Autoevaluace školy
Autoevaluace (z francouzského évaluer – vyhodnotit a řeckého άυτο - auto) je vlastní hodnocení školy, může být také označována jako vnitřní nebo interní evaluace školy. V české odborné literatuře neexistuje jednoznačná terminologie, používány jsou v tomto kontextu například také pojmy jako sebeevaluace, sebe-evaluace, sebeoceňování, sebeposuzování nebo sebehodnocení.
 
Obsahem autoevaluace je systematické hodnocení dosažených cílů dle předem stanovených kritérií, prováděné pracovníky školy. Toto hodnocení má poskytovat zpětnou vazbu o kvalitě a úrovni dosažených cílů vzhledem k cílům projektovaným. Jednou z možností, jak autoevaluaci realizovat, je pověřit hlavními činnostmi určitou skupinu. Může jít o iniciativní skupinu složenou z lidí zastávajících ve škole různé role (učitelé, žáci, rodiče apod.) anebo o homogenní skupinky zaměřené na některé aspekty autoevaluace.

Ve vyhlášce č.15/2005 Sb. je autoevaluace školy charakterizována několika body:
	dohodnutými cíli oblasti pro autoevaluaci
	explicitními vyjádřeními ukazateli kvality pro úspěch autoevaluace
	plánem evaluace popisujícím, kdo bude data shromažďovat, kdy je bude shromažďovat a jaký bude zdroj informací
	systematickým přístupem ke shromažďování a zaznamenávání informací, kdy všichni zúčastnění používají vhodné dohodnuté nástroje pro evaluaci

Fáze autoevaluace 
Sebehodnocení školy by mělo probíhat následovně:

 	plánová evaluace
	stanovení priorit
	výběr z priorit
	sběr dat
 	analýza dat
	zprávy o výsledcích
	využití dat

Podoba sebehodnocení školy 
O podobě autoevaluace rozhoduje vedení školy, zásadním je význam místního kontextu – neexistuje jeden určený vzor pro sebehodnocení. V rámci prováděného sebehodnocení je důležitá především dovednost společné práce a souslednost, návaznost a cykličnost autoevaluace. Autoevaluace by měla zahrnovat hodnocení rolí a aktivit jednotlivců, výuky a práce školy, hodnocení vedení školy a školy jako celku a následné podání zpráv o těchto aktivitách a reflexe výsledků získaných v praxi.

Příklad autoevaluace jako řízení prostřednictvím ustavení seberegulující skupiny: 
 Ředitel dochází se skupinou pracovníků ke shodě v tom, že se budou angažovat na společném úkolu a realizovat určitý plán.
 Ředitel určuje, kdo bude vykonávat funkci vedoucího pracovní skupiny; vedoucí skupiny by měl být kompetentní k vedení skupinových procesů rozhodování podle pravidel participativního vedení.
 Ředitel s pracovní skupinou důkladně diskutuje celkový plán školy: jeho cíle, fáze, standardy, rozpočet apod. a ukazuje, že plán je vytvořen v souladu s obecnou politikou školy.
 Ředitel naznačuje, v jakých oblastech má pracovní skupina volnost pro vytváření svého vlastního plánu.
 Ředitel požaduje, aby se členové pracovní skupiny dohodli – v rámci naznačené míry volnosti – na plánu skupiny (cílech, záměrech, standardech, dostupném rozpočtu a jiných prostředcích, časovém rozvrhu apod.) a také na tom, v jaké oblasti a nakolik samostatně bude skupina na realizaci tohoto plánu pracovat.
 Pracovní skupina navrhuje svůj vlastní plán řediteli; z tohoto návrhu je jasné i to, jakým způsobem a jak často bude skupina podávat řediteli pravidelné zprávy o práci skupiny.
 Pokud ředitel s tímto návrhem souhlasí, může začít skupina plán realizovat.
 Skupina informuje ředitele během procesu realizace plánu v pravidelných intervalech, ale také v případě neočekávaných událostí.
 V rámci pracovní skupiny vykonávají její členové specifickou vzájemnou kolegiální kontrolu; vedoucí skupiny má ve skupině specifickou kontrolní funkci.

Autoevaluační metody, nástroje a techniky 
Autoevaluaci lze provádět mnoha způsoby, mezi které mj. patří:

	Analýza edukačních produktů – zkoumání vlastností, struktury a obsahu různých textů a neverbálních komunikátů, které byly ve škole vytvořeny.
	Analýza dokumentů – získávání informací z veškerých písemných záznamů o škole.
	Brainstorming.
	Diskuse.
	Evaluace pomocí obrazu – např. studentské kresby.
	Hospitace.
	Měření školních výkonů – sledování přidané hodnoty školy.
	Portfolio.
	Průzkum.
	Test.

Reference

Literatura 
 Autoevaluace: výběr příspěvků z Metodického portálu www.rvp.cz. (2007). (108 s.) V Praze: Výzkumný ústav pedagogický.
 Průcha, J. (1996). Pedagogická evaluace: hodnocení vzdělávacích programů, procesů a výsledků. (Vyd. 1., 166 s.) V Brně: Masarykova univerzita v Brně.
 Průcha, J., Walterová, E., & Mareš, J. (2013). Pedagogický slovník. (7., aktualiz. a rozš. vyd., 395 s.) Praha: Portál.
 Seberová, A., Malčík, M., & Mareš, J. (2009). Autoevaluace školy - od teorie k praxi a výzkumu. (Vyd. 1., 133 s.) V Ostravě: Ostravská univerzita, Pedagogická fakulta.
 Štybnarová, J. ([2012]). Vzájemné učení škol v oblasti autoevaluace. (1. vyd., 181 s.) Praha: Národní ústav pro vzdělávání, školské poradenské zařízení a zařízení pro další vzdělávání pedagogických pracovníků.

Externí odkazy 
 http://www.msmt.cz - Ministerstvo školství, mládeže a tělevýchovy
 http://www.nuov.cz - Národní ústav odborného vzdělávání
 http://www.nuv.cz/ - Národní ústav pro vzdělávání
 http://rvp.cz - Metodický portál RVP
Stránka Pedagogická evaluace

Studium
Pedagogika