navevši brz odgovor Katalonaca na prisustvo Pisanaca kao dokaz određenog prethodnog kontakta. Pripisivanje susreta samoj providnosti možda je osmišljeno kako bi se dodala "aura svetosti" savezu i križarskom ratu.

Taj sporazum, ili ono što je ostalo od njega, ne navodi vojni sukob ili pohod na Majorku; taj sporazum možda je bio usmeni ili je njegova pisana forma izgubljena, ali je križarski rat isplaniran za 1114. godinu- Glavni cilj bilo je oslobađanje kršćanskih zarobljenika i gušenje muslimanskog piratstva. Većina pisanske flote vratila se u Pisu, ali su neki brodovi oštećeni u oluji ostali radi popravke, a neki ljudi su ostali radi izgradnje opsadnih sprava. U proljeće 1114. nova flota od osamdeset brodova dospjela je iz Pise, slijedeći francusku obalu, nakratko se zadržavši u Marseilleu.

Flota je povela i kardinala Bosonea, izaslanika Paskala II, koji je snažno podržavao pohod, odobrivši ga u buli već 1113. godine. Pskal je također dodijelio Pisancima Romana signa, sedis apostolicae vexillum ("rimski znak, zastavu Apostolske stolice") i njegovi pozivi na pohod urodili su plodom. Pored 300 brodova pisanskog kontingenta, bili su i 120 katalonskih i oksitanskih plovila (zajedno sa velikom vojskom), kontingenti iz talijanskih gradova Firence, Lucce, Pistoie, Rima, Siene i Volterre, kao i sa Sardinije i Korzike pod Saltarom, sinom Konstantinom I od Logudora. Među katalonskim prinčevima bili su Ramon Berenguer, Hug II od Empúriesa i Ramon Folc II od Cardone. Sudjelovali su najvažniji lordovi Oksitanije, sa izuzetkom grofa Toulousea, Alphonsea Jourdaina: William V od Montpelliera, sa dvadeset brodova; Aimeric II od Narbonne, sa dvadeset brodova; i Raymond I od Bauxa, sa sedam brodova. Bernard Ato IV, glava porodice Trencavel, također je sudjelovao. Ramon Berenguer i njegova žena, Douce, posudili su 100 morabatina od Ramona Guillema, biskupa Barcelone, za financiranje pohoda.

Osvajanje i gubitak 
Ujedinjena križarska flota opljačkala je Ibizu u junu i uništila njenu obranu, budući da se Ibiza nalazila između Majorke i kopna, zbog čega bi predstavljala stalnu prijetnju tokom opsade. Liber maiolichinus također spominje zarobljavanje osoba koje su se pokušale sakriti u careae (vjerojatno pećinama) na Formenteri. Ibiza je bila pod križarskom kontrolom do augusta. Križari su opkolili Palma de Majorku u augustu 1114. godine. Kako je opsada napredovala grofovi Barcelone i Empúriesa stupili su u mirovne pregovore sa muslimanskim vladarom Majorke, ali su se kardinal i Pietro Moriconi, arhiepiskop Pise, umiješali i zaustavili ih. Katalonski vladari, čije su zemlje bile najbliže Balearima, vjerojatno su očekivali godišnju plaćanje pariasa (danka) od strane muslimana i prekidanje piratskih pljački u zamjenu za prekid opsade.

Muslimansko pojačanje, Almoravidi iz pirinejske luke Dénia, iznenadilo je pisansku flotu od šest brodova u vodama Ibize; samo su dva broda dospjeli na sigurno - utvrdu koju je kralj Norveške spalio deceniju prije toga. U aprilu 1115. grad se predao i njegova je čitava populacija odvedena u ropstvo. Nakon te pobjede uslijedilo je zauzimanje većine glavnih naselja na Balearima i oslobađanje većine zarobljenih kršćana na ostrvima. Neovisni muslimanski vladar taife odveden je nazad u Pisu kao zarobljenik. Međutim, najveća pobjeda bilo je uništenje majorkanskog piratstva.

Osvajanje Baleara nije trajalo duže od nekoliko mjeseci. Almoravidi sa Pirinejskog poluotoka su ih ponovo osvojili 1116. godine.

Reference

Dodatna literatura 

Križarski ratovi