Lav Kalda
Lav Kalda (rođen: Leon Katz) (Bilovec, Austro-Ugarska Monarhija, 10. 9. 1880 - Zagreb, 10. 10. 1956), austrougarski i jugoslavenski arhitekt.

Biografija

Podrijetlo, djetinjstvo i školovanje 
Lav Kalda je rođen 10. 9. 1880 u židovskoj porodici Katz, u moravskom selu Bilovec, za vrijeme Austro-Ugarske Monarhije. Porodica Katz je nakon konvertiranja sa judaizma na evangeličku vjeru promijenila prezime u Kalda. Zav­r­šio je nje­mač­ku Vi­šu dr­žav­nu ob­r­tnu ško­lu u Br­nu. U Zag­reb je do­šao pri­vu­čen in­ten­ziv­nom gra­đe­vin­skom dje­latnoš­ću zbog ko­je se u gra­du razvio sus­tav pro­jek­tan­tskoiz­vođač­kih tvr­tki, po­put na­jis­tak­nu­ti­je "Hönigsberg & Deutsch". Po­ziv Kal­di da do­đe u Zag­reb sti­gao je od ar­hi­tek­ta Mar­ti­na Pila­ra, kod ko­je­ga je pot­kraj 1901 po­čeo ra­di­ti na iz­vo­đe­nju po­je­di­nih ku­ća. Uvid­jev­ši Kal­di­ne spo­sob­nos­ti, Pi­lar ga je pos­lao na dalj­nje školova­nje u Beč. U oktobru 1903 Kal­da je po­čeo stu­di­ra­ti kod pro­fe­so­ra Al­fre­da Cas­tel­li­za na Aka­de­mi­ji li­kov­nih um­jet­nos­ti u Be­ču, u spe­ci­jal­noj ško­li pro­fe­so­ra Vik­to­ra Lun­tza i Fried­ri­cha Oh­ma­nna. Na­kon tro­go­diš­nje­ga stu­di­ja Kal­da je 10. 7. 1906 do­bio "Aus­trit­ts-Zeug­nis". U toj pot­vr­di o zav­r­še­nom šes­tse­mes­tar­skom stu­di­ju vo­di­telj kla­se pro­fe­sor Oh­ma­nn je na­pi­sao ka­ko je Kal­da: "...talent is­ka­zao u naj­bo­ljem svjet­lu, a u rje­ša­va­nju za­da­ta­ka od­li­ko­vao se jednos­tav­nim pri­ka­zi­ma, pro­miš­lje­nim i svje­žim rje­še­nji­ma". Kal­din stu­dij pop­ra­ti­le su i dvi­je nag­ra­de: 1904 do­bio je na ško­li naj­sta­ri­ju nag­ra­du, pres­tiž­nu Füge­ro­vu me­da­lju, ko­ja se dod­je­ljiva­la ne­ki­ma od naj­vr­jed­ni­jih i naj­priv­lač­ni­jim ra­do­vi­ma ško­le. Na kra­ju stu­di­ja Kal­da je 1906 do­bio i "Spe­ci­jal­nu nag­ra­du ško­le", ko­ja se od 1891 sva­ke go­di­ne dod­je­lji­va­la u ob­je­ma ško­la­ma za zav­r­šne ra­dove uče­ni­ka.

