Historija Baskije
Baski () autohtona su etnička skupina koja uglavnom nastanjuje oblast Baskije, koja spaja Španjolske i Francuske. Njihova je povijest, prema tome, povezana sa španjolskom i francuskom poviješću, kao i s poviješću mnogih drugih nekadašnjih i sadašnjih zemalja, osobito u Europi i na američkim kontinentima, gdje je velik broj njihovih potomaka ostao vezan za svoje korijene te se okuplja oko klubova Baskijaca.

Podrijetlo

Prvi povijesni spomeni 

U 1. stoljeću grčki povjesničar Strabon napisao je da su sjeverni dijelovi onog što su sada Navara (Nafarroa na baskijskom) i Aragon naseljeni plemenom koje on zove Vaskonci. Unatoč očiglednoj etimološkoj povezanosti vaskonskog i suvremenog baskijskog imena, nema dokaza da su Vaskonci bili preci modernih Baska niti da su govorili jezikom koji je evoluirao u moderni baskijski, iako na to ukazuju povijesno dosljedni toponimi tog područja i nekoliko osobnih imena na nadgrobnim spomenicima koji datiraju iz rimskog razdoblja.

Tri različita naroda naseljavala su teritorij današnje baskijske autonomne zajednice: Varduli, Karistijci i Autrigonci. Povijesni izvori ne navode jesu li ova plemena povezana sa Vaskoncima i/ili Akvitancima.

Područje gdje je potvrđeno prisustvo nekog jezika povezanog sa baskijskim iz ranog razdoblja jeste Gaskonja u Francuskoj, sjeverno od današnje Baskije, čiji su drevni stanovnici, Akvitanci, govorili jezik srodan baskijskom. (Izumrli akvitanski jezik ne treba miješati s gaskonskim, romanskim jezikom koji se od srednjeg vijeka govori u Akvitaniji.)

U srednjem vijeku naziv Vaskonci i njegove izvedenice (uključujući "Baske") proširili su se na sve govornike baskijskog jezika.

Prapovijest: konvencionalna teorija 
Iako se malo zna o pretpovijesti Baska prije razdoblja rimske vlasti, prije svega zbog poteškoća u identificiranju dokaza vezanih za određene kulturne karakteristike, dominantna teorija danas kaže da baskijsko područje pokazuje znakove arheološkog kontinuiteta od orinjačkog razdoblja.

Mnogi baskijski arheološki lokaliteti, uključujući špiljske nastambe kao što je Santimamiñe, pružaju dokaze za kontinuitet od orinjačkog vremena pa sve do željeznog doba, neposredno prije dolaska Rimljana. Stoga se ne može isključiti mogućnost da je barem dio tih istih ljudi nastavio živjeti na tom području tijekom trideset tisućljeća.

Neki znanstvenici tumače baskijske riječi aizto ("nož") i aizkora ("sjekira") kao izvdenice od aitz ("kamen"), što onda smatraju dokazom da baskijski jezik datira iz kamenog doba. Međutim, kamen je bio napušten u bakarnom dobu, a za riječ aizkora (i njezine varijante axkora, azkora) ponekad se smatra da predstavlja posuđenicu od latinske riječi asciola; usp. španjolski azuela, katalonski aixol.

Genetički dokazi 

Visoka koncentracija Rh- među Baskima (najviša na svijetu) već je uzeta kao pokazatelj drevnosti i odsutnosti miješanja s drugim skupinama i prije pojave moderne genetike, koja je potvrdila to gledište. Godine 1990. Luigi Luca Cavalli-Sforza objavio svoje nalaze, prema kojima je jedna od glavnih europskih autosomnih komponenti, PC 5, prikazana kao tipična baskijska značajka, za koju se vjeruje da je opala zbog seobe istočnih naroda tijekom neolitika i metalnog doba. Čini se da i mikrosateliti X hromosoma ukazuju na to da su Baski najizravniji potomci prapovijesnih zapadnih Europljana. Među Baskima je pronađen najveći postotak "zapadnoeuropskih gena", ali su ti geni u visokoj razini pronađeni i među susjednim populacijama, budući da su i oni izravni potomci istih ljudi. Međutim, istraživanja mitohondrijske DNK dovela su tu teoriju u sumnju.

Alternativne teorije 
O pretpovijesnim podrijetlu Baska iznosile su se i ove teorije, koje su danas mnogi znanstvenici odbacili:

Baski su neolitski naseljenici. Prema ovoj teoriji, prethodnik baskijskog jezika možda je stigao prije oko 6.000 godina s napretkom u razvoju poljoprivredom. Jedini arheološki dokazi koji bi mogli djelomično potvrditi tu hipotezu bili bi oni iz područja doline Ebra.
Baski su stigli zajedno s Indoeuropljanima. Ova je teorija povezana s jednom nedokazanom lingvističkom hipotezom, koja baskijski i neke kavkaske jezike sjedinjuje u jednu veliku jezičnu obitelj. Čak i da je takva baskijsko-kavkaska veza postojala, ona je bila previše drevna da bi bila relevantna za indoeuropske migracije. Osim keltske prisutnosti u dolini rijeke Ebra tijekom kulture polja urni, arheologija nudi malo dokaza ovu hipotezu. Baskijski jezik gotovo da nema posuđenica iz keltskog ili drugih indoeuropskih jezika, osim onih koje su u historijsko doba ušle preko latinskog ili drugih romanskih jezika.
Baski kao iberijska podgrupa. Ova se teorija temelji na činjenici da su u drevno doba Baski povremeno koristili ibersko pismo, kao i na Cezarovom opisa Akvitanaca kao Ibere. Navođene su i neke navodne sličnosti između baskijskog i nedešifriranog iberskog jezika, ali ova teorija ne uzima u obzir činjenicu da dosadašnji pokušaji da se iberski jezik dešifrira s pomoću baskijskog nisu uspjeli.

Baskija u prapovijesno doba

Paleolitik

Prije oko 35.000 godina u zemlje koje sada čine Baskiju, zajedno sa susjednim područjima kao što su Akvitanija i Pirineji, doseljavaju se kromanjonci, koji su postupno zamijenili neandertalsku populaciju koja je ranije tu živjela. Naseljenici su sa sobom donijeli orinjačku kulturu.

U ovoj fazi Baskija je bila dio arheološke franko-kantabrijske regije, koja se protezala sve od Asturije do Provanse. Širom ove regije, u kojoj se, uz neke lokalne varijante, promjećuje sličan kulturni razvitak, orinjačku kulturu uspješno su zamijenile gravetijenska, solitrejska i magdalenijanska kultura. Čini se da su sve one, osim orinjačke, nastale u franko-kantabrijskoj regiji, što ukazuje na to da tokom paleolitika nije bilo novih seoba u ovu oblast.

U okviru današnje Baskije bilo je naseljeno gotovo isključivo atlantsko područje, vjerojatno zbog klimatskih razloga. Važni baskijska lokalitetu iz tog doba jesu:

Santimamiñe (Biskaja): gravetijenski, solitrejski i magdalenijski ostaci, zidna umjetnost
Bolinkoba (Biskaja): gravetijenska i  solutreanska kultura
Ermitia (Gipuskoa): solitrejska i magdalenijanska
Amalda (Gipuzkoa): gravetijenska i solitrejska
Koskobilo (Gipuskoa): orinjačka i solitrejska
Aitzbitarte (Gipuskoa): orinjačka, gravetijenska, solitrejska i magdalenijanska, zidna umjetnost  
Isturitz (Donja Navara): gravetijenska, solitrejska i magdalenijanska, zidna umjetnost  
Gatzarria (Soule):  orinjačka i gravetijenska

Epipaleolitik i neolitik
Na kraju ledenog doba magdalenijska kultura zamijenjena je azilijanskom kulturom. Lovci su se od velikih životinja okrenuli manjem plijenu, a ribolov i prikupljanje morske hrane postali su važna gospodarska djelatnost. Južni dio Baskije je prvi put naseljen u tom razdoblju.

Neolitičke tehnologije postupno su počele izbijati sa mediteranskih obala, prvo u obliku izoliranih keramičkih predmeta (Zatoia, Marizulo), a kasnije i u vidu uzgoja ovaca. Kao i u većem dijelu atlantske Europe, taj je prijelaz bio postupan.

U dolini rijeke Ebra pronađeni su lokaliteti s jasnijim neolitičkim nalazima. Antropometrijska klasifikacija ovih nalaza ukazuje na mogućnost neke mediteranske kolonizacije ovog područja. Slična situacija sreće se u Akvitaniji, gdje su doseljenici možda stigli preko Garonne.

