Právo životního prostředí
Právo životního prostředí je soubor právních norem a institutů zaměřených na ochranu životního prostředí. Jedná se o hraniční právní odvětví, které zasahuje jak především do práva veřejného, tak do práva soukromého a které je úzce svázáno se správním právem.

Hlavní zásady 
V současné době jsou politika životního prostředí a tedy i právo životního prostředí založeny na několika základních principech․ Jedná se tak hlavně o princip prevence, princip předběžné opatrnosti a princip odpovědnosti původce, princip integrované ochrany a princip sdílené odpovědnosti. Za stěžejní jsou z těchto principů považovány princip prevence, princip předběžné opatrnosti a princip odpovědnosti původce.
 Princip nejvyšší hodnoty vychází ze skutečnosti, že životní prostředí je nenahraditelnou hodnotou, na jehož příznivém stavu závisí nejen osud lidstva, ale i existence samotného života na této planetě. Proto je mu obdobně jako lidskému životu a zdraví poskytována nejvyšší ochrana. Jde však o princip, který nelze absolutizovat do zákazu jakékoliv činnosti, která by se mohla dotknout životního prostředí, je nutná jeho koordinace v souladu s ostatními principy, zejména s principem trvale udržitelného rozvoje.
 Princip trvale udržitelného rozvoje je v § 6 zákona č. 17/1992 Sb., o životním prostředí, definován jako „rozvoj, který současným i budoucím generacím zachová možnost uspokojovat jejich základní životní potřeby a přitom nesnižuje rozmanitost přírody a zachovává přirozené funkce ekosystému“. Princip udržitelného rozvoje tak koordinuje nezbytnou ochranu životního prostředí s požadavky ekonomického a sociálního rozvoje. Při jeho uplatňování v právu to znamená provádět regulaci společenských vztahů zaměřenou na šetrné využívání přírodních zdrojů, jež umožní rozvoj, při němž budou respektovány požadavky na zachování příznivého životního prostředí.
 Princip odpovědnosti státu je založen na ustanovení článku 7 Ústavy, který zavazuje stát, aby dbal šetrného využívání přírodních zdrojů a ochrany přírodního bohatství, které patří v podobě životního prostředí k nejvyšší hodnotě (bohatství) společnosti. Plnou odpovědnost za stav životního prostředí a jeho ochranu nemůže převzít v současných poměrech již nikdo jiný než stát. Jen stát má možnost vytvořit a zajistit právní ochranu životního prostředí. Princip odpovědnosti státu je někdy nahrazován principem sdílené odpovědnosti, resp. ochrany jako všeobecné povinnosti, který je založen na povinnosti každého člověka podle svých schopností a možností podílet se na ochraně životního prostředí.
 Princip odpovědnosti původce je obecným právním principem. Znamená, že každý odpovídá za svou činnost, kterou ohrožuje nebo zhoršuje životní prostředí. Odpovědnost spočívá v náhradě způsobené škody, resp. v odstranění ekologické újmy a v deliktní odpovědnosti za protiprávní jednání, ale i v povinnosti při nakládání s nechtěnými produkty (např. původci odpadů). Nemusí to však být jen tyto formy odpovědnosti za porušení právních povinností ve vztahu k životnímu prostředí, ale též odpovědnost ve formě různých ekonomických nástrojů (poplatky, odvody, daně a další platby) za jednání jinak právem dovolené podle jiného speciálního principu znečišťovatel platí (PPP - polluter pays principle).
 Princip komplexní a integrované ochrany je výrazem poznání, že ohrožování a poškozování jedné složky přechází do složek jiných (např. nečistoty z ovzduší přecházejí do půdy, vody, rostlin a živočichů) a způsobuje poškození celého ekosystému. Komplexnost ochrany odráží jak jednotu životního prostředí a nezbytnost překonání původního odděleného pojetí právní ochrany jednotlivých složek životního prostředí, tak i potřebu koordinace právní regulace ochrany přírody s prostředky mimoprávními.
 Princip prevence je opět obecným principem práva, který má v ochraně životního prostředí zvláštní význam, neboť důsledky poškození prostředí jsou často nenapravitelné.
 Princip předběžné opatrnosti je v podstatě zvláštní modifikací principu prevence v ohrožování a poškozování životního prostředí. Jeho podstatu vyjadřuje § 13 zákona o životním prostředí, kde se uvádí, že „lze-li se zřetelem ke všem okolnostem předpokládat, že hrozí nebezpečí nevratného nebo závažného poškození životního prostředí, nesmí být pochybnost o tom, že k takovému poškození skutečně dojde, důvodem pro odklad opatření, jež mají poškození zabránit“. Předběžná opatrnost tudíž spočívá ve vycházení z nejhorší možné varianty z těch, které mohou nastat.
 Princip informovanosti a účasti veřejnosti vychází z předpokladu, že je-li ochrana životního prostředí veřejným zájmem a má-li každý právo na příznivé životní prostředí, musí mu být právními normami zajištěna možnost se na této ochraně podílet. Účast veřejnosti je zajišťována prostřednictvím přístupu k informacím o životním prostředí, účastí v řízeních, v nichž se rozhoduje o využívání přírodních zdrojů a o činnostech, které by mohly vést k ohrožování a poškozování životního prostředí, přístupem k prostředkům právní ochrany životního prostředí a účastí na přípravě právních předpisů. K plnému uplatnění principu účasti veřejnosti by měla přispět úplná realizace Aarhuské úmluvy (Úmluva Evropské hospodářské komise OSN o přístupu k informacím, účasti veřejnosti na rozhodování a přístupu k ochraně v záležitostech životního prostředí).
 Princip ekonomické stimulace vychází z požadavku, aby ekologické chování bylo i ekonomicky výhodné, a naopak. Jeho uplatnění je spojeno s vytvářením soustavy nástrojů pozitivní i negativní ekonomické stimulace. Ty mohou působit na chování příznivé pro životní prostředí i tehdy, když určitá činnost ještě nepřekračuje hranici protiprávního jednání.