Karijera 
Kal­da je u Grad­jev­nom po­du­zet­niš­tvu "Pi­lar, Mal­ly i Bau­da" ra­dio ti­je­kom stu­di­ja i kas­ni­je do obus­ta­ve dje­lo­va­nja tvr­tke 1907 go­di­ne. U Zag­re­bu, u ko­jem je pro­veo ci­je­li rad­ni i ži­vot­ni vi­jek, za­vi­čaj­no­st i dr­žav­ljanstvo Trojedne Kraljevine Hrvatske, Slavonije i Dalmacije je ste­kao is­te go­di­ne, me­đu os­ta­lim uz po­moć pot­vr­de o vi­še­go­diš­njoj su­rad­nji ko­ju mu je iz­da­lo to po­du­ze­će. Tije­kom ra­da kod Pi­la­ra Kal­da je su­ra­đi­vao, iz­vo­dio ili pro­jek­ti­rao i iz­vo­dio pre­ko dva­de­set grad­nji, ug­lav­nom stam­be­nih ku­ća, na ko­ji­ma se iz­ra­zi­ti­je jav­lja­ju ele­men­ti se­ce­sij­ske ar­hi­tek­tu­re, po­put kuće u Mi­ha­no­vi­će­voj ulici 38 (1903) i Ga­je­voj ulici 44 (1906), te ku­ća sa­mih gra­di­te­lja: ku­će Pi­lar u Gun­du­li­će­voj ulici 52 (1904), tro­kat­ni­ce Mal­ly u Ili­ci 103 (1907) i ku­će Bau­da na Ma­žu­ra­ni­ćevom trgu 7 (1903), ali i ma­nje za­dat­ke po­put na­dog­rad­nji ili og­ra­da kap­tol­skih ku­ri­ja, na ko­ji­ma ga pre­poz­na­je­mo po va­lo­vi­tim ho­ri­zon­tal­nim li­ni­ja­ma. Kal­da je ra­deći za "Pi­lar, Mal­ly i Bau­da" 1906 pro­jek­ti­rao ugao­nu zgra­du pod­ružni­ce "Aus­tro-ugar­ske ban­ke" u Zag­re­bu u Ju­rišićevoj ulici 17 (kas­ni­ju fi­li­ja­lu "Na­rod­ne ban­ke"), i to je bi­la nje­go­va pr­va važni­ja građevi­na, k to­me jav­ne nam­je­ne. Od 1907 do 1922 Kal­da je dje­lovao u ok­vi­ru po­du­ze­ća "Kal­da i Šte­fan, ar­hi­tek­ti i gra­di­te­lji", u ko­jem su po­re­me­no dje­lova­li i dru­gi mla­đi ar­hi­tek­ti. Učes­ta­lošću spo­mi­nja­nja iz­dva­ja se jed­no od Kal­di­nih pr­vih pot­pi­sa­nih dje­la, Sa­bor­ska pa­lača na Mar­ko­vu tr­gu, ko­ju je na­kon nat­ječaja 1907 i pre­vi­ra­nja ko­ja su us­li­je­di­la oko ko­načnog pro­jek­ta preg­rad­nje sta­re župa­nij­ske zgra­de za Sa­bor­sku pa­laču, u ci­je­los­ti iz­vo­dio od 1909 do 1911 go­di­ne. Sa­bor­ni­ca je ta­ko po­ni­je­la ne­zah­val­nu ulo­gu u Kal­di­nu opu­su pred­stav­lja­jući ga kao au­to­ra višes­truko kom­pro­mis­nog rješenja koji je u do­ba žes­to­kih po­le­mi­ka Vla­di­mi­ra Lu­načeka i Au­gus­ti­na Pi­sačića oko in­sti­tu­ci­je ar­hi­tek­ton­skih nat­ječaja, rea­li­zi­rao spu­tan nag­rađenim i ot­kup­lje­nim ra­do­vi­ma. Kal­di je, na­kon ni­za pe­ri­pe­ti­ja, bi­la pov­je­re­na iz­ra­da nac­r­ta i do­vršenje zgra­de, što je pro­fe­sio­nal­no od­ra­dio u ok­vi­ru netom os­no­va­ne tvr­tke "Kal­da i Šte­fan, ar­hi­tek­ti i gra­di­te­lji", s po­seb­no li­je­pim mo­ti­vom ras­košnih se­ce­sij­skih pro­zo­ra u sa­moj dvo­ra­ni za zas­je­da­nja. Kal­da je 1909 pro­jek­ti­rao evan­ge­ličku cr­kvu za svo­je za­vičajno mjes­to, Va­lašské Me­ziříčí u Bohemiji.