U drugoj polovici 4. tisućljeća pne. pojavila se megalitska kultura na cijelom ovom području. Sahranjivanja su postala kolektivna (možda obiteljska ili rodovska), a prevladava dolmen, pri čemu se na nekim mjestima koriste i špilje. Za razliku od dolmena mediteranskog bazena, koji pokazuju sklonost ka upotrebi hodnika, u atlantskom području oni uvijek predstavljaju jednostavne komore.

Bakreno i brončano doba

Bakar i zlato, a zatim i drugi metali, počeli su se u oblasti Baskije upotrebljavati tek oko 2500. pne. S razvojem obrade metala pojavila su se i prva urbana naselja. Jedan od najznačajnijih gradova, po svojoj veličini i kontinuitetu, bio je La Hoya u južnoj Álavi, koji je možda služio kao poveznica, a možda i trgovačko središte, između Portugala (kultura Vile Nove de São Pedro) i Languedoca (skupina Treilles). Istodobno, i dalje su se koristile špilje i prirodna skloništa, posebice u atlantskoj oblasti.

Keramika bez ornamenata nastavlja se iz neolitika i proizvodi se sve do dolaska kulture pokala, koja razvija svoj karakteristični stil keramike, čiji su ostaci pronađeni uglavnom u dolini rijeke Ebra. Izgradnja megalitskih struktura nastavila se do kasnog brončanog doba.

U Akvitaniji je značajna prisutnost artenacijske kulture, tj. kulture strijelaca koja se brzo proširila zapadnom Francuskom i Belgijom iz svog staništa u blizini Garonne oko 2400. pne.

U kasnom brončanom dobu dijelovi južne Baskije došli su pod utjecaj pastirske kulure Cogotas I sa iberske visoravni.

Željezno doba 
U željezno doba nositelji pozne kulture polja urni slijedili su uzvodno rijeku Ebro do južnih rubova Baskije, što je dovelo do zasnivanja halštatske kulture; to se podudara s početkom indoeuropskih, posebno keltski utjecaja u toj regiji.

U Baskiji naselja se sada pojavljuju uglavnom na teško pristupačnim mjestima, vjerojatno iz obrambenih razloga, i imaju razrađene sustave obrane. Tijekom ove faze zemljoradnja je, kako se čini, postala važnija privredna grana od stočarstva.

Možda su se upravo u ovom razdoblju pojavile nove megalitne strukture, kromleh (kameni krug) i menhir (megalit).

Rimska vlast
Kad su Rimljani stigli u današnju jugozapadnu Francusku, do Pireneja i njihovog kraka koji se spušta ka Kantabriji, zatekli su u tim oblastima brojna plemena, od kojih je većina bila neindoeuropskog porijekla (priroda drugih, primjerice Karistijaca, ostaje nejasna). Vaskoni pokazuju najveću sličnost s današnjim Baskima, ali dokazi upućuju na to da su se narodi slični baskijskom protezali oko Pirineja, pa sve do Garone, o čemu svjedoči Cezar u svom djelu "De bello Gallico, zatim akvitanski natpisi (na kojima su zabilježena osobna imena i imena bogova) te nekoliko toponima.

Većinu akvitanskih plemena pokorio je 65. pne. Cezarov vojskovođa Kras. Međutim, prije toga osvajanja (koje, kako se čini, slavi toranj na Urkulu), Rimljani su početkom 2. stoljeća pne. došli do oblasti gornjeg toka rijeke Ebro, na rubove baskijskog teritorija (Calagurris, Graccurris). Pod Pompejem, u 1. stoljeću pne., Rimljani su osnovali grad Pompelon (Pompaelo, suvremena Pamplona, tj. Iruñea na baskijskom), ali rimska se vladavina nije konsolidirala do vremena cara Augusta. Taj labavi karakter rimske vladavine dobro je pogodovao Baskima, budući da im je dopuštao zadržati svoje tradicionalne zakone i lokalne vođe. Proces romanizacije bio je ograničenog dosega u onim oblastima današnje Baskije koje se nalaze bliže Atlantiku, a bio je intenzivniji u oblastima sredozemnog bazena. Opstanak zasebnog baskijskog jezika često se pripisuje činjenici da Rimljani nisu ulagali mnogo energije u razvoj Baskije.

Značajno vojno prisustvo Rimljana postojalo je u Pompelonu, gradu koji je ležao južno od Pirineja, a koji je osnovao Pompej, po kojem je i dobio ime. Osvajanje zapadnih dijelova tog područja uslijedilo je  nakon žestokih rimskih sukoba s Kanrabrima (vidi: Kantabrijski ratovi). Arheološki ostaci iz tog razdoblja ukazuju na postojanje vojnih garnizona koji su štitili trgovačke putove duž rijeke Ebro, te duž rimske ceste između Asturike i Burdigale. Jedna vojna jedinica sastavljena od pripadnika plemena Vardula bila je stacionirana na Hadrijanovom zidu na sjeveru Britanije dugi niz godina i zaradila je titulu Fida ("odana") za službu caru. Rimljani su izgleda ušli u saveze (foedera, jednina foedus) s brojnim lokalnim plemenima, omogućujući im gotovo potpunu autonomiju unutar Carstva.

Livije spominje prirodnu podjelu između Agera i Saltus Vasconum, odnosno između polja u bazenu rijeke Ebro i planina na sjeveru. Povjesničari se slažu da je romanizacija bila intenzivna u plodnom Ageru, ali gotovo nikakva u Saltusu, gdje su rimska naselja bili rijetka i uglavnom mala.

Bagaudi su, kako se činili, izvršili veliki utjecaj na baskijsku povijest u kasnom razdoblju Carstva. Krajem 4. stoljeća i tijekom 5. stoljeća baskijska regija od Garone do Ebra izmakla je rimskoj kontroli uslijed niza pobuna. Nekoliko rimskih vila (Liédena, Ramalete) spaljeno je do temelja. Velik broj kovnica novca tumači se kao dokaz postojanja jednog unutarnjeg limesa oko Vaskonije, u okviru kojeg je kovan novac da bi se isplatili vojnici. Nakon pada carstva u Hispaniji, nastavila se borba protiv rimskih saveznika Vizigota.

Srednji vijek

Pokrštavanje

Kršćanski pjesnik Prudencije, koji je možda rođen u gradu Kalahori (današnjoj La Rioji u Španjolskoj), u pjesmi Peristephanon (O mučenicima krunisanim na nebu), napisanoj početkom 5. stoljeća, spominje "nekada poganske Vaskonce" i pjeva o kršćanskim mučenicima koji su nekoć u njemu stradali. Sama Kalahora postala biskupsko središte u 4. stoljeću, a njezin biskup držao vlast nad teritorijem koji se prostirao i na oblasti današnje središnje Rioje (Sierra de Cameros), Biskaje, Alave, velikog dijela Gipuzkoe i Navare. U 5. stoljeću Eauze (Elusa) potvrđena je kao biskupsko središte Novempopulaniji, ali stvarni utjecaj tih centara na različitim područjima u društvu nije dobro poznat.

Raspad Rimskog Carstva, čini se, preokrenuo je tijek događaja. Baski više nisu poistovjećeni s rimskom civilizacije i padom njezinog urbanog života nakon kasnog 5. stoljeća, te su oni nadjačali rimsku urbanu kulturu, tako da je poganstvo ostalo rašireno među Baskima barem do kraja 7. stoljeća i neuspjele misije sv. Amanda. Međutim, manje od stoljeća kasnije, tijekom franačkog napada na Baske i Akvitance, koji je pokrenuo Pipin Mali, franački kroničari uopće ne spominju baskijsko poganstvo, premda bi to imalo veliku propagandnu vrijednost, a akvitanskog vojvodu Oda Velikog papa je čak priznao kao prvaka kršćanstva. Karlo Veliki započeo je politiku kolonizacije u Akvitaniji i Vaskoniji nakon pokoravanja oba teritorija u razdoblju od 768. do 769. godine. Privukavši Crkvu da mu pomogne ojačati svoju moć u Askoniji, on je obnovio franačku vlast na visokim Pirinejima 778. godine, razdijelivši zemlju između biskupa i opata, te je počeo pokrštavati poganske Baske ovoga kraja.

Muslimanski zapisi  iz razdoblja mavarskog osvajanja Pirinejskog poluotoka i s početka 9. stoljeća identificiraju Baske kao "mage" (magi), tj. "poganske čarobnjake", što znači da nisu bili smatrani "ljudima Knjige", tj. kršćanima. Još 816. godine muslimanski kroničari navode da je nedaleko od Pamplone postojao tzv. "saltan", tj. "poganski vitez", što je svakako iskrivljeni naziv, koji se možda odnosi na Zalduna, što u baskijskom doslovno znači "vitez". Kasniji muslimanski povjesničari navode da se navarski vođe s početka 9. stoljeća (ali ne samo oni) pridržavaju politeističke vjerske prakse i kritiziraju Banu Kasije zbog savezništva s njima.

