Antonín Lhoták
Antonín Lhoták (1. března 1897, Osek – 7. srpna 1975, Děčín) byl český sochař a medailér.

Život 
Antonín Lhoták se narodil 1. března 1897 v Oseku u Hořovic jako 6. nejmladší dítě slévače Františka Lhotáka a Anny rozené Štochlové.

Jeho výtvarné nadání se projevilo již v dětských letech. I další jeho sourozenci tíhli k umění: starší bratr František byl povoláním cizelér u firmy Anýž v Praze a bratr Josef byl amatérským malířem. Malý Antonín docházel do Obecné školy v Komárově, kde měl i první výstavu – v roce 1909 vystavovala škola několika set jeho školních kreseb, často na motivy obrázků Mikoláše Alše.

Po ukončení školy nastoupil do učebního poměru v železárnách v Komárově na obor modelář dřeva k mistru Fialovi. Po vyučení v roce 1914 pak pracoval jako modelér v umělecké dílně. Tam dostal Antonín Lhoták neocenitelnou průpravu v práci s materiálem, zejména s bronzem.

Po vypuknutí 1. světové války musel nejprve nastoupit do dílen jako řadový dělník, později narukoval do Chebu a odtud nastoupil na italskou frontu. Po návratu na popud tehdejšího vedoucího uměleckých dílen v komárovských železárnách Václava Krouzy odešel na podzim roku 1919 na Vysokou školu umělecko průmyslovou k Josefu Drahoňovskému, kde studoval jeden rok. U prof Hofbauera studoval kresbu. Přestěhoval se do Prahy, krátký čas bydlel u staršího bratra Aloise, redaktora sociálně demokratických novin, později na periferii Prahy v Břevnově u bratra Františka, který ho i finančně podporoval.

Následující školní rok pak přešel na Akademii výtvarných umění k profesoru Otakarovi Španielovi, kde studoval v roce 1920–1924 medailérství. Španielova škola měla velký vliv i na Lhotákovo zaměření, což je patrné na pamětních deskách, plaketách a medailích. Po 3. ročníku dostal odměnu ve formě tak zvaného čestného čtvrtého ročníku . Ve 4. ročníku pak získal první cenu, se stipendiem na studijní cestu do Itálie. Tuto cestu podnikl v roce 1925 ve skupině studentů vedené profesorem historie umění Antonínem Matějíčkem.

V roce 1925 se oženil s Marií Kokešovou z Hořovic a žil s ní až do své smrti. V manželství se narodily dcery Libuše a Olga. Usadil se v Praze – v Břevnově, v budově zájezdního hostince U Kaštanu. V jedné z budov hospodářského dvora k hostinci přináležející měl i svůj první ateliér. Později – v roce 1937 – si pronajal nedaleký ateliér v dnešní ulici 8. listopadu a později si ho od sochaře Fialy i koupil. V roce 1938 se přestěhoval z budovy hostince do nedaleké novostavby družstevního domu a zde prožil i celý život.

Antonín Lhoták zemřel na druhý infarkt 7. srpna 1975 v Děčíně ve věku 78 let, pochován je v Praze na Olšanech.

Od roku byl 1934 členem skupiny Bratrstvo výtvarných umělců. Od roku 1940 do roku 1947 byl členem spolku Myslbek a Střediska výtvarných umělců do roku 1956. Od roku 1960 byl členem Jednoty umělců výtvarných a skupiny Život. V roce 1956 se stal jedním ze zakládajících členů Svazu československých výtvarných umělců.

Dílo 
Jeho prvními díly byly náhrobky a památníky padlým v obcích a pod vedením Václava Krouzy se podílel na výzdobě komárovské sokolovny. Pro svou rodnou obec vypracoval návrh na pomník padlým a legionářům z 1. světové války. Na památku svých rodičů vytvořil busty na jejich hroby v Mrtníku. S nimi se zúčastnil v roce 1934 1. výstavy „Bratrstva výtvarných umělců“ v Clam-Gallasově paláci.

Ve své práci navazoval na Mařatku, Štursu, Myslbeka. Lákaly ho dělnické a zemědělské náměty – slévači, hutníci, zobrazení zemědělských prací – tak, jak je znal ze svého rodného kraje.

