Drakoncije
Drakoncije, punim imenom Blosije Emilije Drakoncije (, oko 455‒oko 505. n.e.), bio je ranohrišćanski latinski pisac, koji je rođen u Kartagini i čije stvaralaštvo pada u drugu polovinu 5. veka nove ere.

Život 
Rođen je u porodici zemljoposednika i u svom je rodnom gradu izgradio pravničku karijeru. Kad su Afriku osvojili Vandali, Drakonciju je prvo bilo dopušteno zadržati svoja imanja, ali mu je potom vandalski kralj Guntamund oduzeo imovinu i bacio ga u tamnicu, navodno zatio što nije opevao njegove pobede, a napisao je panegirik nekom tuđinskom i neprijateljskom vladaru. Drakoncije je potom u tamnici sastavio jednu elegiju u kojoj kralja moli za milost i oproštaj. Ishod nije poznat, ali se pretpostavlja da je Drakoncije oslobođen i zatim otišao u severnu Italiju u potrazi za mirnim životom. Ta se pretposvka slaže s okrićem jednog rukopisa iz 15. veka u Bobbiju, koji se sad nalazi u Nacionalnoj biblioteci u Napulju, a u kome se nalazi nekoliko kraćih Drakoncijevih pesama (Carmina minora).

Delo 
Najvažnije Drakoncijevo delo jeste O pohvalama Bogu (De laudibus Dei) u tri knjige, napisano u 575 daktilskih heksametara, koje se bavi nastankom sveta i njegovim daljim postojanjem po milosti božjoj. Premda ovom delu ne nedostaje duha, ono je ipak prepuno nejasnih mesta i komplikovanih izraza. Prikaz postanja, koji obuhvata veći deo prve knjige, rano se pojavio kao zaseban spis pod naslovom Šestodnev (Hexameron) i sve tri knjige zajedno je priredio tek Faustino Arévalo 1791. U 7. veku Eugenije, biskup u Toledu, po nalogu kralja Hindasvint preradio je Drakoncijev tekst i dodao opis sedmog dana, čime je celu pesmu produžio na 634 stiha; sačuvane su i izvorna Drakoncijeva varijanta i Eugenijeva redakcija.

Vandalskom kralju Guntamundu upućena je Zadovoljština (Satisfactio) od 158 elegijskih distiha, pisana između 484. i 486. godine. Njegove Manje pesme (Carmina minora), nazvane i Romulea, gotovo sve u heksametru, sastoje se od školskih vežbi i retorskih deklamacija (npr. reči Herkulove [Verba Herculis]), dva epitalamija i mitoloških epilija, npr Hila (Hylas), Otmica Helene (De raptu Helenae), Medeja (Medea), kao i Orestova tragedija od oko 1.000 heksmetara, koja je u rukopisu sačuvna anonimna, ali je danas dokazano da joj je autor bio Drakoncije. Ispred priče o Hili, miljeniku Heraklovom, nalazi se posveta autorovom učitelju, gramatičaru Felicijanu.

Drakoncije u svojim delima pokazuje značajnu pesničku veštinu i odjeke klasičnih pesnika, posebno Lukrecija i Vergilija, no njegov je jezik često "hrapav i mračan", sintaksa je "smela" a prozodija neispravna. S druge strane, i pored retorskih preuveličavanja i nedostatka jasnoće, ne nedostaje mu snažnog izraza i izvrsnog poznavanja kako Biblije tako i rimske književnosti.

Druge osobe 
Drakoncija ne treba mešati s drugim osobama istog imena, od kojih je jednom Atanasije uputio jedno svoje pismo, drugoga Paladije naziva "uglednim" () i "čudesnim" (), a trećeg Drakoncija, biskupa u Pergamu, spominju Sokrat Sholastik i Sozomen.

Reference

Literatura 

 

Latinski pisci
Ranokršćanski pisci
Authority control