Rani srednji vijek

Godine 409. Vandali, Alani i Svevi probili su se u Hispaniju kroz zapadne Pirineje, dok su ih Vizigoti gonili 416. godine kao saveznike Rima, premda posljedice njihovih naleta nisu jasne. Godine 418. Rim je dao provincije Akvataniju Tarakonsku Hispaniju Vizigotima kao svojim "saveznicima" (foederati), vjerojatno s ciljem da brane Novempopulanu od pljačkaških pohoda Bagauda. Ponekad se tvrdi da su Baski činili osnovu tih naoružanih bandi, ali ova je tvrdnja daleko od  dokazane. Suvremeni kroničar Hidacije dobro je znao za postojanje "Vaskonaca", ali bagaudske pobunjenike ne identificira s Baskima.

Dok su Vizigoti, kako se čini, vrlo rano istakli pravo na baskijski teritorij, kronike ukazuju na njihov neuspjeh da ga zaposjednu, uz tek sporadične vojne uspjehe. Između 435. i 450. godine došlo je do niza sukoba između Bagauda i rimsko-gotičke vojske, od kojih su najbolje dokumentirane bitke kod Toulousea, Aracelija i Turijasa. Otprilike u istom razdoblju, u razdoblju između 449. i 451. godine, Svevi su, pod kraljem Rechiarom, opustošili teritorij Vaskonaca, vjerojatno pljačkajući dok su se vraćali kući od Toulousea. Naselja su očigledno pretrpela štetu nakon ovih pljački i, dok su Calahorra i Pamplona preživjele, čini se da je Iruña (Veleia) uslijed tih događaja bila napuštena.

Nakon 456. Vizigoti su iz Akvitanije dva outa prešli Pirineje, vjerojatno kod Roncesvallesa, u nastojanju da unište Rechiarovo svevsko kraljevstva, no kako se Hidacijeva kronika, jedini španjolski izvor za povijets ovog razdoblja, završava s 469. godinom, stvarni događaji oko sukoba s Vizigotima ostaju nerazjašnjeni. Osim što je nestalo nekadašnjih plemenskih granica, veliki događaj do koga je došlo između Hidacijeve i događaja zabilježenih tijekom 580-tih bila je pojava Baska kao "nomadskog planinskog naroda", koji su uglavnom predstavljeni kao prijetnja urbanom načinu života.

Franci su 507. godine zamijenili Vizigote u Akvitaniji i tako postavili Baske između dva zaraćena kraljevstva. Oko 581. godine Franci i Vizigoti napali su "Vaskoniju" (Wasconia kod Grgura Turskog), ali bez uspjeha. Godine 587. Franci su pokrenuli drugi napad na Baskiju, ali su poraženi na akvitanskim ravnicama, što znači da su Baski počeli naseljavati ili osvajati područje sjeverno od Pireneja. Međutim, teorija o baskijskom ekspanzionizmu u ranom srednjem vijeku često se odbacuje i nije nužna za razumijevanje povijesnog razvoja ove regije. Ubrzo nakon toga, Franci i Goti stvorili su svoje pogranične marke kako bi obuzdali Baske ― Kantabrijsko vojvodstvo na jugu i Vaskonsko vojvodstvo na sjeveru (602).

U jugozapadnim predjelima franačkog Vojvodstva Vaskonije, koje se u određenim razdobljima od 6. do 8. stoljeća protezalo i preko Pirineja, Kantabrija (koja je možda uključivala Biskaju i Álavu) i Pamplona ostale su izvan vizigotske vlasti, pri čemu je Pamplona ili uživala samoupravu ili se nalazila pod franačkom feudalnom vlašću (na saborima u Toledu nije bilo predstavnika iz Pamplone između 589. i 684).

Nakon mnogo borbe Vaskonsko vojvodstvo konsolidiralo se kao samostalan politički entitet između 660. i 678. pod vladavinom vojvode Feliksa, koji je putem personalne unije s   Akvitanskim vojvodstvom faktički osnovao kraljevinu odvojenu od daleke merovinške vladavine. Sinergija između "romanske", nefranačke urbane elite i ruralnih militariziranih militariziranih Vaskonaca omogućila je sažan politički entitet u jugozapadnoj Galiji.

Baskijsko-akvitansko kraljevstvo doživjelo je svoj vrhunac u vrijeme Oda Velikog, ali muslimansko osvajanje 711. godine, u doba kad se Vizigot Roderic borio protiv Baska u Pamploni, te uspon karolinške dinastije predstavljali su novu prijetnju za ovu državu i naposljetku izazvali njeno opadanje i slom. 

In 762, the hosts of Frankish king Pippin crossed the Loire, attacked Bourges and Clermont defended by the Basques and ransacked Aquitaine. After several military setbacks, the Basques pledged submission to Pippin on the river Garonne (Fronsac, c. 769). At this time (7-8th centuries), Vasconia is sometimes mentioned as stretching from the lands of Cantabria in the south-west all the way to the river Loire in the north pointing to a not preponderant but clearly significant Basque presence in Aquitaine (i.e. between Garonne and Loire).

Franačku vlast nad Vaskonijom, zavedenu nakon Odove smrti 735. godine, ometale su česte pobune, koje su predvodili Odov sin Hunald (735-744) i unuk Waifer (umro 768). Godine 762. vojska franačkog kralja Pipina prešla je Loiru, napala Bourges i Clermont, koje su branili Baski, te su poharali Akvitaniju. Nakon nekoliko vojnih poraza, Baski su se obvezali na pokornost Pipinu na rijeci Garonni (kod Fronsaca, oko 769). U to vrijeme (7-8. stoljeće) Vaskonija se ponekad spominje kao poručje koje se proteže od Kantabrije na jugozapadu sve do rijeke Loire na sjeveru, što upućujuće na značajnu baskijsku prisutnosti u Akvitaniji (tj. između Garonne i Loire).

Nedavno gušenje vaskonskog otpora otvorilo je put franačkoj vojsci za osiguranje interesa Karla Velikog u španjolskim markama (opsade Zaragoze). Nakon rušenja zidova Pamplone, Rolandova zaštitnica krenula je prema sjeveru i bila poražena u prvoj bici kod Roncevauxa (778) od strane "izdajničkih" Baska, kako navode franački kroničari, sugerirajući da su Baski u cjelini i vojvoda Lupo prekršili zakletvu vjernosti koju su dali 769. godine. Nakon 781, umoran od baskijskih ustanaka, Karlo nije više imenovao vojvode, nego se umjesto toga opredijelio za izravnu vladavinu stvaranjem Kraljevine Akvitanije.

Baskijsko-muslimanska država dinastije Banu Qasi (što na arapskom znači "Kasijevi nasljednici"), osnovana oko 800. u blizini Tudele (Tutera na baskijskom), djelovala je kao tampon država između Baska i kordopskih Umayyada i pomogla učvrstiti neovisnu Kraljevinu Pamplonu nakon druge bitke kod Roncevauxa, kad je franačka ekspedicija na čelu s grofovima Eblusom i Aznarom (koji se ponekad identificira kao Aznar Galíndez, lokalni franački vazal koji je svrgnut u Aragonu nekih 10 godina ranije) poražena od Pamplonaca i možda od Banu Qasija, nakon prelaska Pirineja, vjerojatno zbog baskijskih pobuna sjeverno od Pireneja. Na zapadnim rubovima baskijskog teritorija Álava se prvi put pojavljuje u historiji, i to kao meta napada asturijskih i muslimanskih vojsci, pri čemu se njezin nejasni teritorij nalazio na području gdje je ranije bilo Vojvodstvo Kantabrija (današnje oblasti Kantabrije, Biskaje, Alave, La Rioje i Burgosa).

Nakon te bitke Eneko Arista (baskijski: Eneko Aritza, tj. Eneko = "Hrast") ponovno je utvrdio svoju moć u Pamploni oko 824, pri čemu su Baski otada uspijevali ograničiti franačku vlast na oblast južno od zapadnih Pirineja. Aristova loza vladala je Pamplonom skupa s Banu Qasima iz Tudele dve do pada obiju dinastija (početkom 10. stoljeća). Kad se Sancho I Garces uzdigao 905. godine, Pamplona je prišla susjednim kršćanskim kraljevstvima, pri čemu je nova kraljevska loza započela svoju ekspanziju na jug, prema oblastima svojih bivših saveznika. Godine 905. novoformirano baskijsko kraljevstvo uključivalo je, kako je navodi Cronica Albeldense, na području Najere, a možda i pokrajinu Álavu (koja se spominje kao "Arba").

