Terapeutická komunita
Terapeutická komunita (dále TK) je pobytová sociální služba pro osoby závislé na návykových látkách nebo pro osoby s chronickým duševním onemocněním, které mají zájem o znovuzačlenění do běžného života, tzv. resocializaci. Poskytuje tedy služby dlouhodobé pobytové léčby a sociální rehabilitace. Jedná se o službu přechodného charakteru, tj. výše uvedené osoby jsou zde ubytovány na dobu určitou. Cílem terapeutické komunity je poskytnou klientům bezpečné a podnětné prostředí pro další seberozvoj, který je realizován především prostřednictvím sociálního učení a jasně vymezenými, srozumitelnými pravidly. Hlavní potenciál komunitního léčení je spojení několika základních složek: každodenní soužití členů komunity, monitorované sociální učení a nácvik běžných sociálních dovedností.

Rozdělení TK 
Existují 2 typy TK, které se liší ve své organizaci a v přístupu k léčbě klientů.

 Demokratická terapeutická komunita: Komunita má demokratickou strukturu. Hlavním konceptem je sociální interakce, dbá na společné rozhodování a společnou zodpovědnost. Týká se především osob duševními obtížemi.
 Hierarchická terapeutická komunita: Členové komunity se účastní rozhodování na základě jejich osobního růstu v terapeutickém programu. Komunita má vysoce strukturovaný program. Týká se především osob drogově závislých.

Vznik a vývoj

Demokratická terapeutická komunita 
Terapeutická komunita demokratického typu vznikla v průběhu druhé světové války ve Velké Británii. Důvodem bylo velké množství psychicky narušených a traumatizovaných vojáků z války. Odborníci se snažili vojáky co nejrychleji zbavit obtíží, aby je mohli vrátit zpět do boje. Z tohoto důvodu se začala intenzivně využívat skupinová psychoterapie. Prvními místy, kde se psychoterapií skupin zabývali byla léčebná zařízení pro narušené vojáky Northfield Hospital v Birminghamu a v nemocnici Mill Hill v Londýně. Hlavní podíl na propracování systému TK a jeho praktickém rozšiřování měl Maxwell Jones. V počátku začínal skupinovými vzdělávacími diskuzemi o fyziologické a psychologické podstatě posttraumatických a psychosomatických potíží u psychicky narušených vojáků. Postupně se diskuze stávaly otevřenější a účastnilo se jich více lidí. Pomalu se smazávaly tradiční demarkační linie mezi lékaři, sestrami a pacienty. V 50. letech 20. století pak Jones vypracoval model sociální rehabilitace, který měl za účel pomáhat pacientům řešit emoční, vztahové a behaviorální problémy pomocí společného života ve strukturovaném prostředí.

Zásady TK podle Jonese 
 Oboustranná komunikace na všech úrovních: Na rozdíl od obvyklé hierarchické a formální komunikace přikládal Jones důraz na vzájemnou a otevřenou komunikaci mezi personálem a pacienty v celém společenství.
 Proces rozhodování na všech úrovních: Snaha o srozumitelnost a přístupnost rozhodovacích procesů všem, kterých se rozhodnutí týká.
 Společné vedení: Princip spolusprávy pacientů a zapojení do zodpovědnosti za každodenní fungování společenství.
 Konsenzus v přijímání rozhodnutí: Uznat partnerství, umět naslouchat, rozumět, vysvětlovat a přijímat odlišné názory, postoje a zájmy, zároveň ovšem respektovat nadřazené principy a jasná pravidla.
 Sociální učení v interakci tady a teď: Vše, co se v komunitě děje, je pojímáno jako příležitost k učení.

Hierarchická terapeutická komunita 
Za první TK hierarchického typu je považován Daytop Village v New Yourku, založený roku 1963 psychiatrem Danielem Casrielem a jeho spolupracovníky. Chtěl založit terapeutické centrum pro rostoucí populaci drogově závislých. V té době vládlo přesvědčení, že přístupy terapeutických komunit vycházejících z Jonese u klientely drogově závislých selhávají. Casriel hledal tedy vhodnější model. Nakonec se inspiroval svépomocnou skupinou Synanon. Později založil v New Yorku léčebné centrum, kde aplikoval principy Synanonu.

Společné znaky demokratické a hierarchické TK 
 Neformální a otevřená atmosféra
 Centrální místo skupinových setkání v terapeutickém programu
 Sdílení práce na udržování a chodu zařízení
 Terapeutická úloha klientů
 Podíl klientů na moci a společné hodnoty a myšlenky.

Tyto dva typy TK se ve své organizaci a v přístupu k léčbě ovšem také liší. Některé rozdílné znaky ze soudobého pohledu jsou:

 Uspořádání průběhu léčby
 Formulace pravidel
 Profesionalita terapeutických týmů

Terapeutické komunity v průběhu 60., 70. a 80 let 
Začínající TK vnesly řadu revolučních pohledů do systému psychiatrické péče. Ve druhé polovině 20. století se začal model TK šířit po celém světe. Byla založena řada komunit v Británii, Holandsku, Francii, Itálii, Austrálii, Kanadě a USA. Rozvoj TK byl nepochybně reakcí na zastaralou a neefektivní formu léčby, zavírání a kontrolu duševního života v léčebných zařízeních. Přístup TK se na rozdíl od předchozího systému psychiatrické péče zakládal na cíleně strukturovaném sociálním prostředí a zaměřoval se na pochopení skupinové dynamiky. Koncem 60. let byla založena Asociace terapeutických komunit (ATC), která prosazovala širší pojetí TK s důrazem na humánní a otevřený přístup. Zasazovala se také o demokratickou participaci a odpovědnost všech členů TK, bezpečnou a uspořádanou sociální strukturu, živé učení a kulturu zkoumání.

