Heorhij Majboroda
Heorhij Ilarionovyč Majboroda (,  Georgij Illarionovič Majboroda, 1. prosince greg. / 18. listopadu jul. 1913, Pelechivščyna, Poltavská gubernie, Ruské impérium – 6. prosince 1992 Kyjev, Ukrajina) byl ukrajinský hudební skladatel.

Život 
Heorhij Ilarionovyč Majboroda se narodil koncem roku 1913 v osadě Pelechivščyna v Poltavské gubernii, poblíž Kremenčuku. Jeho otec byl prostý, ale velmi sečtělý a hudebně založený rolník. Majboroda ukončil roku 1928 sedmiletku a roku 1931 Kremenčuckou střední průmyslovou školu. Od roku 1931 pracoval v Záporožském hliníkovém kombinátu, zúčastnil se však i budování Dněprostroje, kde se svým mladším bratrem Platonem působil ve sboru Dnipreľstan.

Brzy jej však zájem o hudbu přivedl do Kyjeva, kde roku 1936 ukončil studium na Kyjevské hudební škola a roku 1941 na Kyjevské konzervatoři, kde studoval kompozici u Levka Revuckého. Již v červenci téhož roku narukoval do Rudé armády a brzy padnul (spolu s bratrem Platonem a skladatelem Hermanem Žukovským) v bojích u Myronivky do německého zajetí. Když byl zajatecký tábor 28. ledna 1945 osvobozen, zařadil se Majboroda opět do vojska jako řadový kulometčík a účastnil se mj. Pražské operace.

Po návratu do Kyjeva v letech 1945–1949 absolvoval pod vedením Revuckého aspiranturu na Kyjevské konzervatoři a v letech 1950–1958 tam vyučoval orchestraci a čtení partitur. Poté pracoval jako svobodný skladatel a funkcionář Svazu skladatelů USSR (v letech 1962–1967 tajemník, v letech 1967–1968 předseda předsednictva) a Svazu skladatelů SSSR. V letech 1967–1980 byl rovněž poslancem Nejvyššího sovětu USSR.

Od 30. let 20. století žil v Kyjevě a tam i zemřel 6. prosince 1992. Byl pochován na Bajkovském hřbitově.

Mladším bratrem H. I. Majborody byl Platon Ilarionovyč Majboroda (1918–1989), rovněž významný hudební skladatel, a jeho synem operní pěvec (barytonista) Roman Heorhijovyč Majboroda (nar. 1943).

Vyznamenání 
Heorhij Majboroda byl po uvedení své opery Mylana roku 1957 jmenován zasloužilým umělcem USSR a po uvedení opery Arsenal roku 1960 národním umělcem SSSR. Stal se rovněž nositelem státní ceny USSR T. H. Ševčenka (1963) a republikové ceny M. Lysenka (1984), Leninova řádu a řádu Rudého praporu práce.

Dílo 
Heorhij Majboroda se značně přičinil o rozvoj ukrajinské hudby. Pracoval v různých žánrech, přičemž převažuje heroicko-patriotická tematika. Význačné místo ve skladatelově díle zaujímala poezie ukrajinských básníků — Tarase Ševčenka, Ivana Franka a jiných.

Jeho styl byl celkově konzervativní, postavený na hudbě 19. století, ruském romantickém stylu a ukrajinském folklóru, vykazující příbuznost se Z. Kodálym a F. Deliusem; u obecenstva měl často značný úspěch. Virko Baley v New Grove Dictionary of Opera mu přiznává „individuální, ač úzkou, osobitost“ a chválí jeho „značné melodické nadání, dobré, ač konvenční, porozumění orchestru a schopnost komponovat v jasných a stručných hudebních strukturách“.

Vedle vlastních skladeb spolu s L. Revuckým editoval a instrumentoval klavírní a houslový koncert Viktora Stepanovyče Kosenka (1896–1938).

Opery 
 Mylana (Милана), na libreto A. Turčynské, 1957
 Arsenal (Арсенал), na libreto O. Levady a A. Malyška, 1960
 Taras Ševčenko (Тарас Шевченко), na vlastní libreto, 1964
 Jaroslav Moudrý (Ярослав Мудрий), na vlastní libreto, dokončeno 1973, premiéra 1975

Vokálně-orchestrální skladby 
 Kantáta Přátelství národů (Дружба народів), na slova M. Ryľského a O. Novyckého, 1948
 Vokálně-symfonická báseň Záporožci (Запорожці), na slova L. Zabašty, 1954
 Koncert pro hlas a orchestr, 1969

Orchestrální skladby 
 Symfonie č. 1, 1938/1940
 Symfonická báseň Lilie (Лілея), na motivy T. Ševčenka, 1939
 Symfonická báseň Kameníci ("Каменярі), na motivy I. Franka, 1941
 Symfonická báseň Huculská rapsodie (Гуцульська рапсодія), 1949/1951, 2. redakce 1952
 Symfonie č. 2 „Jarní“, 1952/1953, 2. redakce 1966
 Suita z hudby k Shakespearově tragédii „Král Lear“, 1959
 Symfonie č. 3, 1976/1978
 Koncert pro housle a orchestr, 1977
 Slavnostní předehra, 1985
 Symfonie č. 4 „Podzimní“, 1986/89
 Symfonické variace pro violoncello a orchestr, 1987

 Vokální skladby 
 sbory na slova M. Ryľského (Неначе сон, На біду гречку впали роси), V. Sosjury (Дощ), D. Pavlyčka a dalších
 romance a písně na slova T. Ševčenka, I. Franka, L. Ukrajinky, V. Sosjury, A. Malyška, A. S. Puškina. A. Mickiewicze, P. Tyčyny, T. Masenka, S. Ščipačova, V. Simoněnka, O. Juščenka a dalších
 písně pro děti
 úpravy lidových písní

 Hudba pro divadlo a film 
 Jako by kámen hovořil (Якби каміння говорило, 1958)
 Vojačka (Солдатка. 1959)
 Tauris (Таврія, 1959)
 Omyl Honoré de Balzaca (Помилка Оноре де Бальзака, 1968)
 Rodina Kocjubinských (Родина Коцюбинських, 1970)
 Nina (Ніна, 1971)
 Dlouhá cesta do krátkého dne (Довга дорога в короткий день'', 1972)

Úcta 
O skladateli natočila roku 1982 film ukrajinská dokumentaristka Ljudmyla Vasylivna Mychalevyčová. V roce 1995 byla H. I. Majborodovi v Kyjevě na domě čp. 16 v ulici Mychajla Hruševského odhalena bronzová pamětní deska s poprsím skladatele od sochaře Oleksandra Pavlovyče Skoblikova.

Odkazy

Reference

Literatura 
  (omezený přístup)

Externí odkazy 
 

Ukrajinští hudební skladatelé
Sovětští hudební skladatelé
Ukrajinští operní skladatelé
Skladatelé 20. století
Narození 1. prosince
Narození v roce 1913
Úmrtí 6. prosince
Úmrtí v roce 1992
Muži
Pohřbení na Bajkovově hřbitově
Nositelé Medaile Za osvobození Prahy
Nositelé Medaile za vítězství nad Německem ve Velké vlastenecké válce