Godine 844. Vikinzi su doplovili Garonnom do Bordeauxa i Toulousea i poharali obje strane rijeke, ubivši tom prilikom vojvodu Baska Sequina II (koji se spominje i kao Sihiminum, a možda i kao Semeno) u Bordeauxu. Zauzeli su Bajonu i napali Pamplonu (859), čak su i zarobili kralja Garciju i pustili ga tek uz veliku otkupninu. Njih je savladao tek  982. baskijski vojvoda Vilim II, koji je stigao iz Pamplone i borio se severno od Bajone te je zaustavio vikinške navale, omogućivši tako procvat samostana širom Gaskonje, od kojih je prvi bio u Saint-Severu, Caput Vasconiae.

Vilim je započeo politiku zbližavanja s Pamplonom uspostavom dinastičkih veze s njihovim vladarima. Unatoč nedavno stečenoj snazi, do 10. stoljeća područje Vaskonije (koje će do 11-12. stoljeća postati Gaskonja i izgubiti izvorno etničko značenje) bit će podijeljeno na različite feudalne regije, primjerice, na vikontije Zuberou i Lapurdiju izvan bivšeg plemenskog sustava i manjih kraljevstava (Grofovija Vaskonija), dok su se južno od Pirineja kao glavne regionalne sile s baskijskim stanovništvom u 9. stoljeću pojavile Kraljevina Kastilja, Kraljevina Pamplona i pirinejske grofovije Aragon, Sobrarbe, Ribagorza (koje su kasnije pripojene Kraljevini Aragonu) i Pallars.

Razvijeni srednji vijek

Pod Sanchom III. Velikim (1000.-1035.), Pamplona  kontrolira cijelu južnu Baskiju. Zapravo, njegova moć se protezala od Burgosa i Santandera do sjevernog Aragona. Kroz brak Sancho je  postao v.d. grofa od Kastilje i držao protektorat nad Gaskonjom i Leónom. Međutim, godine 1058., bivša Vasconia se pretvorila u Gaskonju, objedinjena u personalnoj uniji s Akvitanijom (William VIII). William VIII. intervenirao je oko  dinastičkih borba koje su se odvijale u Aragonu i drugim poluotočnim kraljevstvima, ali Gaskonja se  postupno odmicala od baskijske političke sfere, baš kao vlastitu etničku make-up: Baski  su  sve više  se pretvarali   u Gaskonce po ravnicama na sjeveru i središnjem dijelu i zapadnim Pirinejima.

Nakon smrti Sancha III., Kastilija i Aragon su postali zasebna kraljevstva gdje us vladali njegovi sinovi, koji su bili odgovorni za prvu  podjelu  Pamplone (1076). Pamplona, glavno  baskijsko  kraljevstvo (koje će se preimenovati u  Navaru), je apsorbirano i ukopljeno u Aragona. Samo  Kraljevstvo Aragon se proširilo iz svog  pirinejskog uporištu u dolini Ebro (Zaragoza i Tudela su osvojene  1118.), tako da je prebacilo  svoje snage bazu na nizine i urbana područjima,  a baskijski jezik i kultura su se povlačili  po pritiskom jačeg urbanog stanovništva te prestiža  latinske (i arapske) civilizacije u dolini Ebro. Baskijski je prestao biti glavni jezik komunikacije u mnogim područjima središnjih Pireneja, a romanski jezik, Navaro-aragonski,  je zauzeo umjesto. Kolonizator zemlje otete  muslimanima donijeli su  novi jezik sa sobom a to nije bio baskijski.

Kraljevstvo Navara  je obnovljeno  1157. pod Garcíjom Ramírezom- Obnoviteljem, koji se borio protiv  Kastilje za kontrolu zapadne polovice carstva. Mirovnim sporazumom potpisanim godine 1179. ustupio je  La Rioju  i sjeveroistočni dio današnjee Stare Kastilje kastilijanskoj kruni. Zauzvrat, ovaj pakt  je priznao da Alava,  Biskaja i Gipuskoa pripadaju Navari. 
 
Godine  1199., dok je navarski kralj  Sancho VI. Mudri bio daleko na diplomatskoj misiji u Tlemcenu (današnji Alžir), Kastilja je  napala  i pripojila zapadnu Baskiju, ostavljajući Navaru bez  izlaza na more. Kralj Alfonso VIII. od  Kastilje obećao da će vratiti natrag županiju Durangaldea kao i Gipuskou i Alavu, ali  to se u konačnici nije dogodilo. Međutim, kastilski kralj  je otišao ratificirati njihova navareška feudalna prava i osigurao njihovu lojalnost. Uspjeli su zadržati veliki stupanj  samouprave i domaćih zakona, a svi kastilski  (te  kasnije, španjolski) kraljevi su prisezali da će sprovoditi te zakone.

Baskijski pomorci

Baski su odigrali važnu ulogu u ranim europskim pothvatima na Atlantskom ocean.Najraniji dokument koji spominje baskijsko korištenje kitova ulja ili kitove masti datira iz 670. Godine 1059., kitolovci iz Lapurdije su zabilježeni da su predstavili ulje prvog kita kojeg su ulovili tamošnjem   vikontu. Navodno su Baski sami bili neskloni kitovom mesu, ali su ostvarili   uspješan posao njegovm prodajom, kao i kitove masti Francuzima, Kastilijancima i Flamancima. Baskijski kitolovci koristili duge brodove  ( "traineras" ) koji su veslali  u blizini obale ili iz većeg broda.

Kitolov i lov na bakalar  vjerojatno su bili  odgovorni za rani baskijski  kontaktu sa Sjevernim morem i Newfoundlandom. Baski su započeli bakalar  ribolov i kasnije kitolov po Labradoru i Newfoundlandu već u prvoj polovici 16. stoljeća.

U Europi je kormilo, čini se bilo baskijski izum, sudeći po brodovima s tri jarbola  prikazanim na freskama iz 12. stoljeća u Estelli (Navara, 'Lizarra na baskijskom), a također i pečati sačuvani u navareškim i pariškim povijesnim arhivima koji pokazuju slične brodove. Prvi spomen korištenja bio je gdje kormilo se naziva upravljanjema "à la Navarraise" ili "à la Bayonnaise".

Magellanova ekspedicija je imala na odlasku oko 200 mornara, od koji su  najmanje 35 njih  bili Baski, a kada je Magellan poginuo na Filipinima, njegov baskijski dozapovjednik, Juan Sebastián Elcano preuzeo brod sve na putu natrag u Španjolsku. 18 članova posade završilo je put oko svijeta 4 od njih Baski.

Kasni srednji vijek
Baskija je u kasnom srednjem vijeku bila opustošena Ratom bandi, gorkim partizanskim ratom između lokalnih vladarskih obitelji. U Navari ovi sukobi su postali polarizirani u nasilnoj borbi između stranke Agramonta i Beaumonta. U Biskaji, dvije su glavne zaraćene frakcije bile Oñaz i Gamboa (vidi Guelfi i Gibelini u Italiji). Visoke obrambene strukture  zvane dorretxeak (" kuće tornjevi") koje su gradile lokalne plemićke obitelji, od kojih su nekii  danas preživjeli, često su uništavana, ponekad i s kraljevskim dekretom.

Suvremeno razdoblje

Samoupravni status

Podjela Navare i domaća vlast 

Baski u današnjim španjolskim i francuskim okruzima u Baskiji uspjeli su  zadržati velik stupanj samouprave u svojim općinama, praktički funkcionirajući u početku kao zasebna nacija-država. Zapadni Baski uspjeli su potvrditi svoju domaću vlast na kraju građanskih ratova Kraljevine Kastilje, polažući zakletvu  Isabeli I. od Kastilje u zamjenu za izdašne uvjete za prekomorsku trgovinu i potvrdu o  domaćoj vladavini. Njihovi fuerosi priznavali su posebne zakone, porezei sudove u svakom okrugu.

Kako je  srednjem vijeku dolazio kraj, Baski su se našli u  sendviču između dvije  udižuće supersile  (Francuske i Španjolske) nakon španjolskog osvajanja iberske Navare. Većina baskijskog stanovništva završila je  u Španjolskoj, ili "Španjolskama", prema policentirčnom  dogovoru pod Habsburgovcima. Početnu  represiju u Navari prema  lokalnom plemstvu i stanovništvu (1513., 1516., 1523.), naslijedila  je mekša politika, sklonija kompromisima od  strane Ferdinanda II. od Aragona i Karla I. od  Španjolske. Iako strogo uvjetovana svojom geopolitičkom situacijom, Kraljevina Navara-Bearn ostala je neovisna i pokušavala je ostvariti ponovno ujedinjenje Navare, što  nije prestajalo do 1610. kad je kralj Henrik od Navarre i Francuske bio prisiljen na marš preko Navare u trenutku  ubojstva.

