Česko-německé vztahy po druhé světové válce
Česko-německé vztahy po druhé světové válce hrají významnou roli v české vnitřní politice. I když po roce 1989 došlo zejména u mladé české generace k velké názorové transformaci, přesto jsou česko-německé vztahy zatíženy určitými skupinovými stereotypy. U Němců je otázka vztahů mezi oběma národy celkem rezistentní a to jak v pozitivním, tak i negativním vnímaní. Běžně se objevuje téma odsunu nebo vyhnání sudetských Němců při politických veřejných debatách, zrovna tak se diskutuje o tzv. Benešových dekretech. Z české strany lze vypozorovat řadu mýtů, které mají historické kořeny ve vymezování se vůči němectví během formování národní identity během 19. století. Od roku 1989 zesílila také politická angažovanost reprezentantů německé menšiny v Česku, na jejichž požadavky reagovala část českých politiků.

Od roku 1945 do roku 1989 

Po druhé světové válce byla valná část německého obyvatelstva z českého území nuceně vysídlena. Podle výsledků sčítání lidu z roku 1930 žilo v Československu 3 149 820 Němců. V březnu 1947 bylo v českých zemích vedeno 192 259 Němců. Jednalo se převážně o neodsunuté antifašisty a jejich rodiny. Při sčítání lidu v roce 1991 se hlásilo k německé národnosti 48 556 občanů Česka, v roce 2001 už jen 39 238 lidí (0,4 % občanů Česka).

Komunistická propaganda se podepsala na poválečném mýtu, kdy Němci ze Západu byli považováni za revanšisty a neonacisty. Protipól měla tvořit politika NDR. Po pádu Železné opony a znovusjednocení Německa se stal vztah k Němcům a potažmo Německu znovu předmětem kontroverzního zájmu. Historicky zatížené debaty se nejvíce týkají témat sudetských Němců v 30. a 40. letech 20. století. Názorové diskuze oscilují od principu kolektivní viny až po Beneše jako politika nesnášejícího Němce a Maďary.

Po roce 1989 

Rok 1989 byl pro česko-německé vztahy velmi významný. V Československu došlo k sametové revoluci a pádu totalitního režimu, u západních německých sousedů zase padla Berlínská zeď a oba německé státy se sjednotily. Česko i sjednocené Německo se nejprve vyrovnávaly se společnou minulostí.
   
V oblasti bilaterálních vztahů mezi Českem a Německem se řešily otázky jednak evropské, ale i historické.
Evropská agenda se zabývala vstupem do Severoatlantické aliance (NATO) a Evropské
unie. V první polovině 90. let se vztahy na politické úrovni rozvíjely pomalu. Vztahy byly zatíženy odlišnými stanovisky vládních představitelů, osobními antipatiemi politiků, ale samozřejmě i nevyřešenými otázkami minulosti. Řešení otázek společné historie připadlo do rezortu historické agendy.

Nejaktivněji vystupovalo Sudetoněmecké krajanské sdružení (SL). Hlavní náplní jeho požadavků bylo jednání s českou vládou a samozřejmě splnění historických požadavků. Česká strana taková jednání odmítla. Teprve od druhé poloviny 90. let docházelo k vyjednávání mezi Českem a Německem. V roce 1990 Václav Havel navštívil presidenta Německé spolkové republiky a prohlásil:

Následně byl českou veřejností a různými politickými stranami obviňován, že rozdmýchal „revanšistické nároky sudeťáckého landsmanšaftu“. Nakonec se musel všemožně hájit, až zformuloval v roce 1995 diplomatickou „omluvu Čechům” za předcházející „omluvu Němcům”.

V roce 1997 podepsaly Česká republika a Spolková republika Německo Česko-německou deklaraci o vzájemných vztazích a jejich budoucím rozvoji. Z textu samotného se dá odvodit snaha "udělat za minulostí tlustou čáru". Odsun je předmětem článku II. až IV.

Nicméně česká strana nevyhlásila Benešovy dekrety za tzv. „vyhaslé” nebo „právně umrtvené”, čímž se symbolicky nedistancovala od v současné době nepřijatelné kolektivní viny. Téma dekretů je tedy stále součástí politických debat nebo volebního klání.

Jörg Heider např. v roce 2002 vyhrožoval, „že pokud Praha dekrety nezruší, zablokuje vstup Česka do Unie”. Nato reagovali čeští politici, jako třeba tehdejší premiér Zeman, který označil „sudetské Němce za Hitlerovu pátou kolonu a prý mohli hovořit o štěstí, že nebyli popraveni jako zrádci.” Německý kancléř Gerhard Schröder přirozeně zrušil oficiální návštěvu Česka. Českým pravicovým i levicovým politikům se populistický nacionalismus nevyhnul ani v roce 2004, kdy pobouřili celou Evropu snahou uzákonit větu (pro kterou 118 poslanců hlasovalo), „Edvard Beneš se zasloužil o český stát“. Zákon neprošel Senátem, senátní veto však Sněmovna přehlasovala (viz Zákon o zásluhách Edvarda Beneše).

