Madona ze Zahražan
Socha Panny Marie s Ježíškem, zvaná Madona ze Zahražan, pochází z bývalého kláštera magdalenitek v Mostě-Zahražanech (1281–1442). Vznikla v 70. letech 14. století. Nyní je umístěna v Národní galerii v Praze.

Popis a zařazení 
Jedná se o sochu z lipového dřeva, výška 84 cm, se zbytky původní polychromie. Výrazně esovitě prohnutá postava Madony drží na pravé paži Ježíška, který prstem na ústech symbolizuje mlčenlivost řádových sester. Oděv Panny Marie obepíná tělo, zdůrazňuje přirozený pohyb a obloukem na pravém boku kompozičně vyvažuje postavu dítěte. Drapérie je rozvedena do propracované soustavy záhybů a kombinuje hluboké příčné prohlubně a složité řasení splývajících dolních cípů šatu. Užití perspektivní zkratky a skloněné pohledy Marie i Ježíška naznačují, že socha byla původně umístěna na vysoké konzole nebo v horní části oltáře.

Zahražanská Madona je příbuzná některým dřevěným trůnícím Madonám ze 70. let (z Hrádku, z Konopiště) a také kamenné soše Madony ze Staroměstské radnice v Praze (1380) a triforiové bustě Blanky z Valois, které jsou dílem svatovítské huti. Figurální typ, shodný se zahražanskou Madonou, se objevuje v knižní malbě (Evangeliář Jana z Opavy, 1368). Kompoziční schéma má svůj předstupeň v Liber viaticus (1354–1364), opakuje se v řadě nástěnných maleb (Karlštejn, Emauzy) a také u postavy sv. Kateřiny na deskové malbě z cisterciáckého kláštera ve Vyšším Brodě (Madona mezi sv. Kateřinou a sv. Markétou, kol. 1360)

Zahražanská Madona je mimořádně kvalitní a stylově vyhraněná řezba, ke které v kontextu středoevropského sochařství třetí čtvrtiny 14. století nelze nalézt paralelní dílenské práce. Představuje důležitý přechodný vývojový stupeň a stylový zlom českého gotického sochařství od Michelské madony k madonám Krásného slohu.

Kult milostné sochy 
Socha madony byla od konce 14. století umístěna na hlavním oltáři klášterního kostela magdalenitek (a po roce 1421 farního chrámu) v Zahražanech uctívána jako zázračná (= milostná, tj. projevující prosebníkům svou milost). Díky popsaným zázračným uzdravením věřících se zahražanský kostel v době baroka stal významným římsko-katolickým poutním místem. Zmínil je již roku 1660 Bohuslav Balbín, a pod něm je Wilhelm Gumppenberg zařadil do mariánského atlasu nejvýznamnějších poutních míst Evropy. Atlas byl v českém prostředí rozšířen a čten zejména v německém překladu cisterciáka Augustina Sartoria z roku 1717. Poutníkům se v něm doporučovalo propojit pouť s Bohosudovem, Mariánskými Radčicemi, Horním Jiřetínem, Chomutovem, Kvínovem a Údlicemi. Poutě byly po částečném poboření kláštera roku 1893 přesunuty do děkanského kostela v Mostě a direktivně zrušeny novým politickým režimem a projektem těžby v mosteckém hnědouhelném revíru po roce 1948. Nové publikace Zahražany mezi poutními místy již neuvádějí.

Reference

Literatura 
 Jiří Fajt, Štěpánka Chlumská, Čechy a střední Evropa 1220–1550, Katalog stálé expozice Národní galerie v Praze 2014, , s. 39–40
 Aleš Mudra, Madona ze Zahražan, Ústecký sborník historický 2004, s. 409–431
 Albert Kutal, in: České umění gotické 1350–1420, Academia Praha 1970, s.132–133
 Rudolf Hönigschmid, in: Josef Opitz, Gotische Malerei und Plastik Nordwestböhmens. Katalog der Ausstellung in Brüx-Komotau (Most-Chomutov), 1928, s. 76–77
 Jan Royt, Obraz a kult v Čechách v 17. a 18. století. Karolinum Praha 2011, s. 282, 289, 295; 
 Augustin Sartorius, Marianischer Atlas, oder Beschreibung der Marianischen Gnaden-Bilder...in eine besondere Ordnung der Länder, Städte, und Oerther eingerichtet. Praha 1717, dostupné online 

České gotické sochařství
Sbírka Národní galerie v Praze
Sochy Madony s dítětem v Česku
Poutní místa litoměřické diecéze
Dřevěné sochy v Praze