Výukový dialog
Výukový dialog je sled komunikačních výměn mezi pedagogem a žáky při výuce. Od obyčejného dialogu se liší především tím, že výukový dialog je umělejší. To znamená, že učitel nedává otázky žákům kvůli tomu, aby zjistil nové informace, ale proto, aby ověřil, co se žák naučil. Proto je až z dvou třetin dominantou učitele a třetinu tvoří otázky a odpovědi žáků. Je možné vnímat ho jen jako výukovou metodu, ale i jako veškerou komunikaci ve třídě.

Znaky dialogu 
Dialog se vyznačuje těmito znaky:
 Střídaní rolí hovořícího a adresáta
 Aktivní účast
 Vzájemná reaktivita
 Hledání společného významu

Vznik výukového dialogu 
Z pohledu vývoje výukových metod stojí výukový dialog hned na začátku, a to v antice. Už ve starověkém Řecku významný učitel a filosof Sokrates zavedl významný způsob vzdělávání zvaný maieutika. Je to metoda pomáhání myšlence na svět, což znamená, že Sokrates vedl své žáky k poznání a k odhalení odpovědi na základě dialogu a pomoci otázek.

Otázky 
Hlavní složkou výukového dialogu jsou otázky. Existují různé typy, které se však dají shrnout do dvou největších skupin a to jsou otázky otevřené a uzavřené.

Uzavřené otázky slouží k:
 zkontrolování vědomostí
 zjištění, zda žáci vykonali za domácí úkol to, co měli
 zjištění, zda žáci rozuměli výkladu učiva
 upozornění žáků na klíčové informace
 zjištění znalostí před započetím výkladu učiva

Na rozdíl od nich otevřené otázky slouží k:
 umožnění žákům přemýšlet nahlas
 povzbuzení žáků
 pomáhají porozumět výkladu učiva v jazyce žáků
 zlepšení schopnosti naslouchat
 vedou k lepšímu zapamatování učiva
 umožňují přenášet naučené poznatky do jiných kontextů
 umožňují vyšší kognitivní funkce  Obe skupiny otázek jsou nutné k zajištění funkčního chodu vyučování.

Funkce výukového dialogu 
Dialog plní tyto funkce:
 zprostředkovává společnou činnost účastníků nebo jednotlivých pracovních skupin
 zprostředkovává vzájemná působení účastníků v nejširším smyslu včetně výměny informací, zkušeností, ale i motivů, postojů, emocí
 zprostředkovává osobní i neosobní vztahy
 formuje všechny účastníky pedagogického procesu, zejména pak osobnost žáků
 je prostředkem k uskutečňování výchovy a vzdělávání, neboť cíl, učivo, metody a tak dále nemohou vystupovat v pedagogickém procesu přímo, ale ve slovní či mimoslovní podobě
 konstituuje každý výchovně vzdělávací systém, neboť tvoří jednu z jeho hlavních složek
 zajišťuje jeho fungování, vnáší do něj pohyb, vývoj, dynamiku, udržuje jeho stabilitu.

Gavora tyto funkce shrnuje do tří pojmů a to do kognitivního rozvoje žáků a do rozvoje afektivní a sociální stránky žáka.

Typy výukového dialogu 
Výukový dialog může probíhat v různých podobách z hlediska připravenosti.

Může být detailně připravený, kdy si pedagog dopředu připraví, co bude říkat a jak bude učivo prezentovat. Tato podoba se prezentuje v neměnné podobě.

Dalším typem je rámcově připravená komunikace, kdy je len zhruba ohraničena a je založena na předešlých pedagogických a situačních zkušenostech.

Posledním je nepřipravená komunikace, kdy dochází k ojedinělým situacím, s kterými se pedagog střetává zřídkakdy, a většinou jsou neopakovatelné. Jde o situace, které jsou často emocionální a napjaté a pedagog na ně musí reagovat citlivě a s ohledem na žáka a na další vývoj situace.

Další typy výukového dialogu popisuje Alexander (2001) a nazírá na ně z hlediska způsobu, jakým podporuje učení. Rozlišuje celkem pět typů:
 memorování – drilování fakt a myšlenek prostřednictvím opakování
 ecitace – kladení a zodpovídání uzavřených otázek s předem danou odpovědí
 expozice – výklad učitele, předkládání nových informací, vysvětlování pravidel a postupů
 dialog jako lešení – strukturované dotazování učitele, které stimuluje kognitivní aktivitu žáků a vede ke zpracovávání předkládaných konceptů a významů
 diskuse – volnější výměna myšlenek mezi členy třídy (včetně učitele), přičemž učitel ustupuje do pozadí, cílem je participace všech zúčastněných.

Závěr 
Výukový dialog je neoddělitelnou součástí výchovně-vzdělávacího procesu probíhajícího ve školských zařízeních. Využívá se už od nepaměti k vysvětlování a k diskutování nových poznatků, které se žáci mají naučit. Když by se výukový dialog nepoužíval, výchovně-vzdělávací proces by byl značně ztížený, pro některé jedince až nemožný.

Reference

Literatura 
 GAVORA, Peter. Učitel a žáci v komunikaci. Brno: Paido, 2005, 165 s. .
 MAREŠ, Jiří a Jaro KŘIVOHLAVÝ. Komunikace ve škole. Vyd. 1. Brno: Masarykova univerzita, 1995. .
 MAREŠ, Jiří a Jaro KŘIVOHLAVÝ. Sociální a pedagogická komunikace ve škole. Praha: Státní pedagogické nakladatelství, 1990. Pedagogické a psychologické studie. .
 MLČÁKOVÁ, Pavla. Výukový dialog a jeho specifika na základní škole praktické [online]. Brno, 2008 [cit. 2013-11-24]. Dostupné z http://is.muni.cz/th/180617/ff_b/Bakalarska_prace_-_Pavla_Mlcakova.pdf. Bakalářská práce. Masarykova unvierzita.?? Vedoucí práce Mgr. Šeďová Klára Ph. D.
 PAŘÍZEK, Vlastimil. Učitel v nezvyklé školní situaci. 1. vyd. Praha: Státní pedagogické nakladatelství, 1990, 102 s. Knihovnička učitele. .
 ŠEĎOVÁ, Klára. Co víme o výukovém dialogu?. Studia paedagogica. Brno, 2009, roč. 14, č. 2. Str. 11-28. ISSN 1803-7437. Dostupné z: http://www.phil.muni.cz/journals/index.php/studia-paedagogica/article/view/81/184

Pedagogika