Postoj Čechů k Němcům 
Výzkumy veřejného mínění říkají, že 27 % lidí v Česku by vadilo, pokud by v jejich sousedství bydlela sudetoněmecká rodina, jen 13 % by vadilo, kdyby byla německá. Třetina obyvatel by nerespektovala německého nadřízeného a pro pětinu obyvatel je nepředstavitelné, že by se jejich syn či dcera vydali za Němce. Negativní postoje k Němcům podle statistiky vykazují příznivci levice a starší generace. Všeobecně dopadají v průzkumech v Česku Němci hůře ve srovnání s ostatními národnostmi v EU. 

Řada stereotypů a mýtů o Němcích má počátky v dávné historii 19. století a souvisí s nacionalismem Národního obrození. A tak jsou Němci viděni negativně pokud jde o rozpínavost, agresivitu a panovačnost. Naopak pozitivně jsou jim připisovány ctnosti jako disciplinovanost, přesnost, serióznost, důslednost, šetrnost. Češi připisují Němcům pozitiva také v pracovní kázni, podnikové kultuře či kultuře jednání mezi českou a německou společností. 

V otázce odsunu nepanuje společenský konsensus, proto také moderní školní výukové programy s touto otázkou pracují a poukazují zejména na nepřijatelnost kolektivní viny a naopak utváření vlastního názoru na podkladě prostudování několika fundovaných pramenů místo třeba veřejného tisku.

Německá menšina v Česku 

První poválečnou organizací Němců bylo v Česku roku 1969 Kulturní sdružení občanů německé národnosti ČSSR ( německy Kulturverband der Bürger deutscher Nationalität der ČSSR). V roce 1990 došlo k přejmenování z Kulturverband na Kulturní svaz v ČSFR, ale pro jeho zdiskreditování během komunistického režimu ho značná část členů opustila. Na počátku roku 1990 vznikl Svaz Němců v ČSFR ( německy Verband der Deutschen in der ČSFR), který navazoval spolupráci s vyhnanými Němci v příslušných regionech v SRN. Odsunutí sudetští Němci se sdružují především v Sudetoněmeckém krajanském sdružení - Sudetendeutsche Landsmannschaft. Výsledkem snah o vytvoření jednotné německé organizace v českých zemích bylo vytvoření Shromáždění Němců v Čechách, na Moravě a ve Slezsku (německy Landesversammlung der Deutschen in Böhmen, Mähren und Schlesien), jehož ustavující shromáždění se konalo 7. 11. 1992. Registrace SNČMS jako občanského sdružení proběhla 19. 1. 1993. Funkci presidenta svazu zastávali Erwin Schulz, Walter Piverka, Hans Korbel a od roku 2001 je prezidentem Matin Dzingel. Shromáždění s regionálními svazy má přibližně 7000 členů. Zástupci Kulturverbandu se však shromáždění nezúčastnilo a neshody mezi oběma organizacemi lze zaznamenat i v roce 2014. Kulturní svaz občanů německé národnosti ČR (německy Kulturverband der Bürger deutscher Nationalität der ČR e.V.) má asi 5000 členů. Existují i menší místní organizace německé menšiny.

Související články 

 Česko-německé vztahy
 Česko-německý fond budoucnosti
 Česko-německé fórum mládeže
 Česko-německá deklarace

Reference

Literatura 
 Siebt, F.: Německo a Češi. Dějiny jednoho sousedství uprostřed Evropy. Praha 1996.
 Šmídová, O.: Němci v českém, Češi v německém zrcadle. In: Češi a Němci. Dějiny-kulturapolitika. Praha a Litomyšl 2001.
 Staněk, T.: Odsun nebo vyhnání? In: Češi a Němci. Dějiny-kultura-politika. Praha a Litomyšl 2001.
 kol.: Téma: Odsun – Vertreibung. Transfer Němcůz Československa 1945-1947. Praha 2002.
 Kubičko, R.: Senát zamítl zákon o Eduardu Benešovi. Čro6, 27. 3. 2004.
 Čulík J.: Co bude s Benešovými dekrety po vstupu do Unie. Čro6, 8. 3. 2004.
 Česko-německá deklarace o vzájemných vztazích a jejich budoucím rozvoji z 21.1. 1997.

Související články 
 Vysídlení Němců z Československa

Česko-německé vztahy