Tupoljev Tu-160
Tupoljev Tu-160 (; NATO ime: Blackjack), je supersonični strateški bombarder sa promenjivom geometrijom krila. Uveden je u naoružanje SSSR 1987. godine kao pandan američkom  B1 . Rusija trenutno poseduje 16 primeraka operativnih Tu-160, a proizvodnja je i dalje u toku.

Projektovanje i razvoj 
Šezdesetih godina 20. veka Sovjeti i Amerikanci počinju s razvojem supersoničnih strategijskih bombardera. U Americi je napravljen XB-70, koji je postizao brzinu od preko 3 maha, a u Sovjetskom Savezu je napravljen Suhoj T-4 sa sličnim karakteristikama. Pošto su oba aviona bila preskupa za održavanje, ovi projekti su bili napušteni, tako da se pristupilo izradi novih. U Americi je započeo razvoj bombardera B-1. B-1 je bio zamišljen kao supersonični avion sa promenljivom geometrijom krila koja je trebalo da obezbedi veliki radijus dejstva i brzinu. B-1 je jedva mogao da postigne brzinu veću od zvuka, ali je ipak bio uveden u naoružanje.

Na osnovu američkih nacrta i proračuna Sovjeti su pristupili izradi novog aviona sa sličnim karakteristikama. Zadatak da napravi sličan avion dobila je firma "Tupoljev" 1973. godine. Prvi prototip je napravljen 1981. godine, kada je izvršio prvi probni let, tačnije 18. decembra. Amerikanci su otkrili Tu-160 pomoću špijunskog satelita koji je snimao aerodrom "Žukovski", na kome se Tu-160 nalazio. Godine 1984. počinje serijska proizvodnja u "Kazanjskoj fabrici aviona". U početku je bila planirana proizvaodnja od 100 aviona, ali ih je proivedeno svega 35 zbog raspada Sovjetskog Saveza i teške ekonomske situacije u Rusiji 90-ih godina.

Dizajn 

Tu-160 ima krila sa promnljivom geometrijom, koja mogu da menjaju ugao od 20 do 65 stepeni. Ovo omogućava avionu kombinaciju kratkog poletanja i sletanja, dobre performanse pri krstarenju, ali i isto tako dobre karakteristike pri letu na velikim brzinama. Avion pokreću 4 motora kuznjecov NK-321, inače najjači avionski motori ikad instalirani na neki avion. Ovi motori mogu da obezbede brzine veće od 2 maha sa lakoćom. Avion poseduje sistem za dopunu goriva u vazduhu, a inače može da primi 130 tona goriva koje mu obezbeđuju 15 sati neprekidnog leta pri brzini od 850  km/h  na visini od 9.145  m . Stajni trap aviona je sistem tricikl sa prednjom nosnom nogom i dve glavne noge ispod krila. na prednjoj nozi su udvojeni točkovi „blizanci“ a na glavnim nogama stajnog trapa se nalaze po 3 para točkova tako da avion ima ukupno 14 točkova, što mu omogućava da, iako je težak, sleće i poleće sa loše pripremljenih poletno-sletnih staza.

Tu-160 ima vrlo slab radarski odraz uprkos svojim kolosalnim dimenzijama. Ruski komandant Igor Hvorov je izjavio 2006. da Tu-160 može neopaženo da prodre u vazdušni prostor SAD preko Severnog pola iako ne poseduje "stelt" tehnologiju.

Tu-160 poseduje najsavremenije ruske radare kao što su ofanzivni radar "Obzor-K" i "Sopku", radar za osmatranje terena.
Posada se sastoji od 4 člana, koju čine 2 pilota, nišandžija (navigator) i operator naoružanja i elektronsku odbranu aviona od projektila. Avion poseduje sedišta koja se po potrebi mogu katapultirati u slučaju havarije.
Zvanična Rusija je objavila da je u toku modernizacija ovih aviona, koja je otpočela 2003. godine. Avion inače ima samo analogne instrumente, za razliku od zapadnih strateških bombardera, čiji su instrumenti digitalizovani.

Varijante 
 Tu-160S: oznaka korišćena za serijski proizvođene Tu-160S iz potrebe da se odvoje od svih prototipova i eksperimentalnih aviona
 Tu-160V: pogon na hidrogensko gorivo (vidi takođe Tu-155)
 Tu-160 NK-74: nadograđena verzija sa motorima NK-74 (povećan domet)
 Tu-160M: izdužen bombarder koji nosi dve dalekodometne hipersonične H-90 ( 3M25 Meteorit-A ) rakete
 Tu-160P (Tu-161): vrlo dalekodometni lovac-presretač (koristi se kao prateći avion)
 Tu-160PP: avion za elektronski rat. Nosi pasivnu opremu za ometanje i ECM opremu (ruski: PP -  postanovщik pomeh )
 Tu-160R: strateška platforma za pretraživanje (osmatranje, snimanje) terena
 Tu-160SK: komercijalna verzija, dizajnirana za lansiranje satelita sustema „Burlak“
 Tu-170: konvencionalni bombarder (napravljen sa ciljem da izbegne  SALT-2  limite)