Protestantska reformacija imala je  neki utjecaj i bila je podržana od strane kraljice Ivane Albret Navarra-Bearn. Tiskanje knjiga na baskijskom jeziku, većinom kršćanske temamatike, uvela je u kasnom 16. stoljeću baskijski-govoreća buržoazija oko Bajone u sjevernoj Baskiji. Kralj Henrik III. od Navare, protestant, prešao je na rimokatoličku vjeru  kako bi postao i kralj Henrik IV. od Francuske ("Pariz je vrijedan mise"). Međutim, reformističke zamisli, uvoze preko puta sv. Jakova  i poduprte od Kraljevine Navare-Bearn, bile su predmet intenzivnog progona od strane španjolske inkvizicije i drugih institucija već od 1521., posebno u pograničnim područjima.

Sabor Navare u Pamploni nastavio je  osuđivati kralja Filipa II. zbog kršenja obvezujućih uvjeta navedenih u svojoj prisezi prilikom  svečanosti 1592. Godine 1600 navode se pojave diskriminacije od strane kastiljanskih opata i biskupa prema navarskim redovnicima "za dobrobit njihovog naroda", kako je istaknula Kraljevska Vlada (Diputación). Kombinacija čimbenika sumnjičavosti prema Baskima, netolerancije prema drugom jeziku, vjerskim običajima, tradicijama, visok status žena na tom području (vidi:  kampanja kitolov), zajedno s političkim intrigama koje su uključivale gospodare Urtubiea u Urruñi i kritičnu opatiju  Urdazubi- dovela je godine 1609. do velike paranoje protiv vještičarenja.

Godine 1620 de iure odvojenu Donja Navaru apsorbirala je Kraljevina Francuska, a godine 1659. Pirenejski sporazum  potvrdio je postojeću španjolsku i francusku teritorijalnu kontrolu i odredio sudbinu nejasnih pograničnih područja,  uspostavivši tako običaje koji nisu postojali do te točka o ograničavanju slobodnog prekograničnog pristupa. Mjere su odlučili provoditi od 1680.

Regionalni specifični zakoni su, također, postupno slabili i gubili na važnosti, još u više  Francuskoj Baskiji nego u južnim pokrajinama. Godine 1660. nadležnost Skupštine Lapurdije(Biltzar iz Ustaritza) znatno je ograničena. Godine 1661 francuska centralizacije i ambicija plemstva da preuzme i privatizira zajedničko dobro pokrenula narodni ustanak u Zuberoi s Bernardom Goihenetcheom "Matalazom" - koji je naposlijetku  ugušen u krvi.

Gospodari oceana
Baski , osobito pravilno Biskajci, Gipuskoanci i Lapurdijci, oslanjali su se  na kitolov, brodogradnju, izvoz željeza u Englesku, kao i trgovinu sa sjevernom Europom i Amerikom tijekom 16. stoljeća, kada su Baski postali gospodari ne samo kitolova, već i  Atlantskog oceana. Međutim, pothvat   kralja Filipa II. od Španjolske i njegove  Armada Invencible godine 1588., u velikoj mjeri oslanjan na teške kitolovde  i trgovačke galije zaplijenjene od Baski, pokazao se katastrofalnim. Španjolski poraz izazvao  neposredni kolaps baskijske  nadmoći nad oceanima i uspon engleske hegemonije. Kako je lov na kitove opao, gusarenje je procvjetalo. 
Mnogi Baski su u kastiljansko-španjolskom carstvu pronašli  priliku za promovirati svoj društveni položaj i poslovana ulaganja u Ameriku kako bi zaradili za život, a ponekad i skupili malo kapitala za osnivanje današnjih baserrija. Baski koji su služili pod španjolskom zastavom postali su  renomirani mornari, a mnogi od njih bili su među prvim Europljanima u Americi. Na primjer, prva ekspedicija Kristofora Kolumba u Novi svijet je djelomično sastavljena od Baska a brod  Santa Maria je napravljen u baskijskim brodogradilišta.

Ostali pomorci su stekli  slavu kao privatni najamnici za  francuske i španjolske kraljeve ,  kao npr. Joanes Suhigaraitxipi iz Bajone (17. stoljeće), ili Étienne Pellot (Hendaye), "posljednji gusar" (početkom 19. stoljeća). Do kraja 16. stoljeća, Baski su očito bili  prisutni u Americi, osobito Čileu, ili Potosí. U potonjem, postojale su vijesti o nacionalnoj konfederacije koja je  sudjelovala u ratu tijekom 1620.-1625. protiv druge skupine,  Vicuñas, kojeg je činila mješavina  španjolskih kolonista i domorodaca (1620.-1625.).

Baskijsko trgovinsko područje 

Baski su u početku dobro prihvatili  Filipa V. iz loze kralja Henrika III. od  Navare-na prijestolje Španjolske (1700.), ali apsolutistički pristup  koji je naslijedio od svog djeda  Luja XIV. ("Država to sam ja") jedva je izdržaoi test  baskijskog sustava.  Potiskivanje domaće vlasti u  u Kraljevini Aragonu i Kataloniji godine 1714.  uznemirilo je Baske. Nije trebalo dugo potrajati da  španjolski kralj, oslanjajući se na premijera Giulija Alberonija, pokuša povećati svoje porezne prihode i promaknuti španjolsko unutarnje tržište miješajući se  u  baskijske zone s Baskiji s niskim porezom mičući  baskijske carine s Ebra na na obalu i Pireneje. Sa svojim  inozemnom i prekopirenejskom   trgovinom-i nestanom domaće vlasti -pod prijetnjom, kraljevski napredak se suočio sa zapadnim Baskima u njihovim  matxinadas  ( ustancima),  koji  su potresli 30 gradova u obalnim područjima (Biskaja, Gipuskoa).  Kraljevska vojska je a poslana  a raširena pobuna je  ugušena u krvi.  

U svjetlu tih događaja, ekspedicija na čelu s vojvodom od Berwicka odaslala je četverostruki savez koji je provalio na španjolski teritorij uz zapadne Pirineje (travanj 1719.), samo da bi pronašli Gipuskoance, Biskajce i Alaveze koji su formalno, uvjetno priznali  francusku vladavinu (kolovoz 1719). Suočen s kolapsom baskijske lojalnosti, kralj Filip V. Se vratio početnim zamislima   u korist carina   natrag na Ebro. Razumijevanje madridskih dužnosnika s baskijskim regionalnim vladama osiguralo je odskočnu dasku za osnivanje „Compañía Guipuzcoana de Caracas“  godine  1728. koja je  uvelike donijela prosperitet baskijskim regijama, izvoz željezne robe i uvoz proizvoda, kao što su kakao, duhan, i krzna. Roba uvezena u unutrašnjost Španjolskom srcu zauzvrat bi snosila carine na Ebru. Jarka  trgovina koja je uslijedila  pridonijela je  procvatu graditeljske aktivnosti i uspostavi stožernoj "kraljevskog  baskijskog društva", na čelu s Munibeom, za poticanje znanosti i umjetnosti.

Iseljavanje u Ameriku nije se  zaustavilo, a Baski-poznati   po svojim bliskim obveznicama solidarnosti, visokim organizacijskim sposobnostima  - ulazili su poslovne pothvate  po Gornjoj Kaliforniji na čelu ranijih ekspedicija i guvernerskim pozicijama, npr. Fermín Lasuén, Juan Bautista de Anza, Diego de Borica, J.J. de Arrillaga, itd. Kod kuće, potreba za tehničkim inovacijama- koju  u posljednjoj trećini 18. stoljeća  više nije   poticala   španjolska kruna  - praktičnom  iscrpljenosti, te  pad  Compañía Guipuzcoana  nakon kraja njenog  poslovnog  monopola s Amerikom dovela je do velike ekonomske i političke kriz.

Do kraja 18. stoljeća, Baski su bili lišeni uobičajene trgovine s Amerikom i gušeni  nesrazmjerno visokim španjolskim carinama na rijeci Ebro, ali su bar  uživali u  tečnom unutarnjem tržištu i intenzivnoj trgovini s Francuskom. Navarska geografska distribucija trgovine krajem 18. stoljeća procjenjuje se na 37,2% s Francuskom (neodređeno), 62,3% s drugim baskijskim pokrajinama, a samo 0,5% sa španjolskom unutrašnjošću. S  pozitivne strane, španjolski carinski nameti preko Ebra vodili su orijentaciju prema ostatku Europe  i kruženju novih  "ne-španjolskih" – kako  tehničkih  tako i humanističkih, kao što je Rousseauov 'društveni  ugovor', hvaljen među  baskijskim liberalima, koji su naširoko podržavali domaću vladavinu (fueros). Međupirenejski kontakti između baskijskih znanstvenika i javnih osoba su se  intenzivirali, povećavajući  svijest o zajedničkom identitetu.