Významná část tvorby je tvořena sochami i plaketami a pamětními deskami k výročí významných osobností, například Boženy Němcové, Petra Bezruče, Václava Dobiáše, Jana Evangelisty Purkyně, Aloise Jiráska, Bedřicha Smetany, Antonína Dvořáka, Miroslava Tyrše, Vladimíra Majakovského, Alexandra Sergejeviče Puškina či maršála Rybalkova a dalších. Zobrazil celou plejádu slavných spisovatelů, skladatelů, hudebníků, básníků a historických postav českých dějin. Zúčastnil se soutěže na pomník Janu Nerudovi v Praze, Johannu Keplerovi a Tychonu Brahovi v Praze, Jakubu Arbesovi či na pomník padlým v Letech. Byl realizován jeho pomník Josefa Slavíka v Hořovicích, Julia Fučíka v Radotínu u Prahy i pomník T. G. Masarykovi v Králově Dvoře. V Praze Podolí byl realizován jeho pomník padlým v revoluci v roce 1945. V soutěži získal 2. cenu jeho Jan Žižka pro Hradec Králové. Zúčastnil se soutěže na pomník Jana Pernera pro Pardubice, kde sice neuspěl, ale busta je umístěna v Dvorním salonku na Masarykově nádraží.

Dále vytvořil např. sportovní motivy pro stadion v Podbabě či rozměrný, 5 metrů dlouhý reliéf pro výstavní místnost Státního pedagogického nakladatelství v Praze. Věnoval se i pomníkům partyzánům působícím jeho rodném podbrdském kraji.

Vytvořil také řadu aktů a zobrazení žen a další drobné plastiky.

Věnoval se i malířské tvorbě. Začal původně s olejem, ale pak dal přednost sochařské práci a v umělecké kresbě a malbě se věnoval hlavně akvarelům. Inspiroval se u Václava Součka i u proslulých anglických akvarelistů. Vracel se také k milovanému Mikoláši Alšovi. Tematicky se věnoval převážně motivům z venkovského prostředí. Zobrazoval venkovská stavení, kostelíky a boží muka, polní cesty. Lákaly to také motivy z Prahy. Obrázky tvořil často pro své potěšení a obdarovával jimi své přátele a známé.

Jako medailér vytvořil řadu drobných děl – medaile, upomínkové odznaky k výročíma výstavám hospodářským i sportovním.

Zúčastnil se více než pěti desítek výstav, z toho čtyři byly jeho výstavy souborné.

Vrcholným dílem je monumentální třímetrový pomník Mikoláše Alše v jeho rodných Miroticích u Písku. Lze říci, že Mikoláš Aleš byl jeho osudem. Jako většina českých výtvarníků se s ním setkal poprvé na kresbičkách ve slabikáři. Mikoláš Aleš byl pro něj hrdinou a zachytit jeho podobu bylo Lhotákovým velkým snem. Ten sen se vyplnil, když se v roce 1952 zúčastnil celostátní soutěže na Alšův pomník v Miroticích. Lhoták zde získal 1. cenu a jeho návrh byl také realizován. Na definitivní podobě pak Lhoták pracoval následující tři roky. Pro tuto definitivní podobu postavy jeho ateliér nedostačoval, a tak pracoval v ateliéru svého přítele Emanuela Famíry. Celostátní oslavy 100. výročí narození Mikoláše Alše vyvrcholily 17. července 1955 v Miroticích odhalením pomníku.

Jeho asi třetinový odlitek je v Národní galerii a sádrový model ve skutečné velikosti je v Alšově galerii na Hluboké. Antonín Lhoták se pokusil o podobu Mikoláše Alše vícekrát. Ve vestibulu Národního divadla je jeho busta Mikoláše Alše, umístěná sem v roce 1969 při příležitosti 100. výročí položení základního kamene Národního divadla. Další poprsí M. Alše z patinované sádry je ve škole v Praze-Suchdole. V roce 1971 vytvořil Lhoták dvojreliéf v bronzu Mikoláš Aleš – Jakub Arbes. Nejzajímavější je však jeho Alšovský pomník v Suchdole – bronzový reliéf z roku 1951. Byl postaven ke stému výročí narození Mikoláše Alše v roce 1952. Původní pomníček byl roku 1973 přebudován s pomocí kamenů z nedalekých Kozích hřbetů do dnešní podoby.

