Korán o židech a křesťanech
Korán o židech a křesťanech hovoří v mnoha súrách, kde kodifikuje islámská pravidla ohledně chování k těmto menšinám v islámských zemích. Mohamed nazýval v Koránu židy a křesťany jako "Lidé Knihy" (ahl al-Kitab), neboť obě náboženské skupiny získaly od Boha knihy s náboženskými předpisy. Podle Koránu tyto knihy (Tóra, Žalmy, Evangelia; dále jen bible) jsou slovem Božím a pokud někdo pochybuje o pravdivosti Koránu, má si v bibli ověřit, zda slova Koránu jsou pravdivá.

Odkazy na bibli 
Citace uvedené v tomto článku mohou čtenáře uvést v mylný dojem, že Korán vybízí k násilí na křesťanech a židech. Je třeba uvést tyto tři odkazy, neboť Korán se opírá o pravdivost bible. Mohamed nevyzýval přímo k násilí na židech a křesťanech, ale pouze na těch, kteří nenásledují své vlastní učení a proto už nejsou počítáni k pravověrným stoupencům toho náboženství.

Bůh potvrzuje pravdivost bible:
 

Bůh odkazuje na bibli:
 

Bůh ztotožnil svoje Slovo s osobou Mesiáše (tj. Krista):
 
Verš 45. je obzvlášť významný, protože poskytuje velmi přesný průnik mezi Koránem a evangeliem Jana. Korán zde tvrdí, že Mesiáš, čili Kristus, přišel od Boha jako Slovo Boží. Korán tedy správně tvrdí, že kdo následuje učení židů a křesťanů, ten je věrný Bohu. Z dalších veršů v tomto článku pak vyplývá, že trest má přijít pouze na ty, kdo se neřídí svým vlastním náboženstvím.

Vztah Mohameda k Lidem knihy 

Vztah Muhammada k židům a křesťanům prošel poměrně dramatickým vývojem, jehož odrazem je koránský text. Ze začátku se Mohamed považuje za hlasatele názorů těchto monoteistických systémů jako protikladu k realitě předislámské polyteistické Mekky. Po odchodu do Medíny, ve které žilo několik židovských kmenů, očekával, že se podrobí jeho autoritě. To se však nestalo – židé jeho proroctví zpochybňovali a dokonce se spojili s jeho nepřáteli. Proti těmto židovským kmenům Mohamed později nařídil vojenské expedice (viz Seznam Mohamedových vojenských expedicí). Rozchod se židy je završen změnou kultovních předpisů i rozpracováním představy o původním monoteismu Abraháma (16:120, 3:60), který je nazván hanífou. I spojenectví s křesťany nakonec padá, když se v koránu se objevují útoky na křesťanské učení o Trojici.

Přes to všechno je obecně tón Koránu k „národům Knihy“ vcelku příznivý; nepatří mezi zásadní nepřátelé jako modloslužebníci a nevěřící, ačkoliv některé skutky a činy je do této kategorie mohou uvrhnout. Ke konverzi nemají být donucováni (na rozdíl od nevěřících či polyteistů), ale musí se podrobit pravidlům islámské společnosti.

Súra 2 – Medínské právo a směr modlitby 
Súra Kráva je první medínskou súrou a obsahuje některé základní verše o vztahu muslimů k lidem knihy.

Verš 2:59/62 naznačuje, že židé, křesťané a sabejci si jsou rovnocenní a nemusejí se obávat setkání s Bohem.

2:137 obsahuje tezi, že se všichni nemusejí stát muslimy; stačí, aby uvěřili v „něco podobného“.

  

Verš 2:136/142 potom ohlašuje změnu qibly - tedy směr, kterým věřící obracejí svou tvář při modlitbě.

Podle tradice se Muhammad po příchodu do Medíny modlil tváří k Jeruzalému stejně jako židé. Tato qibla zůstala v platnosti asi jeden a půl roku až do doby, kdy došlo k rozchodu s židy. Muhammad provedl změnu velmi rázně, jednoho se začal modlit směrem ke Ka´bě a krátce nato recitoval tyto verše. Možno říci, že tímto okamžikem se islám oddělil definitivně od židovského kultu a stal se naprosto nezávislým náboženským systémem.

Súra 3 - Učení o hanífovi Abrahámovi 
Súra Rod Imránův pochází asi z 2.-3. roku Hidžry a obsahuje některé polemiky s židy ohledně Ježíšovy podstaty (zvláště verše 3:30/33-56/63). Také jasněji formuluje učení o Abrahámovi jako "Božím hanífovi".

Súra 9 - náboženská daň a synovství Boží 

Súra Pokání je jednou z nejradikálnějších koránských súr (viz verš 9:5 o zabíjení modloslužebníků). Obsahuje kromě jiného také příkaz, aby židé a křesťané platili speciální poplatek (džizju) za to, že jim nebude ublíženo, a výzvy k tomu, aby Bůh proti židům a křesťanům bojoval za to, do jakých lží upadli.

Súra 9:29 je částečně podobná úryvku z Janova evangelia 12:47-49, kde ale Ježíš říká, že nepřišel, aby soudil ty, kdo ho neposlouchají, ale že tito lidé budou souzeni teprve až nastane poslední den. Soud však nebude konat člověk, ale Boží Slovo, které promluvil Mesiáš (Kristus). Vztahuje se to tedy zejména na židy, ale i na křesťany.

Súra 5 – Přátelství s křesťany a židy 
Súra Prostřený stůl je jednou z posledních Mohamedových súr. Většina textu pochází z období po dobytí Mekky a obsahuje finální pravidla pro muslimy, které Mohamed před svou smrtí zjevil. Verše 8/6-29/26 ukazují na dobu, kdy se Muhammad již nemusel obávat opozice medínských židů. Súra obsahuje dosti ostré útoky proti křesťanům a učení o Trojici.

Verše 5:52–53 jsou základem budoucí praxe, že každá náboženské skupina by měla žít podle pravidel vlastního Písma.

Verš 5:56 však muslimy varuje, aby si nebrali křesťany ani židy za své přátele.

Verš 5:76/72 označuje křesťany, věřící v božskou podstatu Ježíše Krista, za nevěřící.

Súra 16 - Rozdíly v tabuizovaných jídlech muslimů a židů 
Súra 116 s názvem včely kodifikuje některá podstatná pravidla, týkající se stravování. Verš 16:118 (v některých verzích 119) vysvětluje rozdíly v tabuizovaných jídlech muslimů a židů. V tóře prý původně byly předpisy stejné, jako jsou ty muslimské, ale židé jejich význam pokřivili – ke své vlastní škodě. Později se k tomuto přidává myšlenka, že více zakázaných jídel je postihem Božím za zbloudění židů.

Reference 

Korán