Me­đu na­jis­tak­nu­ti­je prim­je­re ko­ji zor­no svje­do­če o Kal­di­nu pri­no­su pro­do­ru se­ce­sij­ske mo­der­ne u zag­re­bač­ku ar­hi­tek­tu­ru sva­ka­ko tre­ba ub­ro­ji­ti tri ra­ne vi­le u Na­zo­ro­voj uli­ci. Iz­me­đu 1908 i 1910 Kal­da je rea­li­zi­rao obi­telj­sku ku­ću in­že­nje­ra Sorga (1908), vi­lu pro­fe­so­ra Vat­ros­la­va Ro­ži­ća (1908/1909) i ljet­ni­ko­vac sli­ka­ri­ce Nas­te Ro­jc Še­noa (1910). Poput dru­gih ar­hi­te­ka­ta svo­je ge­ne­ra­ci­je, Kal­da je usvojio ar­tiku­la­ci­ju, de­ko­ra­ci­ju i for­mal­ni iz­raz ak­tual­nog vre­me­na, u ko­jem se kao va­žan pros­tor­ni i ar­hi­tek­ton­ski ele­me­nt raz­vi­ja mo­tiv erke­ra. In­ven­tiv­no­st u raš­člam­bi pro­če­lja, a pog­la­vito va­ri­ja­ci­je na te­mu er­ke­ra, ka­rak­te­ris­ti­ka su go­to­vo svih Kal­di­nih pro­je­ka­ta, od no­vog­rad­nji do adap­ta­ci­ja. Erker se u Kal­de jav­lja is­klju­či­vo kao dio so­be, i to one ok­re­nu­te na uli­cu, gdje je nje­gov smješ­taj uv­je­to­van po­naj­pri­je že­lje­nim vanj­skim učin­kom. Kal­da se u krat­kom raz­dob­lju do Pr­vo­ga svjet­skog rata etab­li­rao i kao ar­hi­te­kt i kao iz­vođač. Nje­go­vim se naj­značaj­ni­jim građevi­na­ma ta­da već smat­ra­ju fi­li­ja­la "Na­rod­ne ban­ke", tro­kat­na "Tr­go­vačko-ob­r­tničke ko­mo­re" s rep­re­zen­ta­tiv­nom dvo­ra­nom u iz­dvo­je­nom dvo­riš­nom kri­lu i ot­mje­nim ves­ti­bu­li­ma i ne­da­le­ki dom "Društva Mer­kur" s pročeljem nag­lašenih ver­ti­ka­la. Ia­ko je najčešće iz­vo­dio stambe­ne zgra­de i vi­le, kon­ti­nui­ra­no je ra­dio i na in­dus­trij­skim ob­jek­ti­ma. Pro­jek­ti­rao je, među os­ta­lim, up­rav­nu zgra­du i skla­dište Pa­rom­li­na (1909/1910), tis­ka­ru u dvo­rištu kuće Gra­ni­tz na Pre­ra­do­vićevu tr­gu (1913) i tis­ka­ru "Kur­zman" u dvo­rištu Dal­ma­tin­ske ulice 5 (1927), stam­be­nu dvo­kat­ni­cu s ra­dioni­ca­ma Hlav­ka u Bre­go­vi­toj ulici (1921), a od tvr­tke "Pi­lar, Mally i Bau­da" kao traj­nog in­ves­ti­to­ra nas­li­je­dio je "Tvor­ni­cu ci­ko­ri­je Fran­ck", za ko­ju je pro­jek­ti­rao: rad­ničke kup­ke (1908) i jed­no­kat­nu stam­be­nu zgra­du (1910) u Vo­do­vod­noj uli­ci, skla­dišta, prig­rad­nje i no­ve di­je­lo­ve tvor­ničko­ga kom­plek­sa (1925), pos­lov­ni­cu i skla­dišta u Ora­ho­vi­ci (1916), itd. Za industrijalca Ar­mi­na Schrei­ne­ra 1919 je pro­jek­ti­rao i iz­veo dvo­rišnu vi­lu, ured i skla­dišta gli­ne­ne ro­be u Pri­la­zu Đure De­želića 30 (1919/1920), a naj­veći je is­ko­rak pre­ma bes­kom­pro­mis­nom fun­kcio­na­liz­mu učinio Tvor­ni­com svi­le "Si­lk d.d." na Zav­r­tni­ci 1931 go­di­ne, iz­vevši je u ske­let­noj kon­struk­ci­ji i apos­tro­fi­ra­jući cje­li­nu iz­dvo­je­nim, rav­no za­vršenim tor­njem stu­bišta s us­prav­nim pro­zo­ri­ma bez ok­vi­ra, sta­ka­la raščla­nje­nih fi­nim ras­te­rom.

