Tragédie lyrique
Tragédie lyrique (Francouzská lyrická tragédie), také známá pod původním názvem Tragédie en musique (Hudební tragédie) je druh francouzské opery, který uvedl Jean-Baptiste Lully. Opery tohoto druhu jsou obvykle inspirovány příběhy klasické mytologie, nebo příběhy od Tassa, či Ariosta. Libreta nemusí mít tragický konec (z velké části jej opravdu nemají), ale atmosféra celé opery musí být noblesní a vznešená. Klasická tragédie lyrique má pět dějství. Dřívějším operám tohoto druhu předcházel zpravidla alegorický prolog, který během života krále Ludvíka XIV. oslavoval jeho ušlechtilé vlastnosti a statečnost ve válce.

Charakteristika 
Každý z pěti aktů obvykle dodržuje základní vzorec; začíná árií, v níž jedna z hlavních postav vyjadřuje své pocity, následuje dialog, kdy se recitativ střídá s krátkými áriemi (petits airs),ve kterém dochází k hlavní zápletce. Každý akt tradičně končí tzv. divertissement, při které zpívá sbor (který je obecně hojně zastoupen) a na jevišti se odehrává baletní vystoupení. Skladatelé někdy změnili pořadí jednotlivých výstupů, většinou kvůli příběhu (který tak mohl v určitých případech lépe vyniknout).

Významná díla Tragédie lyrique 
První tragédie lyrique (a první francouzská opera vůbec) je Lullyho Cadmus et Hermione (česky: Kadmos a Harmonia) z roku 1673. Jeho nejlepší tragédie lyrique je pak Isis, která získala přízvisko Opera muzikantů (ve své době však nedoceněná, zejména kvůli skandálu u dvora, který vyvolala).

Jako nejvýznamnější skladatel tragédie lyrique bývá považován Jean-Philippe Rameau (Lullyho nástupce, jako dominantní skladatel francouzské opery), který tento druh opery dovedl k dokonalosti (jeho pět oper tohoto typu bývá označováno jako mistrovské dílo tragédie lyrique).

Charpentierův Médée byl Viking Opera Guide označen jako pravděpodobně nejlepší opera 17. století.
V 18. století byla takto označována Leclairova opera Scylla et Glaucus.

Seznam Tragédie lyrique (baroko)

Jean-Baptiste Lully 
 Cadmus et Hermione, LWV 49 (1673)
 Alcesta aneb Triumf Alcidy, LWV 50 (1674)
 Thésée, LWV 51 (1675)
 Atys, LWV 53 (1676)
 Isis, LWV 54 (1677)
 Psyché, LWV 56 (1678)
 Bellérophon, LWV 57 (1679)
 Proserpine, LWV 58 (1680)
 Persée, LWV 60 (1682)
 Phaëton, LWV 61 (1683)
 Amadis de Gaule, LWV 63 (1684)
 Roland, LWV 65 (1685)
 Armide & Renaud, LWV 71 (1686)
 Achille & Polyxène, LWV 74 (1687) (dokončil Pascal Collasse)

Opery Lullyho synů 
 Orphée (1690) (Louis a Jean-Baptiste, mladší)
 Alcide (Louis Lully a Marin Marais)

Paolo Lorenzani 
 Oronthée (1688)

Pascal Collasse 
 Thétis et Pélée (1689)
 Énée et Lavinie (1691)
 Astrée (1691)
 Jason, ou La toison d'or (1696)
 Canente (1700)
 Polyxène et Pirrhus (1706)

Marc-Antoine Charpentier 
 David et Jonathas (1688)
 Médée (1693)

Henri Desmarets 
 Didon (1693)
 Circé (1694)
 Théagène et Chariclée (1695)
 Vénus et Adonis (1697)
 Iphigénie en Tauride (1704, dokončil André Campra)
 Renaud ou la suite d'Armide (1722)

Marin Marais 
 Alcide (1693) (s Lullyho synem Louisem)
 Ariane et Bacchus (1696)
 Alcyone (1706)
 Sémélé (1709)

Élisabeth Jacquet de La Guerre 
 Céphale et Procris (1694)

Charles-Hubert Gervais 
 Méduse (1697)
 Hypermnestre (1716)

André Cardinal Destouches 
 Amadis de Grèce (1699)
 Marthésie, reine des Amazones (1699)
 Omphale (1701)
 Callirhoé (1712)
 Télémaque (nebo Télémaque et Calypso) (1714)
 Sémiramis (1718)

André Campra 
 Hésione (1700)
 Tancrède (1702)
 Télémaque (1704)
 Alcine (1705)
 Hippodamie (1708)
 Idoménée (1712)
 Télèphe (1713)
 Camille, reine des volsques (1717)
 Achille et Déidamie (1735)

Theobaldo di Gatti 
 Scylla (1701)

Jean-Féry Rebel 
 Ulysse (1703)

François Bouvard 
 Médus, roi des Mèdes (1702)

Louis Lacoste 
 Philomèle (1705)
 Bradamante (1707)
 Créuse l'athénienne (1712)
 Télégone (1725)
 Orion (1728)
 Biblis (1732)

Toussaint Bertin de la Doué 
 Cassandre (1706) (with François Bouvard)
 Diomède (1710)
 Ajax (1712)

Jean-Baptiste Stuck 
 Méléagre (1709)
 Manto la fée (1711)
 Polydore (1720)

Joseph François Salomon 
 Médée et Jason (1713)
 Théonoé (1715)

Jean-Baptiste Matho 
 Arion (1714)

Jean-Joseph Mouret 
 Ariane (1717)
 Pirithoüs (1723)

François Francœur a François Rebel 
 Pirame et Thisbé (1726)
 Tarsis et Zélie (1728)
 Scanderberg (1735)

Joseph-Nicolas-Pancrace Royer 
 Pyrrhus (1730)

Michel Pignolet de Montéclair 
 Jephté (1732)

Jean-Philippe Rameau 
 Hippolyte et Aricie (1733)
 Castor et Pollux (1737)
 Dardanus (1739)
 Zoroastre (1749)
 Les Boréades (1764)

Charles-Louis Mion 
 Nitétis (1741)

François Colin de Blamont 
 Jupiter vainqueur des Titans (1745) (spolu s Bernardem de Burym)

Jean-Marie Leclair 
 Scylla et Glaucus (1746)

Marquis de Brassac 
 Léandre et Héro (1750)

Antoine Dauvergne 
 Énée et Lavinie (1758)
 Canente (1760)
 Hercule mourant (1761)
 Polixène (1763)

Jean-Benjamin de La Borde 
 Ismène et Isménias (1763)

Jean-Joseph de Mondonville 
 Thésée (1765)

Odkazy

Reference

Související články 
 Pastorale héroïque
 Dějiny opery

Externí odkazy 
 
 Tragédie en musique – na rateyourmusic.com (anglicky)

 
Operní terminologie
Francouzská opera