České právo životního prostředí

Ústavní základy práva životního prostředí 
V samotné Ústavě ČR je právo životního prostředí zakotveno ve čl. 7: „Stát dbá o šetrné využívání přírodních zdrojů a o ochranu přírodního bohatství.“ Ústavní zakotvení práva životního prostředí má pak podobu zakotvení několika základních práv. Především je to právo na příznivé životní prostředí a další s ním související právo na včasné a úplné informace o stavu životního prostředí a přírodních zdrojů, která jsou zakotvena ve čl. 35 Listiny základních práv a svobod.
Vedle nich jsou to však i další základní práva:
 Čl. 6 odst. 1 zakotvující základní lidské právo na život
 Čl. 31 zakotvující právo na ochranu zdraví
 Čl. 11 odst. 3 zakotvující právo vlastnit majetek, současně však zakazující vlastníkovi mj. vykonávat je tak, aby bylo poškozováno lidské zdraví, příroda a životní prostředí nad míru stanovenou zákonem.
 Čl. 28 zaručující zaměstnancům právo na uspokojivé pracovní podmínky.

Prameny českého práva životního prostředí 
Právo životního prostředí je širokou disciplínou rozprostřenou v celé řadě pramenů, která zahrnuje zejména:
 Ústavní základy ochrany životního prostředí
 Zákon č. 17/1992 Sb., o životním prostředí: Stručný zákon, který pouze naznačuje základní rámec právní problematiky životního prostředí: vymezuje základní pojmy, zásady ochrany životního prostředí a povinnosti právnických a fyzických osob, a to povinnosti při ochraně a zlepšování stavu životního prostředí a povinnosti související s využíváním přírodních zdrojů. Kromě toho obsahuje obecné právní zakotvení institutu posuzování vlivů činností na životní prostředí a institutu odpovědnosti za ekologickou újmu. Dále zakotvuje dvě skutkové podstaty správních deliktů a sankce za jejich naplnění v souvislosti s podnikatelskou činností – první spojenou se způsobením ekologické újmy, druhou za neprovedené opatření k nápravě nebo neupozornění orgánu státní správy na porušení právních předpisů o ochraně životního prostředí. Zákon rovněž umožňuje orgánům státní správy příslušným k ochraně životního prostředí rozhodnout o předběžném opatření, tj. o dočasném (max. na dobu 30 dnů) zastavení nebo omezení činnosti, z níž hrozí nebezpečí poškození životního prostředí. Nakonec zákon zmiňuje ekonomické nástroje jako nástroje ochrany životního prostředí.
 Zákony s průřezovými nástroji ochrany životního prostředí – tato skupina zahrnuje zejména zákon č. 183/2006 Sb., o územním plánování a stavebním řádu (stavební zákon), zákon č. 100/2001 Sb., o posuzování vlivů na životní prostředí, zákon č. 76/2002 Sb., o integrované prevenci, zákon č. 167/2008 Sb., o předcházení ekologické újmě a o její nápravě. Patří do ní i zákon č. 123/1998 Sb., o právu na informace o životním prostředí, který podrobně upravuje předpoklady a postupy k zajištění jednoho ze základních lidských a občanských práv – práva na informace o stavu životního prostředí a přírodních zdrojů.
 Předpisy upravující ochranu složek životního prostředí: Zákon č. 254/2001 Sb., o vodách (vodní zákon), zákon č. 201/2012 Sb., o ochraně ovzduší, zákon č. 334/1992 Sb., o ochraně zemědělského půdního fondu, zákon č. 20/1987 Sb., o státní památkové péči (životní prostředí zahrnuje i složky uměle vytvořené člověkem).
 Předpisy upravující ochranu ekosystémů: Zákon č. 289/1995 Sb., o lesích (lesní zákon), zákon č. 114/1992 Sb., o ochraně přírody a krajiny.
 Předpisy upravující ochranu před zdroji znečištění: Zákon č. 185/2001 Sb., o odpadech, zákon č. 477/2001 Sb., o obalech, zákon č. 258/2000 Sb., o ochraně veřejného zdraví a nař. vlády č. 272/2011 Sb., o ochraně zdraví před nepříznivými účinky hluku a vibrací, zákon č. 350/2011 Sb., chemický zákon, zákon č. 18/1997 Sb., o mírovém využívání jaderné energie (atomový zákon), zákon č. 59/2006 Sb., o prevenci závažných havárií, zákon č. 78/2004 Sb., o nakládání s geneticky modifikovanými organismy a genetickými produkty.
 Předpisy upravující organizaci ochrany životního prostředí: Zákon o České inspekci životního prostředí, zákon o Státním fondu životního prostředí, ale i zákon o obcích, zákon o krajích.
 Za prameny práva životního prostředí považujeme i další předpisy, jejichž hlavním úkolem a cílem je regulace jiných oblastí společenských vztahů než vztahů péče o životní prostředí, avšak v jejich obsahu se přesto vyskytují právní normy a instituty, které se životního prostředí dotýkají anebo jsou v ochraně životního prostředí použitelné. Takových předpisů je velmi mnoho. Příkladem může být občanský zákoník (např. ustanovení o sousedských vztazích, o prevenci vzniku škod na majetku a o odpovědnosti za tyto škody), zákoník práce (pracovní prostředí je specifickým případem životního prostředí), zákony z oblasti finančního práva (ekonomické nástroje ochrany životního prostředí), předpisy upravující odpovědnost (trestní zákoník, zákon o přestupcích).

