DNK-DNK hibridizacija
DNK–DNK hbridizacija općenito se odnosi na molekulsko-genetičku tehniku kojom se mjeri stepen genetičke sličnosti između kompariranih fondova DNK sekvenci.  Pritom se običbi određuje međusobna genetička distanca organizama i/ili populacija. Široko se primijenjuje u filogeniji i taksonomiji.

Metod 
Radioaktivno označena DNK jednog organizma se miješa  miješa s neoznačenom  DNK sa kojom seda se poredi. Mješavina se inkubira kako bi se omogućilo da DNK disocira na polulance  i ponovo izduži, te formira hibridni,  dvosttruki (dvolančani)  niz nukleotida  hibridne DNK. Hibridizirane sekvence sa visokim stepenom  sličnosti će se povezati čvršće, i zahtijevaju više  energije za  razdvajanje, tj.  one se razdvajaju kada se zagrijavaju na višoj temperaturi nego različitije sekvence. To je proces poznat kao "DNK stapanje" (eng. DNK melting).
Za procjenu profila stopljenje hibridizirane  DNK, dvostruki DNK je potrebno  stavitti u kolonu i smešu grijati  u postupnim malim koracima. Na svakom koraku, kolona spere; hibridne sekvence će se u jednom ciklusu spiralizirati i sprati sa  kolone. Temperature na kojima označena DNK silazi sa kolone odražavaju  količinu sličnosti između sekvenci (a samohibridizirajući  uzorak služi kao kontrola). Ovi rezultati se kombiniraju,  kako bi se utvrdio stupanj genetičke sličnosti između poređenih organizama.

Primjena u zoologiji 
Kada se nekoliko vrsta komparira na taj način, mjere sličnosti dozvoljavaju da se rekonstruira  filogenetsko stablo. Zato je ovo jedan od mogućih pristupa istraživanju  molekulske biosistematike. Charles Sibley i Jon Ahlquist, pioniri ove tehnike, koristili su  DNK-DNK hibridizaciju da ispitaju filogenetske odnose u  Sibley-Ahlquist taksonomiji ptica i Sibley-Ahlquist taksonomiji  primata.

Primjena u mikrobiologiji
DNK-DNK hibridizacije je zlatni standard za razlikovanje bakterijskih vrsta, kada  vrijednost sličnosti manja od 70%  ukazuje da poređeni sojevi pripadaju posebnim  vrstama.

U 2014. godini,  kao prag sličnosti od 79% je predložen za razdvajanje bakterijskih podvrsta  Escherichia coli ,  kao i prijedlog za razgraničavanje podvrsta ostalih mikroba.

Primjedbe i ograničenja
Kritičari tvrde da je ova  tehnika netačna za usporedbu blisko srodnih vrsta, kao i da je bilo koji pokušaj da se mjere razlike između ortologognih  sekvenci između organizama,  prekriven hibridizacijom  paralognih sekvenci unutar genoma organizma. DNK sekvenciranja i računarske usporedbe sekvenci su sada uglavnom metodae za određivanje genetičke udaljenosti, iako se ova  tehnika u mikrobiologiji i danas koristi u identifikaciji bakterija. 
Novi pristup DNK–DNK hibridizaciji  in silico upotrebljava  kompletno ili djelimično sekvenciranje genoma. Među ostalim algoritamskim poboljšanjima, to rješava problem paralognih sekvenci pažljivim filtriranjem poklapanja („mečiranja“) između dvije  genomske sekvence.

Reference

Povezano 
Hibridizacija nukleinskih kiselina
Hibrid

Vanjski linkovi

Molekulska genetika
Nukleinske kiseline
DNK