Realizace ve veřejném prostoru 
 Pomník padlých a legionářů z první světové války, Osek
 Pomník padlým, Králův Dvůr
 Pomník padlým, Podluhy
 Pomník padlým, Svatá Dobrotivá, Zaječov
 Pomník padlým, Tlustice
 Pamětní deska padlým, továrna Walter, Jinonice
 Pomník padlým z první světové války, Chvaly, Horní Počernice
 Orba, Kamenný Újezd u Českých Budějovic
 1930 Božena Němcová – pamětní deska, Nový Bydžov
 1932 Miroslav Tyrš – památník, Havlíčkův Brod
 1935 reliéfy – budova Ministerstva obchodu, Praha
 1936 Pamětní deska s portrétem Jana Karafiáta, Jimramov
 1937 Pamětní deska Jan Herben, Brumovice
 1938 T.G.Masaryk – Králův Dvůr
 1947 Památník padlým barikádníkům, Praha - Podolí
 Památník partyzánům – Kryt u Újezda u Hořovic
 1948 Busta prezidenta T. G. Masaryka, Osek
 1949 dřevořezby pro Národní památník v Praze na Vítkově 
 1952 Pomník s reliéfem Mikoláše Alše, Suchdol u Prahy
 1953 Mikoláš Aleš – busta, v roce 1969 umístěna ve vestibulu Národního divadla v Praze
 1955 Pomník Mikoláše Alše, Mirotice
 1956 Pomník Josef Slavík, Hořovice
 1958 Julius Fučík, Radotín u Prahy
 1960 Antonín Dvořák, dnes [[Památník Antonína Dvořáka Vysoká u Příbramě]]
 1961 Jan Perner, Dvorní / Masarykův salonek na Masarykově nádraží, Praha
 Busta partyzána, Osek od roku 1979

 Zobrazení jinými autory 
Emanuel Famíra: Sochař A.Lhoták

 Zastoupení ve sbírkách 
 Národní galerie v Praze
 Alšova jihočeská galerie v Hluboké nad Vltavou
 Galerie středočeského kraje v Kutné Hoře
 Galerie umění Karlovy Vary
 Muzeum umění Olomouc

 Odkazy 

 Reference 

 Literatura 

 Katalogy 
 Antonín Lhoták, Toman Prokop H, 1962, kat. 12 s., SČVU Praha
 Antonín Lhoták: Výstava sochařského díla, Toman Prokop H, 1973, kat. 8 s., Jihočeské tiskárny, Blatná
 Antonín Lhoták: Výběr ze sochařského díla: Výstava k nedožitým osmdesátinám'', Toman Prokop H, 1977, kat. 12 s., SČVU Praha

Publikace 
 Toman Prokop H, Nový slovník československých výtvarných umělců. 3. vyd. Díl II. Praha: Tvar, nakladatelství Svazu čs. výtvarných umělců, 1950, s. 30.
 Benešová Z, Straková P, Busty v Národním divadle, Národní divadlo 2010, s. 172,

Články 
 Výstava k 65. narozeninám Antonína Lhotáka, Obrana Lidu, 4.3.1962
 Abrhám V, Pětašedesátiny akademického sochaře Mistra Ant. Lhotáka, Budovatel, Beroun, 22.2.1962
 K 70. narozeninám akademického sochaře Antonína Lhotáka, Budovatel, Beroun, 1.3.1967, s. 3
 Osečtí svému sochaři, Budovatel, Beroun, roč. 10, č. 21, s. 1.
 Bakešová Zdena, V dílně sochaře Antonína Lhotáka, Mladá Fronta, 18.11.1972
 A. Lhoták a Alšovy Mirotice, Lidová demokracie, 18.10.1973, s. 5.
 Heptner Otakar, Umělec svého lidu, Lidové noviny 1.3.1972
 Štochl Josef, Akad. sochař Antonín Lhoták (1897–1975). Podbrdské noviny, 2002, roč. 10, č. 6, s. 2.
 Heptner Otakar, Zemřel A. Lhoták, Budovatel, Beroun, 1975, roč. 15, č. 38, s. 4.

Externí odkazy 
 
 
 Antonín Lhoták – rodák z Oseka 

Čeští sochaři
Narození v roce 1897
Narození 1. března
Narození v Oseku (okres Beroun)
Úmrtí v roce 1975
Úmrtí 7. srpna
Úmrtí v Praze
Muži