Ub­r­zo na­kon Pr­vo­ga svjet­skog ra­ta Kal­da je za­počeo dje­lo­va­ti sa­mos­tal­no. U Crik­ve­ni­ci je (na­kon što je on­dje 1908 po­digao vi­lu Pa­ve­lić) 1923 rea­li­zi­rao i ugao­nu pos­lov­nu zgra­du "Pr­ve hr­vat­ske šte­dio­ni­ce", da­nas ne­zao­bi­laz­nog upo­rišta u sli­ci mjes­ta na­do­mak oba­le. U tom raz­dob­lju Kal­da je podigao više stam­be­nih zgra­da i izvoeo niz adap­ta­ci­ja: npr. na­dog­rad­nja za "Za­nat­sku ban­ku" u Gun­du­lićevoj ulici 8 (1921), kuća No­va­ko­vić u Ma­sa­riko­voj ulici 15 (1923/1924), kuća Mi­ro­vin­skog fon­da na Roo­se­vel­tovom trgu 3 (1925), prei­na­ke kuće Ge­rer­sdor­fer u Ili­ci 29 u dvo­rišnom kri­lu ko­je je dje­lo­va­la tvr­tka "Kal­da i Šte­fan" (1925), kuća Pre­siček na Medveščaku 15 i kuća Hra­bov­ski u Vi­nog­rad­skoj 23, (ob­je 1928), prig­rad­nja kuće Kal­da na Svačićevu trgu 4 (1928), tro­kat­ni­ce Kras u Vod­ni­ko­voj ulici 5, Kralj u Ga­je­voj ulici 27, Kal­da i Ohnleit­ner u Ko­sir­ni­ko­voj uli­ci (1930), vi­la Klein u Ba­bo­nićevoj ulici 4 (1932), dvo­rišna čet­ve­ro­kat­ni­ca Pris­ter na Je­lačićev trg 15 (1929/1935), itd. Iz­dvo­je­nu cje­li­nu čine ele­gan­tno pro­por­cioni­ra­ne tri vi­le u Gra­diš­kom pred­mes­tju u Ljub­ljani, ko­je se ta­da re­gu­li­ra i po­či­nje gra­di­ti, vi­la An­tlo­ga u Haj­dri­ho­voj ulici 24, (1932/1933), na­jam­na vi­la Pa­pež u Tes­linoj ulici 23 (1933) i vi­la Roz­man u Ja­mo­voj ulici 18 (1936), za­da­tak do­bi­ven pos­re­do­va­njem že­ni­ne porodice. Među zag­re­bačkim grad­skim pa­lačama iz­dva­ja­ju se trgovačko-stam­be­na ug­lov­ni­ca Ul­lma­nn na križanju Trga žrta­va fašiz­ma i Držis­la­vo­ve ulice (1924), Češki na­rod­ni dom u Šubićevoj ulici 20 (1936) i Kal­di­na neos­por­no naj­poz­na­ti­ja kuća, Dom općin­skih činovni­ka u Dal­ma­tin­skoj uli­ci 12 iz 1927 go­di­ne. Ti­je­kom 1920-ih Kal­da je bio u nat­ječaj­noj po­ro­ti za "Ho­tel Es­pla­na­de" u Zag­re­bu, a pro­jek­tom je 1930 sam sud­je­lo­vao na po­ziv­nom nat­ječaju za stam­be­nu zgra­du "Ju­gos­la­ven­ske aka­de­mi­je zna­nos­ti i um­jetnos­ti" (JAZU) na Tr­gu žrta­va fašiz­ma u Zag­re­bu. S čak pet os­tva­re­nja pred­stav­ljen je na iz­ložbi "Po­la vi­je­ka hr­vat­ske um­jet­nos­ti" 1938 go­di­ne. U član­ci­ma ko­ji re­zi­mi­ra­ju po­lus­to­ljet­no raz­dob­lje hr­vat­ske um­jet­nos­ti, a ko­ji se jav­lja­ju u po­vo­du is­toi­me­ne iz­ložbe, Kal­da se u ge­nera­ci­ji ar­hi­te­ka­ta ko­ja je na sce­nu stu­pi­la u raz­dob­lju se­ce­si­je spo­mi­nje u sli­je­du na­kon Vik­to­ra Ko­vačića, Ede Šena, Stjepa­na Pod­hor­skog, Vje­kos­la­va Bas­tla i Ig­nja­ta Fis­che­ra, a po suz­držanim i ele­gan­tnim ob­li­ci­ma svr­sta­va i uz pred­stav­ni­ke nje­mačke ško­le se­ce­si­je Dio­ni­sa Sun­ka i Ru­dol­fa Lu­bynskog.