Operativna upotreba 
Avion je zvanično uveden u naoružanje u aprilu 1987, kada je 184. gardijski bombarderski puk u Prilukiju dobio prve avione. Tu-160 je trebalo da zameni prevaziđene avione Tupoljev Tu-16, koji su tu bili već odavno prizemljeni. Do 1991. godine, puk je dobio 19 aviona Tu-160. Avioni iz Prilukija su redovno vršili izviđačke letove iznad Severnog pola i zapadne Evrope. U slučaju sukoba sa NATO paktom 184. gardijski bombarderski puk bi trebalo prvi da napadne i bio bi na prvoj liniji fronta.

Druga jedinica koja je posedovala Tu-160 bio je 121. gardijski bombarderski puk u bazi "Engels" na teritoriji današnje Rusije. Ova jedninica je oformljena 1992. godine i do 1994. u njen sastav je uključeno samo 6 aviona Tu-160. Godine 2000. u jedninicu stiže još 8 aviona iz Ukrajine i još jedan novi iz fabrike, tako da je jedinica imala 15 bombardera. Jedan avion se srušio 18. septembra 2003. godine zbog kvara na motoru.

Do 2006. godine flota je uvećana za još 2 aviona, tako da se u bazi "Engels" sada nalazi 16 Tu-160. Ruski predsednik Boris Jeljcin izdao je naređenje 1999. godine da se obnovi proizvodnja Tu-160. Vladimir Putin je 17. avgusta objavio da je rusko ratno vazduhoplovstvo obnovilo letove strategijskih bombardera i da će se letovi obavljati redovno. Dva Tu-160 su se 25. decembra iste godine približila danskom vazdušnom prostoru. Danski F-16 su poleteli da ih presretnu i identifikuju da bi nakon toga ruski bombarderi krenuli put matične baze. Engleski i norveški lovci često presreću ruske Tu-160 kao i Tu-95 u blizini svojih vazdušnih prostora iznad Severnog mora. Kanadski lovci takođe presreću ove bombardere koji neretko uđu u kanadski vazdušni prostor.

Tu-160 je bacio najjaču konvencionalnu bombu zvanu "Otac svih bombi" 11. septembra 2007. godine.

Naoružanje 

Sam avion ima dva velika skladišta jednakog kapaciteta, raspoređenih jedno iza drugog po osi aviona. Svako skladište ima tačno jedan otvor na trupu aviona i može da primi:
 6 projektila H-55/H-55M, 
 ili 12 projektila malog dometa H-15,
 ili 12 bombi različitih tipova do težine 1 500  kg  po komadu (termodinamične i obične)

Ukrajinski Tu-160 
Nakon raspada Sovjetskog Saveza u Ukrajini je ostalo oko 1500 aviona i među njima i 19 Tu-160 u sastavu 184 gardijskog bombarderskog puka u bazi Priluki.
Rusiji je u to vreme ostalo samo 6 letelica ovog tipa. Godine 1992. obustavlja se privremeno proizvodnja zbog teške ekonomske situacije, tako da je Rusija na sve moguće načine pokušavala da povrati preostale Tu-160 koji su se nalazili u Ukrajini. Ukrajinska vlada je 1992. odlučila da eliminiše sve nuklearno naoružanje kao i sve strategijske bombardere, koji bi bili postepeno povučeni iz upotrebe.

Ukrajinsko ratno vazduhoplovstvo je koristilo neke od bombardera Tu-160 tokom izvesnog perioda, ali nije imalo dovoljno sredstava da ih izdržava i servisira, tako da je većina propala i zarđala.

Ukrajinska vlada je odlučila 1999. godine da u skladu sa potpisanim ugovorima kao i pod pritiskom SAD eliminiše sve Tu-160.

Rusiji je vraćeno 8 bomardera Tu-160 i nekoliko Tu-95 kao kompenzacija za naftni i gasni dug. Pored toga u Rusiju je transportovano oko 600 krstarećih prijektila i ostalog naoružanja za Tu-160 i Tu-95. Od preostalih 11 Ukrajina je uništila 10 aviona dok je jedan sačuvan i nalazi se u stalnoj postavci muzeja u gradu Poltavi u Ukrajini. Ukrajinci su prvi Tu-160 uništili 1998. godine, a 2001. poslednji.

Zemlje korisnice

Vidi još 
 Tupoljev Tu-22M
 Tupoljev Tu-95
 Tupoljev Tu-144
 Tupoljev

Reference

Literatura

Spoljašnje veze 

 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 

Sovjetski i ruski bombarderi
Sovjetski vojni avioni 1980-ih
Tupoljev