Pod nacijama državama

Revolucija i rat 

Samouprava u Sjevernoj Baskiji naglo je ukinuta kada je Francuska revolucija centralizirala vlast i ukinula posebne ovlasti regije priznate od staroga režima. Tijekom  najtežeg razdoblja francuske konvencije, Lapurdija (Sara, Itxassou, Biriatu, Ascain, itd.) je bila  uzdrmana bezobzirnim masovnim deportacija civila u  Gaskonju, konfiskacijama, i smrću više stotina ljudi. 
Dok su ova  traumatska  zbivanja gurnula neke Baske na kontra-revolucionarne pozicije, drugi su pošli drugim putem . Južna Baskija je zaglibila  u stalnim sporovima s kraljevskom španjolskom vlasti-kršenja fuerosa – i  pregovora koji su došli do zastoja tijekom  stupanja na vlast premijera Manuela Godoya.Središnja vlada je počela provoditi svoje odluke samostalno, npr. regionalne kvote  vojne mobilizacije, tako da su se  različite baskijske autonomne vlade-Navare, Gipuzkoa, Biskaja, Alava-osjetile  definitivno obespravljenima. Tijekom rata u Pirinejima i poluotočkog rata, predstojeća prijetnja samoupravi  od  španjolske kraljevske vlasti bila je  presudna  za ratne događaje i saveze – psima cf. Bon-Adrien Jeannot de Moncey pisma i politička događanja u Gipuzkoi.  Liberalna klasa koja je podržavala samoupravu ugušena je  od strane španjolskih vlasti nakon rata u Pirinejima vojnim sudom u Pamploni iz godine  1796. 
Do 1807.,  pokušaj Manuela Godoya  potiskivanja baskijske samouprave susreo se  s ustankom u Bilbau, koji je silom ugušila   intervencija španjolske vojske u tzv. Zamacoladi (1804.). Ofenziva na terenu je popratio  pokušaju diskreditacije osnove  baskijske samouprave kao poovlastica koje je odobrila  Kastilija, u čemu je bio istaknut  Juan Antonio Llorenteu svojem djelu „Noticias históricas de las Tres provincias  vascongadas ... (1806-1808)“, koje je naručila španjolska vlade,  a Godoy hvalio, a odmah pobili domaći znanstvenici sa svojim djelima-PP Astarloa, J.J. Loizaga Castaños, itd.

Napoleon je, stacioniran u Bajoni (dvorac Marracq), dobro je  uzeo na  znanje baskijsko nezadovoljstva. Projekt   izrađen uzdoprinos   baskijskog revolucionara  DJ Garat za baskijsku kneževine nije realiziran godine 1808. u statutu iz Bajone, ali različiti identiteti su priznali unutar krune Španjolske i okvir (male  sigurnosti ) za baskijsku specifičnost je predviđen u njegovom zričaju. Uz poluotočki rata u punom jeku, dvije  kratkotrajne  državne izborne jedinice na kraju su stvorene i bile  izravno odgovorne  Francuskoj : Biskajska (današnja baskijska autonomna zajednica) i Navara, zajedno s drugim područjima na sjeveru Ebra . Napoleonska  vojska, dozvoljena    u Španjolskoj kao saveznik godine  1808., na početku  je naišala na  malo poteškoća u održavanju južne Baskije lojalnom,  ali plima se  počela  okretati kada je postalo jasno da je francuski stav je bio samoposluživanje.

U međuvremenu, španjolski Ustav iz 1812. (ožujak 1812.) ignorirao je  baskijsku institucionalnu stvarnost, što  je pak izazvalo baskijsku nevoljkost i protivljenje.  18. listopada 1812. Vršitelj dužnosti  biskajskog regionalnog  vijeća sazvale su   u Bilbau   baskijse paravojske  zapovjednika Gabriela Mendizabala,  uz zbor koji je pristao slanje zastupnika u Cádiz s zahtjevima pregovora. Ne samo da  su zahtjevi naišli loš prijem već je   Vijeće Cadiza dostavilo zapovjedniku vojske Castañosu zapovijed za pokretom u  Bilbao sa svrhom "vraćanja reda." Pamplona je također odbila  dati bianco ček, navarski izaslanik   u Cadizu pitao je   dopuštenje da se o tom pitanju razgovara i pozvao Sabor Navare (Cortes) -  nadležni organ kraljevstva. Molba je opet odbijena, a domaći  zapovjednik Francisco Espoz y Mina koji je bio jak u Nava čvrsto je  odlučio   zabraniti svojim ljudima polaganje prisege na  novi Ustav.

S krajem španjolskog  rata za neovisnost  i Donostijom u  u ruševinama (rujan 1813.), povratak  Ferdinanda VII. i formalni povratak baskijskih institucija (svibanj-kolovoz 1814.) susreo se  preokretom liberalnih odredbi odobrenih 1812. Ustavom iz  Cádiza, ali i serijskim kršenjem temeljnih odredbi fuerosa (contrafueros) koji su tresli temelje baskijskog pravnog okvira, kao što je fiskalni suverenitet i specifičnosti vojne obveze. Kraj Trienio Liberal  u Španjolskoj doveo je na scenu najviše nepokolebljive katolike , tradicionalisti i absolutiste u Navari, koji su pokušali vratiti i inkviziciju te  osnovali godine  1823. tzv. Comisiones Militares, usmjerene na pravovjerje i kontrolu nezgodnih pojedinaca. Ironično je što su oni i i Ferdinand VII.  Na kraju provodili   centralizirani dnevni red španjolskih liberala, ali bez prednosti koje je on nosio.

Prvi karlistički rat i kraj fuerosa

U strahu da će izgubiti svoju samoupravu (fuerose) u modernom, liberalnom španjolskom ustavu, Baski u Španjolskoj su se masovno pridružili  tradicionalističkoj vojsci koju  je vodio karizmatični baskijski zapovjednik Tomas de Zumalacarregui, a bila je financirana uglavnom od strane vlada iz baskijskih pokrajina.Suprotstavljena  Isabelina vojska imala je ključnu potporu Britanaca, Francuza (osobito alžirske legije) i Portugalaca.Irsku legiju (Tercio)  Baski su gotovo  uništili od strane  u bitci kod Oriamendija. 
Međutim, karlistička ideologija nije sama po sebi bila sklona ustanku za  za baskijske  posebne institucije, tradicije i identitet, već za kraljevski apsolutizam i Crkvu, i bila je  uspješna u ruralnim sredinama i na osnovu zamisli potpuno suprotnih modernim liberalnim . Oni su se predstavili kao pravi Španjolci i zalagali se za   centraliziram. Unatoč okolnostima i njihovom katoličanstvu, mnogi Baski su sumnjali da rješenje njihovih problema nije nužno  nepokolebljivi konzervativizam.

Nakon rane i neočekivane smrti Tomasa Zumalacarreguija tijekom opsade Bilbaa godine 1835. i daljnjih  vojnih  uspjeha godine  1837., prvi karlistički  rat se  počeo okretati protiv karlist, što je proširio jaz između Apostolske (službene) i baskijske  pro- fueros stranke unutar karlista. Održavajući raširenu slabost, J. A. Muñagorri je  preuzeo vodstvo od frakcija koja zagovarala razlaz s potraživačem prijestolja   Carlosom Borbónom pod zastavom  "Mir i Fueros" (usp Muñagorriren bertsoak). Nezadovoljstvo se kristaliziralo godine   1839. u zagrljaju Bergara i kasnije Zakonom o potvrdio Fuerosa. Oni su uključivali    obećanje od strane Španjolaca da će poštivati skraćenu verziju prethodnih baskijskih samouprava. Pro-fueros liberali jaki u ovom trenutku u ratu i siromaštvom ogođena  Pamplona su potvrdili većinu navedenih dogovora, ali su  potpisali  zaseban  "kompromisni Zakon" (Ley Paccionada) godine 1841., pri čemu Navara prestaje  službeno postojati kao kraljevstvo i postaje   španjolska provincija, ali uz skup važnih povlastica, uključujući kontrolu  nad oporezivanjima. Carine su  tada  definitivno preselile sa  rijeke Ebro je do obale i Pirineja.

