Východoslovenská nářečí
Východoslovenské nářečí (jiné názvy: Východoslovenský dialekt, makroareál východoslovenských nářečí, východní slovenština, východoslovenština, východniarčina, východniarština) je jeden ze tří hlavních nářečních celků slovenštiny. Těmito nářečími se mluví na území bývalých žup Spišské, Šarišské, Zemplínské, Abovské a na území části Užské župy. Používají je i někteří dolnozemští Slováci.

Historicky na základě těchto nářečí vznikla kulturní východoslovenština.

Historické užití 
V roce 1918 se východoslovenština, tehdy nazývaná východniarština, stala úředním jazykem Slovenské ľudové republiky, krátce trvajícího promaďarského státního útvaru s hlavním městem v Košicích, v jehož čele stál Viktor Dvorcsák. Obyvatelstvo východního Slovenska bylo Dvorcsákem označeno za samostatný národ, Slovjaky. Tato republika zanikla, když byla vojensky obsazena československou armádou.

Později byla východniarština užívána (neoficiálně) i ve Slovenské republice rad, protože většina jejích státních činitelů spisovnou slovenštinu neovládala.

Charakteristika 
Základní znaky jsou zejména:

 přízvuk na předposlední slabice slova (kromě toho doprovázen charakteristickou intonací)
 dlouhé samohlásky neexistují (volame, brazda, luka)
 slabiky ro-, lo- na začátku některých starých slovanských slov, podobně jako u západoslovenských nářečí (rokita, lokec)
 samohláska e (vzácněji jiná samohláska) místo původních jerů a vkladních samohlásek (oves, chribet, ocec, von, viter)
 samohláska e (v krátkých pozicích) resp. (i)a (v dlouhých pozicích) namísto původního nosového e (dzešec, peta, častka, pamiatka)
 samohláska u místo ó, resp. později místo ô (nuž, muj, hnuj, vuz)
 místo slabičného r je ar/er, místo slabičného l je lu/ol (tvardi, śerco, slunko, molha)
 místo ď, ť je c, dz (cicho, dzeci)
 používají se měkké sykavky ś a ź (suśed, źima)
 v širokém rozsahu se používají souhlásky ľ a ň
 podstatná jména středního rodu měkkých vzorů jsou zakončena na -o, podobně jako v západoslovenských nářečích (poľo, ľico, vajco)
 genitiv singuláru všech podstatných jmen ženského rodu je na -i (od ženi, z dlaňi)
 genitiv singuláru podstatných jmen mužského rodu zakončených na a je na -i (od gazdi)
 plurál všech podstatných jmen má následovně unifikované koncovky: v genitivu a lokálu -och (v mestoch, z mestoch, od sinoch, o ženoch), v dativu -om (ženom), v instrumentálu -ami (bratami)
 lokál singuláru adjektivního skloňování je na -im (o tim dobrim dzecku)
 budoucí čas nedokonavých sloves se alternativně tvoří pomocí příčestí tvaru minulého času (budze robil/robila/robilo, kromě: budze robic)
 tvary pomocného slovesa být se často nahrazují osobním zájmenem, jak v ruštině (ja lačni, ti nevidzel - t.j. ja som hladný, ty si nevidel)
 všechny základní číslovky, tj. i od 5 výše, se spojují s nominativem plurál počítaného objektu (dvacec koruni, pejc bačove)
 více slov se používá pouze v těchto nářečích nebo pouze v těchto a západoslovenských nářečích (např. čistě jen do východoslovenských nářečí spadají slova hustka, hače, jarec, kuropka, ľenča, trimac, znac, zochabic, rucic apod.)

Reference

Externí odkazy 

 Dlhý zoznam odborných článkov na stiahnutie na tému východnoslovenské nárečia
 Hagovská, M.: Miesto východoslovenčiny v rodine slovanských jazykov, 1948
 S. Czambel: Slovenská reč a jej miesto v rodine slovanských jazykov. I. odd., I. čiastka: Východoslovenské nárečie. Turčiansky Sv. Martin 1906.
 Buffa, F.:Východoslovenské nárečia, 1962

Nářečí slovenštiny