Max Bill
Max Bill (22. prosince 1908, Winterthur – 9. prosince 1994, Berlín) byl švýcarský architekt, sochař a designér, představitel Curyšské školy konkrétního umění.

Život 
V letech 1924 až 1927 se vyučil jako stříbrník na Uměleckoprůmyslové škole v Curychu. Už roku 1925 byl jako sedmnáctiletý pozván na Mezinárodní výstavu moderního výtvarného umění v Paříži, kde na něj silně zapůsobila díla Le Corbusiera nebo K. S. Melnikova. 1927/1928 studoval na Bauhausu v Dessau, kde tehdy působili například Albers, Kandinskij, Klee a Moholy-Nagy.

Od roku 1929 působil jako architekt, od roku 1932 také jako malíř, grafik a designér. Roku 1931 se oženil a s hudebnicí B. Spoerri měl syna Jakoba. Byl členem různých uměleckých skupin a roku 1936 definoval cíle „konkrétního umění“, jehož se stal představitelem. Po nástupu nacismu v Německu pomáhal ohroženým antifašistům k útěku a brzy v 50. letech se angažoval v ochraně životního prostředí. V roce 1944/1945 začal učit na uměleckoprůmyslové škole v Curychu a spřátelil se také s F. Kupkou. Od roku 1951 spoluzakládal Vysokou školu designu v Ulmu, navrhl její budovu a v letech 1953 až 1956 byl jejím prvním rektorem. 1957 se vrátil do Curychu a v letech 1967 až 1974 působil na Vysoké škole výtvarných umění v Hamburku. V letech 1955, 1959 a 1964 se zúčastnil výstavy Documenta v Kasselu.

V letech 1961-1968 byl nestranickým členem zastupitelstva města Curychu a v letech 1967-1971 poslancem Švýcarské národní rady. Od roku 1974 žil s historičkou umění A. Thomasovou, s níž spolupracoval a s níž se po smrti své ženy roku 1991 oženil. Zemřel na berlínském letišti.

Dílo 
Nejznámější plastiky Maxe Billa jsou masivní geometrické objekty z náročných materiálů (leštěná žula, leštěný kov), technicky dokonale provedené a komponované do architektur a veřejných prostranství. Řada z nich byla představena na souborné výstavě v Praze v květnu 1987. Působivé jsou i jeho štíhlé obelisky, kovové nebo betonové a pestře pomalované.

Z jeho designů se proslavila tzv. „ulmská stolička“ pro rozmanité použití, která se stále vyrábí, nebo střízlivé, technicky čisté hodinové ciferníky.

Ocenění a vyznamenání 
 1964: čestný člen AIA American Institute of Architects
 1968: umělecká cena města Curychu
 1979: Kulturní cena města Winterthur
 1982: Císařský prsten města Goslaru
 1988: Premio Marconi per Arte e Scienzia, Bologna
 1990: Cena Helmuta Krafta, Stuttgart
 1993: Praemium Imperiale, Tokio

Jsou po něm pojmenována náměstí v rodném Moosseedorfu a v Oerlikonu u Curychu.

Galerie

Odkazy

Reference

Literatura 
 Max Bill, Katalog výstavy, Praha květen 1987. Praha: Národní galerie 1987
 Eduard Hüttinger: Max Bill. Edition Cantz, Stuttgart 1987. 
 Angela Thomas: Max Bill und seine Zeit. Scheidegger & Spiess, Zürich: Bd. 1 2008, Bd. 2 2012.

Externí odkazy 
 
  Stránky nadace Maxe Billa a Georges Vantongerloo
  Stránky nadace Maxe, Binie + Jakoba Billa

Narození 22. prosince
Narození v roce 1908
Narození ve Winterthuru
Úmrtí 9. prosince
Úmrtí v roce 1994
Úmrtí v Berlíně
Švýcarští architekti
Švýcarští sochaři
Švýcarští designéři
Muži