Evropské právo životního prostředí 
V oblasti práva životního prostředí existuje sdílená pravomoc Unie a členských států. To v praxi znamená, že od našeho vstupu do Evropské unie vzniká většina české legislativy v oblasti životního prostředí transpozicí evropského práva.

V současné době patří k hlavním prioritám politiky životního prostředí EU boj proti klimatickým změnám a znečištění, zachování biologické rozmanitosti, podpora odpovědného využívání přírodních zdrojů a udržitelný rozvoj. Za tím účelem se unijní instituce zaměřují především na tvorbu norem směřujících k omezování emisí skleníkových plynů (včetně vytvoření mechanismu obchodování s emisemi), k podpoře výroby energie z obnovitelných zdrojů či k omezování různých zdrojů znečištění (znečištění ovzduší, vody, hluk apod.).

K dalším prioritním legislativním oblastem Evropské unie na poli životního prostředí náleží například ochrana oblastí s výskytem chráněných živočišných a rostlinných druhů (především systém oblastí Natura 2000) či označování ekologicky šetrných výrobků.

Mezinárodní právo životního prostředí 
Mezinárodní právo životního prostředí je souhrnem pravidel mezinárodního práva, sloužících k ochraně životního prostředí před znečišťováním, neracionálním hospodařením s přírodními zdroji a jiným poškozováním. Současná mezinárodní úprava je velmi rozsáhlá a převážně roztříštěná do množství mnohostranných i dvoustranných smluv. Obecná východiska (zásady) mezinárodního práva životního prostředí jsou obsažena v právně nezávazných (doporučujících) dokumentech, jako je Stockholmská deklarace o životním prostředí (1972). Konkrétní smluvněprávní pravidla lze dělit podle složek životního prostředí:
 ochrana atmosféry (Úmluva o dálkovém znečišťování ovzduší přesahujícím hranice států, 1979, Vídeňská úmluva o ochraně ozonové vrstvy, 1985),
 ochrana vod (Úmluva OSN o mořském právu, 1982)
 nebezpečné činnosti (Úmluva o včasném oznamování jaderných nehod a Úmluva o pomoci v případě jaderné nebo radiační nehody, 1986, Basilejská úmluva o kontrole a pohybu nebezpečných odpadů přes hranice států, 1989),
 ochrana přírody (např. Úmluva o mezinárodním obchodu s ohroženými druhy volně žijících živočichů a rostlin, 1973, Úmluva o biologické rozmanitosti, 1992),
 ochrana klimatu (Rámcová úmluva OSN o změně klimatu, 2005),
 účast veřejnosti v rozhodovacích procesech týkajících se životního prostředí, zajištění právní ochrany v záležitostech životního prostředí (Aarhuská úmluva, 1998).

Konference OSN o životním prostředí a rozvoji (Rio de Janeiro, 1992) schválila Deklaraci o životním prostředí a rozvoji, dále rozsáhlý akční program ochrany životního prostředí, tzv. Agenda 21.

Reference

Externí odkazy 
 

 
Ochrana přírody
Právní odvětví