Terapeutické komunity dnes 
Dnes se principů TK využívá zejména při práci s drogově závislými, s delikventy, s lidmi s těžkými poruchami osobnosti a s lidmi s psychózami. Principy TK se již uplatňují v různých institucích, např.: denní stacionáře, domy na půl cesty, azylové domy, výchovná zařízení pro děti a mládež. V minulosti demokratické a hierarchické komunity cítily vzájemnou rivalitu a konkurenci. V současnosti však vzájemně komunikují a spolupracují.

Terapeutické komunity v Česku 
Během 50. let 20. století se rozšířily TK i do ČSR. Situace komunistického Československa s podřízeností sovětské ideologii a vysokou mírou uzavřenosti vůči západním myšlenkovým proudům však způsobila specifický vývoj TK. Byl využíván pojem „léčebný kolektiv“, který sloužil jako nálepka pro TK, o nichž se v té době nesmělo mluvit. Až na prahu 70. let se stal pojem terapeutická komunita zcela oficiální a mohl být prosazován jako doporučený model pro léčbu neuróz. Již v roce 1948 bylo ve všeobecné fakultní nemocnici v Praze založeno první specializované lůžkové oddělení pro studium a léčbu alkoholismu, známé jako Apolinář. Model léčby závislostí rozvíjený v Apolináři nesl prvky terapeutické komunity a behaviorálních přístupů. Dále bylo založeno několik zařízení s prvky TK, např.: v Lobči, v Sadské, v Brně, v Kroměříži a další. Asociace nestátních organizací uvádí, že dnes je v ČR kolem 15 terapeutických komunit z nichž je většina registrována jako sociální služba a certifikována Radou vlády pro koordinaci protidrogové politiky. Některé jsou součástí zdravotnického zařízení.

Obsah a průběh poskytované služby v Česku 
Pobyt v TK obvykle trvá obvykle 6-12 měsíců. Většina TK v ČR je protidrogová, proto klientelu tvoří povětšinou drogově závislí klienti ve věku od 18 let, z nichž mají někteří psychosociální a somatické poškození, případně problémy se zákonem.

Základní pravidla 
Ve většině TK platí několik základních pravidel, které je pro dobrý průběh léčení nutné dodržovat.

 Neužívat drogy, alkohol, či jiné látky ovlivňující vědomí
 Neužívat násilí či výhružek
 Nemít sex s dalším členem komunity

Porušení některého z těchto pravidel vede k okamžitému vyloučení.

Fáze léčby 
Léčba v TK pro drogově závislé bývá uspořádána do 3 fází, jimiž klient prochází.

 Fáze: Období Asimilace. Zaměřuje se na zapojení klienta do TK. Kontakty s rodinou a osobami mimo komunitu jsou omezeny na minimum, nebo vyloučeny. Klient se orientuje v pravidlech a vztazích. Učí se využívat skupinového terapeutického prostředí, získávat podporu a přizpůsobuje se životu bez drog.
 Fáze: Vrcholné období léčby s využitím všech terapeutických a sociálních zdrojů. Dochází ke zlepšování chování, zvyšování úrovně náhledu, ke vzestupu postavení v komunitě, k rozvoji zralosti a k růstu osobní autonomie.
 Fáze: Uzavírání terapeutického procesu, postupná separace od komunity a příprava na návrat. Dochází k ověřování osobní zralosti, vytváření individuální sítě pozitivní sociální a psychologické podpory a k bilanci.

Po ukončení léčby by se měl klient integrovat do společnosti tak, aby se jeho život z velké části podobal vrstevníkům, kteří si neprošli závislostí. Není již členem TK a je od ní fyzicky i organizačně separován. Může se však na komunitu obracet pro radu a pomoc.

Odkazy

Reference

Literatura 
 HARTL, Pavel: Komunita občanská a komunita terapeutická. Praha. Sociologické nakladatelství.1997. 
 Kamila. TERAPEUTICKÁ KOMUNITA, obecný model a jeho aplikace v léčbě závislostí. Praha. Grada.2008. 
 Středočeský kraj, Magdalena o.p.s. Terapeutická komunita pro drogově závislé I. Středočeský kraj. 
 Středočeský kral, HL.M. Praha, Magdaléna o.p.s. Terapeutická komunita pro drogově závislé II. 
 NEŠPOR, Karel. CSÉMY, Ladislav. Léčba a prevence závislostí. Praha. Psychiatrické centrum Praha, 1996.

Související články 
 Drogová závislost
 Sociální patologie
 Psychoaktivní droga
 Detoxikace

Sociální bydlení
Klinická psychologie
Psychoterapie
Psychiatrie