Arata Isozaki
Arata Isozaki (23. července 1931 Óita – 29. prosince 2022) byl japonský architekt, laureát Pritzkerovy ceny pro rok 2019.

Život 
Narodil se na nejjižněji položeném ostrově Japonska Kjúšú. Od roku 1953 navštěvoval Fakultu architektury na Tokijské univerzitě, kterou úspěšně ukončil v roce 1954. Po studiích získal práci u významného architekta Kenzó Tangeho. V roce 1963 si založil vlastní ateliér pod názvem Arata Isozaki & Associates. Roku 1964 měl svou první přednášku na Tokijské univerzitě a od té doby přednášel na mnoha univerzitách po celém světě (Harvard, Yale, UCLA). Byl třikrát ženatý a s druhou manželkou měl dva syny.

Tvorba 
V době, kdy se začal věnovat architektonické tvorbě, vládl v Japonsku směr zvaný metabolismus. V pozdních 50. letech se začaly navrhovat přizpůsobivé plug-in megastruktury. Po úpadku metabolistických myšlenek nastoupila tzv. „nová vlna“ architektů, mezi nimiž vynikal právě Arata Isozaki či Kazuo Šinohara. Dospěli k přesvědčení, že v současnosti již nelze dosáhnout významuplný vztah mezi budovou a městem jako celkem, každá stavba je dnes solitér a harmonicky ji vkomponovat do chaotické změti moderního velkoměsta není možné.

Isozakiho kariéra po odchodu z ateliéru Kenzo Tangeho začala návrhem pobočky banky Fukuoka na ostrově Kjúšú v roce 1966. Na 14. trienále v Miláně představil Elektrický labyrint. Šlo o revoluční dílo pojaté jako multimediální představení Hirošimské tragédie, sestávající z náhodně se otáčející obrazovky a obrazů promítaných zpětně. Tímto dílem si získal reputaci u evropské avantgardy.

Na trienále se setkal se skupinou Archigram, jakož i s Hansem Holleinem, jehož tvorbou se v pozdějších návrzích nechal inspirovat, zejména v otázce výběru a kombinace materiálů. Inspiroval se také Claudem Ledouxem a jeho symbolickou neoplatónovskou geometrií.

Za vyvrcholení jeho tvorby se považuje Muzeum Gunma v Japonsku, postavené v letech 1971–1974. Tato stavba byla reakcí na mizení tradiční japonské architektury, a to zejména na ztrátu tradičního japonského prostoru šera, tedy zákoutí s tlumeným osvětlením.

Charakteristické znaky tvorby 
Zacházel s neobvyklými kombinacemi materiálů jako kámen + kov + dřevo. Stavby jsou charakteristické smělostí formy, plnými, mohutnými objemy, zajímavou barevností a vynalézavostí. Používal jednoduché geometrické formy. Nejpoužívanějšími prvky jsou kostka, mříž, zaoblenost hran, která je patrná na většině staveb japonské architektury 20. století, jakož i duch minimalismu, i co se interiérů týká. Často využíval střešní světlíky na prosvětlení prostoru, díky čemuž si mohl dovolit nenarušovat vnější fasády okenními otvory.
 
Kombinoval prvky tradiční japonské kultury a západní styl. „Jako architekt opravdu následuji západní kulturu, ale vyrostl jsem v Japonsku a mám sobě jeho kulturu, takže mám představu o prostoru, která je asijská. Velmi se přikláním k asijské tradici. Pokud však jde o formu architektury, přikláním se spíše na západ,“ řekl k tomu sám Isozaki.

Projekty a realizace 
 1968/71 – Fukuoka City Bank, ústředí, Fukuoka, Japonsko
 1971/74 – Muzeum umění prefektury Gunma, Japonsko
 1972/74 – Muzeum moderního umění Kita-Kyushu, Fukuoka, Japonsko
 1973/74 – Hlavní knihovna Kita-Kyushu, Fukuoka, Japonsko
 1976/78 – Radnice Kamioka, Gifu, Japonsko
 1978/83 – Tsukuba Center Building, Ibaragi, Japonsko
 1981/86 – Muzeum současného umění, Los Angeles, USA
 1983/90 – Palau Sant Jordi, Barcelona, Španělsko
 1986/90 – Umělecká věž Mito, Ibaragi, Japonsko
 1986/92 – Nové Brooklynské muzeum, New York, USA
 1987/89 – Univerzita Bond, Queensland, Austrálie
 1987/90 – Budova Disney, Florida, USA
 1987/90 – Mezinárodní konferenční centrum Kita-Kyushu, Fukuoka, Japonsko
 1990/94 – Centrum japonského umění a technologie, Kraków, Polsko
 1991/95 – Koncertní sál, Kjóto, Japonsko
 1991/95 – B-con Plaza, Oita, Japonsko
 1993/95 – Casa del Hombre, A Coruña, Španělsko
 1993/96 – Policejní stanice Západ, Okajama, Japonsko
 1993/98 – Kulturní komplex Higashi Shizuoka, Šizuoka, Japonsko
 1997/03 – Centrum umění a médií Yamaguchi, Yamaguchi, Japonsko
 1998 – Kulturní centrum Shenzhenu, Čína
 1999 – The Millenium House - Sheikh AL-Thani Villa, Katar
 1999 – Sheikh Al-Thani Majilis, Katar
 2001 – Ubytovací areál High-town Kitagata II, Gifu, Japonsko
 2001 – Komunitní centrum Kitagata, Gifu, Japonsko
 2002 – Národní knihovna, Katar
 2002 – Stadion ledního hokeje, Turín, Itálie
 2003 – Akademie výtvarných umění a muzeum současného umění CAFA Moca, Peking, Čína
 2003 – Zendai Art Museum Hotel, Šanghaj, Čína
 2003 – Národní knihovna Nik-Naten, Katar
 2004 – Projekt Nanjing, Nanking, Čína

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 Informace na About.com 
 Profil na Great Building.com
 Profil na Archiweb.cz

Japonští architekti
Brutalističtí architekti
Absolventi Tokijské univerzity
Laureáti Pritzkerovy ceny
Narození v roce 1931
Narození 23. července
Narození v Óitě
Úmrtí v roce 2022
Úmrtí 29. prosince
Muži