Psychodráma
Psychodráma je slovenský populárně-vědecký film režiséra Jozefa Zachara. Jde o autentický popis nového účinného způsobu léčení neuróz a otevřeným kritickým vyjádřením autora k závažným společenským problémům první poloviny 60. let. Byl natočen v roce 1964 v psychiatrické léčebně ve Šternberku u Olomouce. Ukazuje, jak si pacienti tohoto ústavu odreagovávají svá duševní traumata. Tím, že si je v podobě psychodramatu objektivizují, se jich současně zbavují. To je však jen jeden aspekt filmu. Druhý, neméně důležitý, je v jeho dokumentární složce, která je nejen rovnocenná populárně-vědecké složce, ale místy ji značně převyšuje. 

Podle Pavla Branka představuje Psychodráma na této půdě vrchol - patří k nejlepším dokumentárním dílům šedesátých let v Československu. Formou „divadla na divadle“ autoři zachycují portrét a vývin konkrétního člověka s celým společensko-psychologickým a politickým zázemím, a tím i obraz celé epochy. Její politické podtexty způsobily, že film se dostal mezi trezorové tituly. Na krátké období ho zpřístupnili až v druhé polovině šedesátých let, definitivně po roce 1989.

V Psychodráme Zachar spojil natáčení terapeutických sezení třemi skrytými kamerami (Oskar Sághy, Alojz Hanusek, Pavel Cílek) s obsazením hlavní postavy studentem herectví, který si připomíná vlastní předchozí léčení. Film kombinuje tradiční dokumentaristické metody s aktuálními návraty cinema direct k Vertova a jeho "kinu-oku".

Vyprávění filmu určuje sama psychoterapeutická metoda psychodramatu, v níž pacienti hrají situace podmiňující jejich duševní chorobu. Pomalu se odkrývá hloubka hrdinovy krize, která se zprvu zdála zanedbatelná. V pečlivě zrekonstruovaných situacích se v rozhodujících okamžicích zjevily výrazy a gesta, která askezi léčebny a do sebe zahleděný pohled hlavního hrdiny obnažila dramatem jeho hluboké deprese.

Strukturu dokumentaristického díla to však nijak nenarušuje. V tomto duchu se pohybuje i atonální hudba smyčcového kvarteta Ilji Zeljenky, která vyjadřuje "subjektivní citový svět s charakteristickým neklidem a tragikou".

Děj 
Do psychiatrické léčebny v Štenberku u Olomouce přichází nový pacient. Jako ostatní pacienti, i on je nazýván svým křestním jménem - Viktor. Bezprostřední příčinou jeho přijetí byl neúspěšný sebevražedný pokus. Pacient je depresivní a hrozí nebezpečí, že by mohl pokus opakovat. Lékařská komise tvoří primář Štefan Rikovský, dr. Strnad, dr. Široký, dr. Vacková a dr. Horáková. Doktorka Vacková, která pacienta přijala, podává první zprávu a přehrává magnetofonový záznam prvního rozhovoru. Z něho vyplývá, že pacient, posluchač pedagogického institutu, vyrůstal v harmonickém rodinném prostředí. Měl dost kamarádů, rozhodně se nepovažuje za samotáře. Měl vážnou známost, o té však odmítá mluvit. Na otázku pocitu osobní svobody, odpoví stejnou otázkou doktorce: zda se cítí svobodná. 

Svůj sebevražedný pokus Viktor vysvětlí jako určitý projev svobody, už po krátkém pobytu v léčebně se Viktor pomalu začne zapojovat se kolektivu a lékaři se rozhodnou zkusit metodu psychodramatu, při níž by se pacient rozehřál, ventiloval své afekty a uvolnil se. Nejdříve zapojí Viktora do hry s jiným pacientem - paní Vilmou. Hry se účastní i další pacienti: Ondrej, Maria, Juraj, Karel, a Gita. Po čase se stává sám hlavním aktérem. Z krátkých výstupů se dozvídáme, že jeho první výpovědi v mnohém nebyly přesné, někdy zcela nesprávné. Viktorův otec byl velkoobchodník. Na chlapce byl až přehnaně přísný a Viktor se ho bál, stejně jako jeho matka. Dozvídáme se to ze dvou krátkých scének - jako matka přinesla Viktoru sladkosti a jak Viktor otci prohlásil, že necvičil hru na klavír. Po této druhé scéně Viktor přiznal, že otce nenáviděl. Když se matka později postavila na otcovu stranu, nevěřil už nikomu a cítil se nesmírně osamělý. Tento stav se trochu zlepšil na střední škole, kde našel porozumění u profesora biologie, který však byl ze školy vyhozen pro své náboženské přesvědčení, Viktor to považoval za velikou nespravedlnost a chtěl, aby se žáci profesora postavili. Dostal se do konflikty s profesorem češtiny a spolužáci ho v této situaci nechali samotného. Od té doby měl Viktor na škole pověst rušivého elementu. Když si pak podal přihlášku na vysokou školu - chtěl studovat medicínu - škola mu odmítla dát doporučení, i když po prospěchové stránce patřil mezi nejlepší žáky. Kromě Viktorová chování s nábožensky cítícím profesorem vyrukovali i s jeho kádrovým profilem, otcem velkoobchodníkům - nevadilo, že otec byl už několik let mrtvý a matka musela svou prací živit sebe a děti. 

Viktor odešel do pracovního poměru a pak na válku. Po válce se - díky matčiny protekci - dostal na pedagogický institut. Nejprve si nevěřil, ale pak se přece jen spřátelil s některými chlapci z internátu a pak se zamiloval. Jeho dívka ho nejdříve obdivovalo, on byl šťastný, že konečně našel blízkého člověka, který mu rozumí, kterému se může svěřit se svými problémy.

Reference 

Československé dokumentární filmy
Filmy z roku 1964