Epilij
Epilij (, množ. ) naziv je za kratku narativnu pesmu koja pokazuje formalne sličnosti s epom, ali se uglavnom bavi temama i primenjuje pesničke tehnike koji se generalno ne smatraju glavnim obeležjem same epike. Ponekad se epilij jednostavno definiše kao "mali ep".

Etimologija i značenje 
Starogrčka reč  (epyllion) deminutiv je reči  (epos), koja u tom kontekstu znači "ep"; Liddellov i Scottov Greek–English Lexicon stoga definiše  kao "stih" ili "kratak ep", a za ovo drugo značenje navodi Atenejevu Gozbu sofista, II, 68 (65a-b):

Ovo je, zapravo, jedini zabeleženi primer iz antike da se ta reč upotrebljava u smislu u kojem ga otprlike koriste i moderni filolozi, pri čemu se reč epilion u filološkoj nauci pojavljuje tek u 19. veku. Izgleda da je za popularizaciju tog termina bio zaslužan Friedrich August Wolf, budući da dva njegova eseja sadrže tu reč u svom naslovu: Ad Scutum Herculis epyllion Hesiodo subditum animadversiones (Napomene o Štitu Heraklovom, epiliju koji se pogrešno pripisuje Hesiodu) i Theocriti idyllia et epyllia (Teokritove idile i epiliji). Klasičnim delom o epiliju u smislu heksametarske mitološke pesme, koja ne samo što je relativno kratka, nego je u određenoj meri prožeta karakteristikama helenističke poezije, jeste rad Moritza Haupta iz 1855. o Katulovoj 64. pesmi, premda je Haupt verovatno koristio termin koji je prethodnih decenija postao uobičajen u raspravama o kraćim narativim pesama aleksandrijske književnosti..

U prvoj polovini 20. veka pojavili su se prvi radovi posvećeni konceptu epilija: Leumannov rad o helenističkim epilijima, Jacksonov o primerima u rimskoj književnosti te Crumpov dijahronijski prikaz epilija kao posebnog žanra čija istorija počinje s grčkih pesmama helenističkog razdoblja i nastavlja se do Avgustovog razdoblja rimske književnosti. Međutim, o tačnom značenju i opsegu termina "epilij" i dalje se raspravlja, a Richard Hunter nedavno je ovako sažeo trenutno stanje u toj raspravi:

Obeležja i pesnici 
Epilij se, onako kako ga definiše većina modernih filologa, uglavnom sastojao od 100 do 600 heksametara i najčešće je govorio o životu mitskih heroja i heroina, a kasnije naročito o njihovim ljubavnim doživljajima. Za epilij su karakteristične duge digresije o najrazličitijim stvarima te opisi umetničkih dela, prizora iz prirode, iz života ljudi i životinja, kao i umetnuti govori, monolozi i dijalozi. Epilij je izraz helenističke učene poezije, pisane za obrazovanu i probirljivu publiku, gde se velika pažnja posvećivala pažljivoj kompozicionoj tehnici.

Kalimah (310–240. pne.), jedan od najistaknutijih predstavnika aleksandrijske poezije, teorijski je obrazlagao prednost male epske forme nad opsežnim epovima homerskog tipa, pa je govorio da je "velika knjiga veliko zlo" i ismevao Apolonija Rođanina što je ovaj napisao veliki ep Doživljaji Argonauta. Kao klasičan primer male epske forme poslužio je antičkim piscima Kalimahov epilij Hekala, koji je obrađivao jednu inače malo poznatu epizodu iz mita o Tezeju, čime je pesnik pokazao "kako se stare priče o herojima uvek mogu zanimljivo obraditi ako se u njih unesu nove crte". Naime, ovaj je epilij građen tako da su inače sporedni detalji mita razvijeni do samostalnih celina, dok je glavna tema obrađena kratko i tek uzgredno.  Epilije je pisao i nešto mlađi Teokrit (oko 300–oko 250. pne.), npr. Herakle koji ubija lava i Mali Herakle.

U rimskoj književnosti pisali su epilije ― po ugledu na Kalimaha i Euforiona, od čijih su epilija ostali tek oskudni fragmenti ― neoterici Katul, Gaj Licinije Kalvo, Gaj Helvije Cina   (sredina 1. veka pne.) i nešto mlađi Ovidije (Metamorfoze su u velikoj meri slične ovoj vrsti), dajući im pretežno erotičnu sadržinu. Epilij umetnut u okvire većeg dela nalazi se i na kraju Vergilijevih Pesama o poljoprivredi, gde je u mit o pčelaru Aristeju umetnuta priča o Orfeju i Euridiki.

Iz poznontičkog razdoblja sačuvana je Priča o Heroji i Leandru, mali ep pesnika Muzeja, koji je verovatno živeo početkom 6. veka i koji je u tom epiliju obradio priču koju je kao temu već bio iskoristio i Ovidije.

Reference

Literatura 
 
 

 
 
 
 .
 .
 
 . (Pretiskano 1967, Georg Olms Verlag (Hildesheim))
 .
 .
 .

 
 

 

Starogrčka književnost
Rimska književnost