Tondar-69
Tondar-69 (, dosl. "grom") je iranska taktička balistička raketa (ponekad navođena i kao kratkometna balistička raketa) razvijena početkom 1990-ih godina na temelju kineske rakete CSS-8. Oba modela su modifikacije starijih antiavionskih raketa i prema dostupnim informacijama nisu korišteni u ratovima.

Razvoj 
Sistem Tondar-69 plod je tehnološke kooperacije Irana i Kine, države kojoj se Teheran okrenuo 1980-ih zbog loših odnosa s obje tadašnje hladnoratovske supersile, Sjedinjenim Državama i Sovjetskim Savezom. Preteča Tondara-69 je CSS-8 (poznata i kao Projekt 8610, M-7 ili DF-7), kineska raketa zemlja-zemlja koja predstavlja modifikaciju antiavionske rakete HQ-2, inače kineske verzije sovjetskog sistema S-75 Dvina. Konverzija ovih modela nastupila je jer su projektili zemlja-zrak postajali zastarjeli, kao i za potrebom gomilanja zaliha tipa zemlja-zemlja. Najsrodniji taktički projektili CSS-8 i Tondaru-69 su američki sistem MGM-52 Lance i ruska OTR-21 Točka. Iako iranski odnosno kineski model imaju veći domet od dva srodna projektila, nosivost bojeve glave je nešto manja. Prve kineske rakete CSS-8 Iran je pribavio kasnih 1980-ih (vjerojatno 1989) i do 1992. godine isporučeno mu je ukupno 90 komada, a kasnije je primio još 110 dodatnih projektila. Iranu je također isporučena i popratna oprema poput mobilnih lansera, kao i tehnologija za lokalnu proizvodnju svih komponenti. Prema zapadnjačkim analizama, Iran je (kao i Kina) konvertirao vlastite zalihe HQ-2 u kopneni Tondar-69, dok je ostatak prenamijenio u sofisticiraniji antiavionski Sajad-1 s nekim autohtonim elementima. U odnosu na kineski CSS-8, iranski Tondar-69 ima % veći maksimalni domet.

Tehničke karakteristike 
Tondar-69 ima dužinu od 1080 cm, dijametar mu iznosi  mm, ukupna masa 2650 kg uključujući bojevu glavu od  kg, a domet od 150 do maksimalno 210 km. Broj stupnjeva projektila i vrsta raketnog goriva variraju ovisno o izvorima, ali najčešće se navodi kao dvostupanjski s krutim gorivom. Prema drugim procjenama Tondar-69 je jednostupanjskog tipa, a izvorni CSS-8 rabi tekuće gorivo. Sistem navođenja i tip platforme za Tondar-69 nisu poznati, iako se navodi da kineski CSS-8 koristi inercijalni sistem odnosno mobilne lansirne rampe. Tijelo projektila najčešće je obojano u zelene i plave tonove, a na vojnim paradama i vježbama bio je postavljen i na transportne erektore-lansere (TEL) i statične lansirne rampe. Kao najveća mana Tondara-69 navodi se mala preciznost.

Operativna historija 
Kao i kineski CSS-8, iranski Tondar-69 nije korišten u ratnim okolnostima s obzirom da je početak razvoja uslijedio mjesecima nakon svršetka Iransko-iračkog rata (1980–1988). Također, sukladno dostupnim informacijama Iran nije proslijedio sistem trećoj strani. Projektili Tondar-69 ušli su u operativnu službu 1992. godine, a testirani su prilikom vojnih vježbi Veliki poslanik 4 u septembru 2009. odnosno Veliki poslanik 7 u julu 2012. godine. Prema stranim procjenama iz kasnih 2000-ih i ranih 2010-ih, Iran raspolaže sa  projektila Tondar-69 odnosno  mobilnih lansera, te s dodatnih  originalnih projektila CSS-8 odnosno još 30 lansera za iste.

Srodni sistemi 
  CSS-8, kineska verzija sovjetskog sistema S-75 Dvina na čijoj se tehnologiji temelji Tondar-69
  Sajad-1, raketa zemlja-zrak bazirana na kineskoj HQ-2, također modifikacija S-75 Dvine

Korisnici

Reference

Vanjske veze 
  Tondar-69  na stranicama Missile Threat (osnovne informacije sa skicom)
  Tondar-69 (CSS-8)  na stranicama Military Edge (osnovne informacije, galerija fotografija i snimka lansiranja)

Iranske balističke rakete
Taktičke balističke rakete