Novi politički dizajn pokrenuo je prekogranično krijumčarenje, a francuski Baski  su se selili   u SAD i druga američka odredišta  u velikom broju. Ista sudbina-Sjeverna i Južna Amerika uopce- snašla je i mnoge  druge  Baske, koji su se tijekom sljedećih desetljeća iz  baskijskih i drugih susjednih luka (Santander, Bordeaux) uputili u potrazi za boljim životom,  kao npr. bard Jose Maria Iparragirre, skladatelj Gernikako Arbola, rašireno kao baskijske nacionalne himne. 
Gospodarska scena u Francuskoj Baskiji, teško pogođenoj  ratnim zbivanjima do 1814. i sa prekidima odsječenomj od 1793 iz njenih uobičajenih  trgovinskih tokova  s prijateljskim  baskijski pokrajinama   na jugu, bila  je troma i obilježena razmjeno malom  eksploatacijom prirodnih resursa u ruralnim okruženjima, primjerice rudarstvu, vađenju soli, uzgojem  i preradom vune, mlinovima, itd.  Bajona je   ostalo  glavno trgovačko središte, a Biarritz se  razvijalo kao primorsko turističko mjesto za elitu. Tijekom tog razdoblja,  Alava i Navara su pokazale malo ekonomske dinamiku, ostajući uglavnom vezane za ruralne aktivnosti s malom srednjom klase sa sjedištem u glavnim gradovima- Vitoria-Gasteiz i Pamploni.

Stoljećima kovana   mreža koja je povezivala s lako dostupnim drvom, obiljem vodenih putova,  i blizina   obalnih luka doživjela je  svoju konačnu agoniju, ali neke su  nastavile djelovati -sjever Navare,  Gipuskoa, Biskaja. Kritični trenutak za izgradnju teške metalne industrije je došao godine  1855.  uvođenjem  Bessemerovih visokih peći za masovnu proizvodnju čelika u području Bilbaa.  Godine  1863. regionalno vijeće Biskaje  liberaliziralo je izvoz željezne rude, a iste godine prva rudarska pruga je  bila puštena u pogon.  Uslijedio je brz razvoj, ohrabren dinamičnom lokalnom buržoazijom, obalnom  smještaju, dostupnosti tehničkog znanja, priljev stranih ulagača industriju čelika  u partnerstvu s lokalnim obiteljskim korporacijama Ybarra y CIA, kao i španjolskom  i inozemnom velikom potražnjom za željeznom rudom. Prijenos španjolske carinske granice s  južne granice Baskije do španjolsko-francuske granice u konačnici je potakao  uključivanje Španjolske Baskije    u novo španjolsko tržište, protekcionizam koji je pridonio  rastu baskijske industrije.

Do 1865. Sjeverna željeznica je  stigla  u pogranični  grad  Irun, dok je francuska  željeznička usjekla  svoj put duž baskijske obale  sve do Hendaye 1884. (Bajona  godine  1854).Dolazak željeznice imao je dubok društveni, gospodarski i kulturni utjecaj, što je izazvalo i divljenje i  protivljenej. Uz širenje željezničke mreže, industrijase  u Gipuskoi  također razvila  slijedeći drukčiji uzorak-sporije, rasprostranjena u različitim dolinama, i usredotočena na metalnu proizvodnji i preradu, zahvaljujući lokalnom znanju i poduzetništvu.

U zaletu  trećeg (drugog) karlističkog   rata (1872.-187.6), provedba sporazuma koji su  zaključili prvi karlistički rat  bila je  suočena s napetostima  koje su proizlazile iz pokušaja španjolske vlade da mijenja već postignute sporazume u vezi s financija i oporezivanja, krunskim draguljima zasebnog statusa južne Baskije, uz specifičnosti vojne obveze. Nakon nestabilnost prve  španjolske republike (1868.) i borbu za dinastičko naslijeđe   u Madridu, oko 1873. Karlisti su se ojačali u Navari i proširila svoj teritorij po cijeloj Južnoj Baskiji, izuzev  glavnih gradova, uspostavivši  de facto baskijsku država sa sjedištem u Estella-Lizarra, gdje se smjestio pretendent na  prijestolje Carlos VII.  Vladajuća karlistička Vlada obuhvaćala je ne samo pravosudne aranžmane za vojna pitanja, nego je uspostavljala državne sudove, kao i vlastitu valutu i poštanske marke.

Međutim, karlisti nisu uspjeli zauzeti četiri prijestolnice tog teritorija, što je dovelo iscrpljivanja i postupnog raspada karličkih  vojnih snaga s početkom u ljeto 1875. Druge pozornice rata u Španjolskoj (Kastilija, Katalonija) nisu bile iznimka gdje su karlisti nailazili na veliki  broj zastoja koji su naposlijetku pridonijeli  pobjedi vojske   kralja Alfonsa XII.  Njegove postrojbe sz kolumne napredovale i zauzele   Irun i Estella-Lizarra do veljače 1876.  Ovaj put   uzdižući španjolski premijer Cánovas del Castillo je izjavio da ga nikakav postignuti dogovor ne obvezuje,  i krenuo   proglasiti  "Zakon o uklanjanju baskijskih  povelja", s njegovim  člankom  1. n kojem  naviještava  da su "dužnosti političkog Ustava  uvijek bile nametnute svim Španjolcima." Baskijske  pokrajine u Španjolskoj, uključujući Navaru izgubile su  svoj suverenitet i bile stavljene u rang običnih   španjolskih pokrajina, još uvijek čuvajući  mali skup prerogativa.

Kasnija moderna povijest

19. stoljeće
Gubitak fuerosa godine  1876.  iznjedrio je političko  neslaganje i nemire, s dva tradicionalistička pokreta koja su  proizlazila iz  suprotstavljanaj španjolskom centralističkom  i relativno liberalnom stavu, nkarliste  i baskijske nacionaliste. Prvi su naglašavali nepokolebljive katoličke i apsolutističke vrijednosti, dok su potonji naglasšavali katoličanstvo i povelje pomiješane s baskijskom nacionalnom sviješću (Jaungoikoa eta lege Zarra). Iako su  na početku bili na malo različitim pozicijama, baskijski su se nacionalisti  ukorijenili  u industrijaliziranoj Biskaji te u manjoj mjeri Gipuskoi, dok su se karlisti ukorijenili  pogotovo u ruralnoj Navari te u manjoj mjeri u Álavi.
S obzirom na gospodarsku aktivnost, visoka kvalitete željezne rude, uglavnom iz zapadne Biskaje, prerađivane  do početka 19. stoljeća u malim tradicionalnim kuje diljem zapadne Baskiji, sada se izvozi u Velikoj Britaniji za industrijsku preradu. Između 1878. i 1900. 58 milijuna tona rude izvezeno je iz Baskije u Veliku Britaniju.  Ostvarena  dobit u ovom izvozu je pak reinvestirana  u industriji željeza i čelika, što je potez koji je  potaknuo  "industrijsku revoluciju" koja se  širila iz Bilbaa i Baskije po cijeloj Španjolskoj, unatoč ekonomskoj nekompetentnosti koju je pokazivala španjolska središnja država.
Nakon pokretanja gospodarskih kretanja započet sredinom 19. stoljeća i danog  zamaha španjolskom unutarnjem tržištu nakon ukidanja fuerosa, Biskaja je  razvila svoje moderne visoke peći i teško rudarstvo, dok je industrijalizacija poletjela u Gipuskoi. Veliki broj radnika koji su oboje trebali potrebni u početku je dovučen sa  baskijskog sela i seljaka iz obližnjeg Kastilije i Rioje, ali  imigracija  je počela  teći i od osiromašenih udaljenim regija Galicije i Andaluzije. Baskija, koja je do tada bila  izvor emigranata u Francusku, Španjolsku i Ameriku, suočila  se po prvi put u novijoj povijesti s ogromnim priljeva stranaca  različitih jezika i kultura kao nuspojavom industrijalizacije. Većina tih useljenika govorila je samo  španjolski a gotovo svi su bili vrlo siromašni.

Francuska željeznica  stigala je  u Hendaye (Hendaia) u Lapurdiji godine 1864, povezavši tako  Madrid i Pariz. Željeznička veza po  baskijskoj obali povlačila je za sobom ne samo više teretnog brodskog prometa, već i brže širenje primorskog skupališnog modela iz Biarritza do Donostije, omogućujući stalan protok turista, prvo elitne a potom i srednje klase,  posebno iz Madrida. I ne samo to,  uslijedilo je redovito doseljavanje uprave i carinskih službenika iz francuske i španjolske  unutrašnjosti, koji nisu bili upoznati s  lokalnom kulturom te su se   često nerado, čak i neprijateljski odnosili prema baskijskom jeziku. Međutim, u međuvremenu, ugledne osobe koje su bile zabrinute  raspadom baskijske kulture počele su promicati inicijative usmjerene na povećanje njenog statusa i razvoja, npr. poznati Antoine d'Abbadie, glavna pokretačka sila iza Lore Jokoak književnih i kulturnih festivala, uz liberalnu Donostiju koja je  također postala jaka točka  za baskijsku kulturu, s osobama poput Serafina Baroja, pjesnika-trubadura Bilintxa, ili scenarista  Labaiena.