U međurat­nom raz­dob­lju nag­la­sak je na stil­skim od­red­ni­ca­ma: jed­nos­tav­ni­jem de­ta­lji­ra­nju i raščla­nji­va­nju fa­sa­de, gdje je Kal­da na­la­zio mjes­to kao dio ge­ne­ra­ci­je ko­ja, gra­deći u smi­re­nim, stereo­met­rij­skim ob­li­ci­ma ti­je­kom dva­de­se­tih go­di­na, čini mo­st iz­među se­ce­sij­ske mo­der­ne i ra­cio­nal­nog fun­kcio­na­liz­ma ko­ji na sce­nu stu­pa tri­de­se­tih go­di­na. Kal­din cje­lo­kup­ni rad, pod snaž­nim ut­je­ca­jem se­ce­si­je, kre­tao se pre­ma tom ap­strak­tnom for­mal­nom ar­hi­tek­ton­skom je­zi­ku, ali ga u pot­pu­nos­ti ni­kad ni­je us­pio prih­va­ti­ti. Kal­da se is­ka­zao u ar­hi­tek­tu­ri jav­ne i stam­be­ne nam­je­ne. Pro­jek­ti­rao je ili gra­dio pre­ko 150 jav­nih i pri­vat­nih zgra­da: pos­lov­nih i stam­be­nih pa­la­ča, tr­go­vač­kih i in­dus­trij­skih zgra­da te obi­telj­skih ku­ća, za ko­je je oso­bi­to hva­ljen od in­ves­ti­tora zbog vješ­te raz­dio­be stam­be­nog pros­to­ra. Kroz ci­je­li rad­ni vijek, od 1908 do 1946, bio je član Druš­tva in­že­nje­ra i Druš­tva um­jet­nos­ti te ak­ti­van u ud­ru­ga­ma češ­ke ma­nji­ne, za ko­ju je pro­jek­ti­rao i gra­dio na­rod­ne do­mo­ve i ško­le u Zag­re­bu, Herce­gov­cu i Daruvaru. Od 1949 do 1950 ra­dio je u Dr­žav­nom grad­jev­nom po­du­ze­ću "Vi­so­kog­rad­nja", na­kon če­ga je otišao u in­va­lid­sku penziju. Lav Kal­da pri­pa­da ge­ne­ra­ci­ji hr­vat­skih ar­hi­te­ka­ta ko­ja je Zag­re­bu da­la ve­leg­rad­sko obi­ljež­je i do­ka­za­la da do­ma­ći arhi­tek­ti mo­gu vi­so­ko pro­fe­sio­nal­no i kva­li­tet­no od­ra­di­ti sva­ki ar­hi­tek­ton­ski za­da­tak, od pro­jek­ta do iz­ved­be. Mir­nim i čvrstim ob­li­ci­ma te oso­bi­tom raz­ra­dom se­ce­sij­kog mo­ti­va er­ke­ra. Kal­din je ar­hi­tek­ton­ski ru­ko­pis pre­poz­nat­ljiv po re­duk­ti­vis­tič­kom ob­li­ko­va­nju, ra­cio­nal­nos­ti i ot­mje­nos­ti rea­li­za­ci­ja, što su ujed­no ka­rak­te­ris­ti­ke hr­vat­ske mo­der­ne ar­hi­tek­tu­re. Sav­jes­na iz­ved­ba pri­do­ni­je­la je ug­le­du do­ma­će­ga gra­đe­vi­nar­stva, za što je Kal­da, od­go­jiv­ši de­set­ke su­rad­ni­ka i ob­r­tni­ka ko­ji su proš­li kroz nje­go­vu tvr­tku, oso­bi­to zas­lužan.

Smrt i počivalište 
Ing. Lav Kalda je preminuo u Zagrebu 10. 10. 1956 godine. Pokopan je na zagrebačkom groblju Mirogoj.

Zgrade (izbor) 
 Zgrada graditelja Baude, Zagreb (1903)
 Zgrada graditelja Pillara, Zagreb (1904)
 Neobarokna palača austrougarske banke, Zagreb (1906)
 Trokatnica Mally, Zagreb (1907)
 Vila Sorg, Zagreb, Josipovačka cesta - danas Nazorova ulica (1908)
 Evangelička crkva, Valašské Meziříčí (1908)
 Vila Rožič - vila lingvista prof. Vatroslava Rožića, Josipovačka cesta - danas Nazorova ulica, Zagreb ( 1909)
 Zgrada sabora, Zagreb (1909 – 1911)
 Vila Šenoa, Josipovačka cesta - suvremena Nazorova ulica, Zagreb (1910)
 Zgrada trgovačke i industrijske komore, Rooseveltov trg, Zagreb (1911)
 Zgrada kompanije Merkur , Perkovićeva ulica, Zagreb (1914)
 Prva hrvatska zadužbina, Crikvenica (1923)
 Zgrada Dragutina Ulmanna, Zagreb (1924 – 1925)
 Evangelička crkva, Hrastovac (1929)
 Češki narodni dom, Zagreb (1937)

Reference 

Biografije, Zagreb
Jugoslavenski Jevreji
Austrougarski Jevreji
Čehoslovaci u Jugoslaviji
Jugoslavenski arhitekti
Austrougarski arhitekti
Sahranjeni na groblju Mirogoj u Zagrebu
Authority control