Julian Klaczko
Julian Klaczko, původním jménem Jehuda Lejb (6. září 1825 Vilnius – 27. listopadu 1906 Krakov), byl polský spisovatel a novinář, působící převážně ve Francii, a rakouský politik z Haliče, v 2. polovině 19. století poslanec Říšské rady.

Biografie 
Narodil se v židovské rodině ve Vilniusu. Už v mládí jevil literární nadání. Studoval na univerzitě v Královci a Heidelbergu. V roce 1846 získal titul doktora filozofie. Podle jiného zdroje mu byl titul v Královci udělen roku 1847. Odešel pak do Heidelbergu. Zde následně působil jako spolupracovník redakce Deutsche Zeitung Georga Gottfrieda Gervina. Psal sem články na téma polských a ruských záležitostí. Roku 1848 strávil jistou dobu v Poznaňském velkovévodství. Roku 1849 publikoval stať Die Deutschen Hegemonen, která byla otištěna i v Havlíčkových Národních novinách. V ní formou otevřeného dopisu odmítl začlenění Poznaňska do německého státu.

Na přelomu 40. a 50. let se rozhodl konvertovat ke křesťanství. Tento krok ale déle odkládal s ohledem na nesouhlas rodičů. Jeho otec přišel o majetek a Klaczko se ocitl ve finanční tísni. Konverzi uskutečnil až po otcově smrti. Roku 1850, podle jiného zdroje už roku 1849, odešel do Paříže a byl tam spolupracovníkem Revue des deux Mondes, Revue de Paris a knihovníkem v Corps legislatif. Ve Francii si získal značnou pozornost svým publicistickým stylem. V letech 1857–1860 vydával spolu s Walerianem Kalinkou exilový měsíčník Wiadomości Polskie, který byl zakázán postupně v Ruském impériu i v rakouské Haliči a od roku 1860 i v etnicky polských oblastech Pruska, načež zanikl pro nedostatek abonentů. Po polském povstání z roku 1863 vydal v roce 1866 Etudes de diplomatie, ve kterém kritizoval postoj velmocí k polským národním aspiracím. Další spis Les preliminaires de Sadowa se věnoval diplomatickému zákulisí prusko-rakouské války. Obě studie vyvolaly značný ohlas.

Roku 1869 ho Friedrich Ferdinand von Beust povolal na post dvorního a ministerského rady na ministerstvu zahraničních věcí. Na funkci na ministerstvu musel rezignovat 5. září 1870 kvůli svým frankofilským názorům (odmítal rakousko-uherskou neutralitu v prusko-francouzské válce).

Roku 1870 byl zvolen na Haličský zemský sněm. Zemský sněm ho roku 1870 delegoval i do Říšské rady (celostátní parlament, volený nepřímo zemskými sněmy). 19. září 1870 složil slib. Opětovně ho zemský sněm do Říšské rady vyslal roku 1872 za velkostatkářskou kurii v Haliči. Složil slib 13. ledna 1872.

Po odchodu z politiky přesídlil znovu dočasně do Paříže, kde se opětovně věnoval publicistice. Studie Causeries florentines je rozborem Dantova díla formou dialogu. Deux chanceliers z roku 1875 je studií politiky kancléře Bismarcka a ruského kancléře Alexandra Gorčakova. Rozpracoval rovněž rozsáhlou řadu profilů papežů La papaute et la renaissance. V roce 1881 působil po kratší dobu jako správní rada v Zemské bance. Publikoval politické a kulturněhistorické spisy. Od roku 1877 byl dopisujícím členem Académie des sciences morales et politiques.

Zemřel v listopadu 1906.

Odkazy

Externí odkazy

Reference 

Polští Židé
Ruští Židé
Litevští Židé
Absolventi Heidelberské univerzity
Rakouští úředníci
Rakouští novináři
Němečtí novináři
Polští novináři
Polští spisovatelé
Francouzští novináři
Francouzští spisovatelé 20. století
Polští emigranti a exulanti
Poslanci haličského zemského sněmu
Poslanci rakouské Říšské rady
Křesťanští konvertité
Narození v roce 1825
Úmrtí v roce 1906
Narození 6. září
Úmrtí 27. listopadu
Muži
Rakousko-uherští politici polské národnosti
Narození ve Vilniusu
Úmrtí v Krakově
Držitelé čestných doktorátů Jagellonské univerzity