U tom razdoblju, Biskaja je dosegnula  jednu od najviših stopa smrtnosti u Europi. Dok su nesretni radni i životni uvjeti  novog  proletarijata  pružali prirodno plodno tlo za nove socijalističke i anarhističke ideologije i političke pokreta karakteristične od kraja 19. stoljeća, kraj 19. stoljeća također vidio rođenje  baskijskog nacionalizma.  Neuspjeh španjolske vlade je neuspjeh da se uskladi s odredbama utvrđenim na kraju trećeg karlističkog rata (1876.),  i prije (Zakon o kompromisu u Navari 1841.)  izazvao je javno negodovanje, kristalizirano u Gamazada narodnom ustanku u Navari (1893.-1894.), koji je stvorio odskočnu dasku za početak baskijskog nacionalizma - Baskijsku nacionalističku stranku (EAJ-PNV) osnovanu godine 1895.

EAJ-PNV, slijedeći cilj neovisnosti ili samouprave za baskijsku državu (Euzkadi), predstavljala je ideologiju koja je  kombinirala demokršćanske misli s gnušanjem prema španjolskim useljenicima koje je  doživljavala  kao prijetnju etničkoj, kulturnoj i jezičnoj cjelovitosti baskijske rase, a također i kao kanal za uvoz novih, pomodarskih, ljevičarskih  (i "nebaskijskih") ideja.

Rano  20. stoljeće

Industrijalizaciju preko baskijskog teritorija na atlanstskom slijevu (Biskaja, Gipuskoa, sjeverozapadna Álava) dodatno je potaknulo izbijanje Prvog svjetskog rata u Europi. Španjolska je ostala neutralna u ratnom sukobu, s baskijskom proizvodnje čelika i izvozom koji je doživio dodatnu potražnju zahvaljujući ratu u  Europi. Ironično, kraj europskog rata godine 1918. doveo je do pada i transformacije baskijske industrije. U Francuskoj Baskiji, njeni stanovnici su sudjelovali u ratu na  francuskoj strani. Rat je uzeo danak među Baskima kojih je 6000 stradalo . Također je značajno potaknula prodor francuskih nacionalističkih ideja u baskijskom području,  do tada ograničene  na određene krugove i kontekste.

Godine 1931., na početku 2. španjolske republike, kao odjek na nedavno odobrenu samoupravu Katalonije, nastojalo se sastaviti jedan statut za Navaru i baskijske zapadne pokrajine ("Provincias Vascongadas"), ali nakon početnog  odobrenja nacrta i sastanaka vijeća gradonačelnika, Navara se  povukla iz nacrta projekta usred kontroverzi oko valjanosti glasova (Pamplona, 1932). Karlističko vijeće Pamplone je tvrdilo da je "neprihvatljivo nazvati [teritorij uključeni u nacrt statuta] Pais Vasco- Navarro na španjolskom.  U redu je redu Vasconia i  Euskalerría, ali ne Euzkadi".

Neustrašivi, baskijski nacionalisti i ljevičarske republikanske snage nastavile su raditi na statutu, ovaj put samo za baskijske zapadne pokrajine, Alavu, Gipuzkou i Biskaju, koji je na kraju odobren godine  1936., dok je španjolski građanski rat već bjesnio preko Biskaje. Baskijski nacionalisti u Biskaji  i Gipuskoi  stali su na stranu španjolskih republikanaca, ali su mnogi u Navari,  uporištu karlista, poduprli su  generala Francisca Franca i nejgove snage. (Potonji su bili u Španjolskoj poznati kao "Nacionales"). Jedan od najvećih zločina ovom ratu, ovjekovječen u  Picassovom simboličnom muralu, bilo je bombardiranje Gernike od strane njemačkih zrakoplova.

Godine 1937., Eusko Gudarostea, vojska nove vlasti u baskijskoj autonomnoj zajednici predala se Francovim fašističkim talijanskim saveznicima u Santoñi pod uvjetom da se poštede životi baskijskih vojnika (Sporazum iz Santoñe).

Francova diktatura 

S krajem rata, novi je diktator započeo svoje pretvaranje Španjolske  u autoritarnu države. Francov režim donio je oštre zakone protiv svih manjina u španjolskoj državi, uključujući i Baske, čiji je cilj bio brisanje njihove kulture i jezika. Nazivajući Biskaju i Gipuskou "izdajničkim provincijama", on je ukinuo ono što je ostalo od njihove autonomije. Navara i Alava su smjeli imati  male lokalne policijske snage i ograničene porezne povlastice.

Dva kretanja tijekom Francove  diktature (1939.-1975.) duboko su  zahvatili  život u Baskiji u tom razdoblju i poslije. Jedan je bio novi val useljavanja iz siromašnijih dijelova Španjolske u Biskaju i Gipuskou tijekom 1950-ih, 1960-ih i 1970-ih godina kao odgovor na regije eskalirajuću industrijalizaciju u cilju opskrbe španjolskog unutarnjeg tržište, kao rezultat poslijeratne politike samodostatnosti koju je provodio  režim.

Drugo, režimski  progon je izazvao snažnu reakciju u Baskiji od 1960-ih naovamo, osobito u obliku novog političkog pokreta, "Baskija i sloboda" (Euskadi Ta Askatasuna), poznatiji po svom baskijskog inicijalima ETA, koji se pretvorio u sustavno korištenje oružja kao oblik prosvjeda u 1968. Ali ETA je bila   samo jedan dio društvenog, političkog i jezičnog pokreta koji se suprostavljao španjolskoj dominaciji, ali i oštro kritizirao pasivnost vlastitih konzervativnih nacionalista u Baskiji  (organiziranih u EAJ-PNV). Do danas  nacionalističkim dijelom baskijskog političkog spektra dominira  dijalektika između tih dviju političkih trendova, ljevičarskih abertzale (domoljuba ili nacionalista) i EAJ- PNV.

Današnjica 
Francov autoritarni režim trajao je do 1975., a njegove  posljednje  godine su se  pokazale surovima. Dva  su nova stava  nastala u baskijskoj politici. Dok su različite grane ETA-e je  odlučile zadržati sukob za novi status Baskije, EAJ-PNV i španjolski komunisti i socijalisti  su se  opredijelili za pregovore s Francovim režimom. Godine 1978., Španjolska vlada je proglasila opću amnestiju za sve političke prijestupe, što se  izravno odnosilo na baskijske nacionalističke aktiviste, osobito militante ETA-e.

Iste godine,  održan je referendum za ratifikaciju španjolskog Ustava. Izborne platforme bliže ETA-inim dvjema granama (Herri Batasuna, EIA) zalagale su se  za "ne" opciju, a EAJ-PNV  je pozvao na apstinenciju na temelju toga što nije imao baskijski doprinos. Rezultati su u južnoj Baskiji pokazali su  upadljiv jaz s drugim regijama u Španjolskoj, posebice u baskijskoj  autonomnoj zajednici.

1970-ih te početko/sredinom 1980-ih, Baskijom je zavladalo intenzivno  nasilje koje su  činile skupine baskijskih nacionalista s jedne strane te  ilegalne  skupine  i policijske  snage pod  državnim pokroviteljstvom. Između 1979. i 1983., u okviru novog španjolskog Ustava, središnja država dodjeljuje široke samoupravne ovlasti ("autonomiju") Arabi, Biskaji i Gipuskoi nakon referenduma o baskijskom statutu, uključujući i izbor vlastitog  parlamenta, policije, školskog sustava i  kontrole nad oporezivanjem, dok je Navara bila izostavljena iz nove autonomne regije nakon što su socijalisti odstupili   na svoj početni položaj, te je Navara postala   zasebna autonomna regija. Statut autonomije iz 1979. je organski zakon o obveznom provođenju, ali ovlasti su prenesene  postupno tijekom desetljeća kao rezultat ponovnih pregovora između španjolske vlade i  baskijske regionalne samouprave prema nakon izborne potrebe. Francuska Baskija, u međuvremenu, nema nikakvo političko  ili upravno priznanje dosad, iako je veliki broj regionalnih predstavnika lobirao za stvaranje baskijskog departmana, no  bez uspjeha.

Izvori
Collins, Roger. "The Basques in Aquitaine and Navarre: Problems of Frontier Government." War and Society in the Middle Ages: Essays in Honour of J. O. Prestwich. edd. J. Gillingham and J. C. Holt. Cambridge: Boydell Press, 1984. Reprinted in Law, Culture and Regionalism in Early Medieval Spain. Variorum, 1992. . 
Braudel, Fernand, The Perspective of the World, 1984

Bilješke

 
Baskija
Baskija