Nová figurace
Jako nová figurace jsou označovány výtvarné tendence, které v poválečném umění odmítly estetiku neosobního abstraktního umění a aktualizovaly nejrůznější formy návratu k figuře.

Historie 
Dřívější klasické formy zobrazování navazovaly na antiku nebo renesanci s předpokladem, že cílem umění je reprodukovat vnější podobu skutečnosti. Také kubismus, jakkoli převratný ve své analýze a dekompozici reality, zůstal v tomto ohledu „klasicismem moderní doby“.  Poválečná krize antropocentrismu a související odklon od tradičních koncepcí figurace vedla přechodně k důrazu na radikální směry nefigurativního umění jako neokonstruktivismus a geometrická abstrakce.

Východiskem pro novou figuraci byly směry zaměřené na subjektivní vnímání reality jako expresionismus, který se jako první radikálně odpoutal od realistického zobrazení a interpretoval individuální pocity nezávisle na skutečnosti, surrealismus s koncepcí vnitřního modelu a zejména informel jako krajní výraz existenciální skepse, který zcela odmítl předmětné zobrazení i tradiční estetické normy.

Nová figurace, která je reakcí na krizi lidských hodnot a reflektuje pocit odcizení, je ve svém výsledku radikálnější a zahrnuje revoltu, útočný gag, grotesku a blasfémii. Nesnaží se hodnoty znovu kodifikovat jako filozofický nebo estetický systém. I přes svůj vyhrocený kriticismus a otevřenou skepsi, které není nic svaté, znamená novou inklinaci k lidské problematice a na jejím pozadí je vůle překonat obrovské existenciální a sociální dilema moderní doby.

Solitéři a předchůdci 
Kromě širších tendencí jako neodadaismus, pop-art, Nouveau réalisme a Art brut (Jean Dubuffet), stojí při vzniku nové figurace několik solitérů z počátku 50. let - francouzští sochaři Ossip Zadkine a Germaine Richier, v Anglii Henry Moore, Kenneth Armitage, Lynn Chadwick, malíři Diego Rivera, Fernand Léger, Hans Erni a zejména Francis Bacon. K zakladatelům patří svými pozdními díly také Pablo Picasso.
Sochy Alberta Giacomettiho, který vyšel ze surrealismu a byl inspirován etruským uměním, odrážejí v jeho vrcholném období existenciální krizi spojenou s hledáním nového významu figury.
Americký abstraktní expresionismus ovlivnil Willema de Kooninga, jehož cyklus žen z přelomu 40. let osciluje mezi abstrakcí a figurací

Nové zdroje inspirace 
Sochařství nové figurace se zčásti obrací k starobylým formám, jaké představují např. neolitické idoly a kykladské umění. Mytologizace člověka v sochařství a malířství má kromě archaizujících tendencí (Jean Ipoustéguy, Kenneth Armitage, Olbram Zoubek, Peter Oriešek) také zcela současný výraz v mýtu člověka 20. století . Lze ho nalézt v obrazech a reliéfech Pierre Bettencourta , obrazech Antonio Recalcatiho, Jacquese Monory nebo člena skupiny Nouveau réalisme Martiala Raysse.

Radikální destrukce a deformace lidské figury souvisí s pozdním surrealismem (Paul Wunderlich, Miodrag Djuric) a se severským expresionismem a skupinou CoBrA (Karel Appel, Asger Jorn, Pierre Alechinsky, Lucebert) a s postkubistickým tvaroslovím (Pinchas Burstein, alias Maryan S. Maryan). Destrukce figury u pozdních Césarových soch spočívají v záměrné dekompozici povrchu svařovaného z ocelových plátů, zatímco u Karla Nepraše vzniká figura jako asambláž nejrůznějších kovových prvků spojených textilem.

Z českých malířů patří do tohoto proudu Jiří Načeradský a Michael Rittstein, ze zahraničních Argentinec Rómulo Macció nebo Španěl Antonio Saura.
V sochařství může být radikální deformace figury plošná, jako u Vladimíra Janouška, nebo německého sochaře Horsta Antese.

Groteskní nestvůrnost a divoká barevnost figur Niki de Saint-Phalle a pozdní sochařská tvorba Karla Appela vychází z pop artu. Pocit odcizení člověka může mít ve výtvarných dílech podobu znaků, které odrážejí moderní svět jako soubor jeho zástupných symbolů a souvisí již s konceptuálním uměním (Robert Rauschenberg), environmenty (Paul Thek) nebo performancí (Bruce Lacey). Odcizení může nabýt i podoby radikálního levicového antiburžoazního a antimilitaristického angažovaného umění (Jacques Grinberg, Giovanni Giannini).

