S-400
S-400 Triumf (; v kódu NATO SA-21 Growler), dříve známý jako S-300PMU-3, je nová generace protiletadlového zbraňového systému středního a velkého dosahu, vyvíjená ruskou firmou Almaz Antěj od 90. let jako vylepšení systému S-300. V ruské armádě je S-400 ve službě od roku 2007.

Je určen k likvidaci moderních i pokročilých prostředků vzdušného napadení jako jsou taktické a strategické bombardéry, taktické balistické střely a balistické rakety středního dosahu, nadzvukové vzdušné cíle, ale i letadla včasné výstrahy. Vysoký stupeň automatizace umožnil výrazně snížit obslužný personál.

S-400 je jediný systém, který je schopen selektivně pracovat až se čtyřmi různými typy raket, které mají rozdílnou startovací hmotnost a dálkový dosah, čímž dokáže vytvořit vrstvenou obranu. Jedná se o 40N6 extrémně dlouhého dosahu, 48N6 dlouhého dosahu a střelu 9M96 středního doletu. Každá ze střel má jiné schopnosti.

Vznik a vývoj 
Počátky vývoje systému S-400 souvisely se šířením letadel typu „AWACS“, letadel pro elektronický boj a stíhaček, nesoucích řízené střely, kterými mohly zasahovat pozemní cíle ze vzdálenosti mimo dosah nepřátelské protivzdušné obrany. Problém ničení těchto letadel neřešila ani modernizace tehdejších protiletadlových raketových systémů S-200. O projektu vytvoření systému protivzdušné obrany s dosahem asi 400 kilometrů se začalo uvažovat již v roce 1988. Vývojem tohoto systému byla pověřena konstrukční kancelář Almaz, která jako první prototyp použila platformu S-300P.

S-400 Triumf je kompatibilní s existujícími raketami systémů S-300PMU1 a S-300PMU2. První start nové modifikované rakety 48N6E se uskutečnil 12. ledna 1999 na polygonu Kapustin Jar. Většina prací na testování samotného raketového systému byla dokončena v roce 2001 a do konce roku 2006 byly úspěšně ukončeny i zkoušky nové střely, určené k ničení balistických cílů.

Podle názorů západních analytiků je systém S-400 spolu se systémy 9K720 Iskander a protilodními komplexem třídy K300 Bastion jednou z klíčových opor ruské strategické obrany, známé jako A2/AD (zóna zákazu přístupu), která spočívá v tom, že se jednotky NATO nemohou pohybovat v oblastech chráněných těmito komplexy bez toho, aby v případě střetu nebyly v ohrožení. Obecně se ale dá na základě historických zkušeností tvrdit, že baterie PVO tahají v konfliktu za kratší konec, protože letadla mohou efektivně koncentrovat svůj počet tak, aby lokální PVO zahltila (spolu s dalšími prostředky jako jsou drony a rušení).

Oproti běžným systémům PVO (jako je francouzský SAMP/T, izraelský SPYDER či americký PAC-3) se vyznačuje systém S-400 použitím více typů radarů a raket, což jej činí efektivnějším ve více bojových scénářích a tím se spíše podobá americkému námořnímu systému AEGIS. Existence systému S-400 byl jedním z důvodů pro vývoj nové proti-radiolokační střely s dlouhým dosahem AARGM-ER a balistické střely PrSM, které budou mít díky většímu dostřelu schopnost napadnout baterie S-400 z bezpečnější vzdálenosti. Je třeba také dodat, že vzdálenost detekce a palby (až 250 km proti stíhačkám) je vztažena k stíhačkám se značným RCS. Je nepravděpodobné, že by baterie S-400 byla schopna efektivně zasáhnout proti F-35 na více než 100 km. Představitelé ozbrojených sil Turecka počátkem roku 2020 veřejně prohlásili, že, podle jimi provedených zkoušek, výrobcem systému slibovaný dosah zachycení cíle na vzdálenost až 400 km „platí pouze pro letouny velikosti Jumbo jetu v letové hladině 20 km, ve výšce 5 km dosah klesne o 30–40 % a cíl ve výšce 1 km je zachytitelný na vzdálenost jen 70–180 km, v závislosti na terénu.“

Popis 

Systém S-400 Triumf tvoří:
 prostředky velení 30K6E
 stanice bojového řízení 55K6E
 radiolokátor 91N6E
 protiletadlové raketové systémy 98Ž6E (6 ks)
 radiolokátor 92N2E, (doplňkové radary: 96L6E, 40V6MR - dvě možné výšky stožáru)
 odpalovací zařízení 5P85TE2 / 5P85SE2 (12 ks)
 protiletadlové rakety 48N6E, 48N6E2, 48N6E3, 9M96E, 9M96E2 a 40N6E

Charakteristiky

Uživatelé

Současní 
  – v červnu 2016 byly Bělorusku dodány 2 komplexy S-400.
  – v dubnu 2015 zveřejnila Čína informaci o nákupu 4–6 komplexů S-400 v hodnotě 3 mld. USD. Dodávky k jednotkám začaly v roce 2018.
  – k 23. únoru 2017 disponovalo Rusko 5 pluky protiletadlového raketového systému S-400.
  – 22. února 2017 Turecko oznámilo, že dosáhlo pokroky v rokováních s Ruskem o zakoupení systému S-400. V říjnu 2018 oznámil turecký ministr obrany Hulusi Akar, že Rusko začne umisťovat v Turecku systém S-400 v říjnu 2019. Půjde o 4 jednotky (v ceně 2,5 mld USD, zakoupené roku 2017) a jejich obsluhy odjedou na školení do Ruské federace počátkem roku 2018. Původně měly dodávky začít na jaře 2020, Ankara si však vymohla uspíšení. Nákup vyvolal jisté obavy Západu. V září 2019 byly dodány dva ze čtyřech objednaných systémů.

Budoucí 
  – v prosinci 2015 schválila indická vláda nákup 5 komplexů systému S-400. Na začátku října 2018 byla v Dillí, na závěr dvoudenní návštěvy ruského prezidenta V. V. Putina, podepsána smlouva o dodávce těchto komplexů v hodnotě cca 5 mld. USD; Indie obchod uzavřela i navzdory riziku sankcí, jimiž chtějí USA uvalit trest na každého kupce ruského vojenského vybavení.
  – smlouvu podepsala v říjnu 2017 během oficiální návštěvy krále Salmána I. v Moskvě. Obchod v hodnotě více než 3 miliardy dolarů zahrnuje také pozemní zařízení pro saúdské královské pozemní síly.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
  Almaz S-400 Triumf

Sovětské a ruské protiletadlové raketové zbraně