Většina českých tvůrců Nové figurace prošla periodou informelu a jejich tvorba si přes vnější grotesknost zachovala silný existenciální podtext (Zbyšek Sion, Zdeněk Beran, Karel Nepraš, Jan Hendrych). Zatímco západní umělci jako např. Kanaďan Edmund Alleyn silněji vnímají odcizení technické civilizace, je umění řazené v 70. a 80. letech k české grotesce vnímáno jako ironické zpodobení stereotypů lidského chování (Karel Pauzer, Hana Purkrábková) nebo měšťáctví a politického establishmentu (Bohumil Zemánek, Michael Rittstein). Také obrazy výrazných koloristů, jako je Otakar Slavík nebo Jiří Sopko a malířů navazujících na sociálně kritická východiska (Jitka Válová, Květa Válová) tematizují krajní polohy lidské existence.

Nová figurace zahrnuje také reinterpretaci zavedených obrazových znaků - např. reklamních poutačů (Roy Lichtenstein, James Rosenquist) nebo apropriaci známých děl. Po Baconovi a jeho Portrétu papeže Innocence X z roku 1948 tvořili reminiscence na Vélasqueze také Eduardo Arroyo a Alberto Gironella. V podání těchto umělců nejde o inspiraci uměním jiné epochy ale o "obrazy obrazů" jako jakýsi superfenomén (Larry Rivers).

Jedním z nových způsobů zobrazení lidské figury se stala antropometrie - odlitek části (César, Eva Kmentová, Alina Szapocznikow) nebo celé figury (George Segal) nebo její otisk na plátno (Yves Klein, Rudolf Němec). Podle Chalupeckého jde o krajní prostředek zpřítomnění člověka v uměleckém díle.
Obrysy figur a různých šablon vytvářeli pomocí stříkací pistole François Arnal nebo Rudolf Němec.
Prolnutí fotorealistické malby přenesené na leštěnou ocelovou desku a zrcadlového odrazu diváka užil ve svých dílech Michelangelo Pistoletto, člen Arte Povera.

Nová figurace se v dílech některých tvůrců vrací také k narativnímu principu. Vlivný kritik umění a spoluzakladatel uměleckého časopisu Opus International Gérald Gassiot-Talabot měl nápad spojit pod zastřešující termín "narativní figurace", práci mladých umělců tvořících v letech 1960 - 1980 (Gilles Aillaud, Eduardo Arroyo, Jacques Monory, Bernard Rancillac). Narativní figurace pracuje s cykly obrazů nebo ohraničením dějů v samostatných dějových políčcích (Cloisonné), multiplikací a variantním zobrazením jednoho motivu nebo transfigurací (Eduardo Arroyo). Narativní koláže inspirované fotografiemi z novin, časopisů a filmových plakátů tvoří Peter Klasen.

Odcizenost moderní spotřební společnosti s její masovou produkcí výrobků byla inspirací k proslulé Warholově sérii sítotisků Mony Lisy ("třicet je lepší než jedna"). Podobný princip opakování anonymních tváří lidí z novinových fotografií užil Argentinec Rubens Gerchman. Vizuální účinek multiplikace jednoho motivu je také tématem japonského sochaře Tomio Miki.
Vztahem jednotlivce a davu viděného z ptačí perspektivy se zabývá Juan Genovés ve svých sochách a instalacích nebo český malíř Jan Měřička.

Jedním z rysů nové figurace, který má ale širší dosah a týká se celého spektra moderního umění, je opuštění klasických zobrazovacích forem. Stírá se rozdíl mezi sochou a instalací, dvourozměrný obraz vstupuje do trojrozměrného prostoru (Marisol Escobar) nebo ztrácí přesné ohraničení (Jan Kotík). Antonio Berni, který je jedním z představitelů jihoamerické sociálně kritické malby Nuevo Realismo, použil ve své sérii Juanito Laguna v obrazech reliéfy z civilizačního odpadu. V tvorbě Bedřicha Dlouhého se nakonec obě složky díla osamostatňují jako objekt a jeho malířské pozadí.
Netradiční techniky zobrazení figury za použití perforace použila Adriena Šimotová na velkoformátových objektech z vrstveného papíru a Alena Kučerová při tisku grafik z kovových matric.

Výstavy (výběr) 
 1960 Salon des réalités nouvelles, Paříž
 1964 Mythologies quotidiennes, Musée d'art moderne de la Ville de Paris, Salon de mai, Paříž
 1969/1970 Nová figurace, Mánes, Praha, Dům umění, Brno
 1977 Mythologies quotidiennes II, Musée d'art moderne de la ville de Paris, Paříž
 1990 Nouvelle Figuration, galerie Schwarz, Los Angeles
 1993/94 Nová figurace, Litoměřice, Pardubice, Brno, Opava, Jihlava
 2008 Figuration narrative, 1960-1972, Grand Palais, Paříž, galerie Anne-Marie et Roland Pallade, Lyon

Odkazy

Reference

Literatura 
 Novák Luděk, Nová figurace, Obelisk, Praha 1970
 Petrová Eva, Nová figurace (malba, grafika a plastika 60. a poč. 70. let), SČGU Litoměřice, 1993

Externí odkazy 
 
 Jan Souček, Nová figurace/ 60. a 70. léta
 Jan Souček, Nová figurace/ 80. léta
 A. Kisil, Nová figurace, ČT 2000

Výtvarné umění
Umělecké směry