Josif Pančić
Josif Pančić (17. duben 1814, Ugrini – 8. březen 1888, Bělehrad) byl srbský botanik a přírodovědec, narozený v Chorvatsku, na území tehdejší Rakouské říše. Roku 1847 se rakouského občanství zřekl a získal srbské, souběžně též přestoupil z katolicismu na pravoslaví. V této souvislosti si také změnil původní jméno Josip na Josif.

Život 
Narodil se v chudé zemědělské rodině, ale strýc, který byl knězem, rozpoznal jeho talent a pomohl mu vystudovat nejprve střední školu v Rijece a posléze i školu vysokou. Začal studovat filosofii na univerzitě v Záhřebu, ale přešel na studium lékařství na univerzitě v Budapešti. Na medicíně se zapsal i na přednášky maďarského botanika a lékaře J. Sadlera, které ho velmi ovlivnily a rychle se specializoval právě na botaniku. Absolvoval roku 1843 a obhajobou dizertační práce s názvem Taxilogia botanica získal titul doktora medicíny i botaniky.

Po studiích se rozhodl pro soukromou lékařskou praxi v Budapešti, jeho ekonomická situace se však příliš nelepšila. Rozhodl se proto přijmout nabídku dělat vychovatele v hornickém městě v severním Banátu. Tak získal jistý příjem a zejména čas, který mohl začít věnovat vědě. Místo, kde pobýval, vyzývalo ke studiu hornin a minerálů, ale brzy začal podnikat také botanické výpravy do Karpat, na písečné duny Deliblatske peščary a do dunajské soutěsky Železná vrata.

V roce 1845 s botanickými a geologickými sbírkami odcestoval do Vídně, kde je daroval Přírodovědeckému muzeu. Tam se také seznámil s dalšími botaniky, S. L. Endlicherem a J. Heuffelem. Ve Vídni nějaký čas pobýval a zde se také spřátelil se srbským lingvistou Vukem Karadžićem, tvůrcem spisovné srbštiny, který se živě zajímal o Pančićovy průkopnické teorie.

K nim patřila i domněnka, že flóra Bosny je spojnicí mezi flórou adriatickou a panonskou. Chtěl ji ověřit a odjet do Bosny, ale protože bádal soukromě, potřeboval být v Bosně nějak zajištěn, mít tam nějaké s vědou nesouvisející poslání. V roce 1846 proto odjel do Bělehradu, kde požádal ministra vnitra o zaměstnání v Užici, na hranicích Bosny. Ministru vnitra se zdála žádost podezřelá (Bosna byla tehdy jako dnes oblastí s politickým napětím) a nevyhověl mu. Úplnou náhodou však Pančić potkal též ministra zahraničí, který se zmínil, že vláda nemá dost lidí, kteří by pomohli s epidemií tyfu v oblasti Kragujevace. Pančić se jako lékař ihned nabídl, a tak se dostal do místa, které bylo pro jeho bádání klíčové. Jeho herbář, který zde posbíral, měl asi 180 tisíc položek.

Od roku 1853 působil v Bělehradě, nejprve učil na lyceu jako mimořádný profesor, od roku 1854 jako řádný profesor. Napsal v té době rovněž učebnici zoologie, geologie a mineralogie. Posléze začal přednášet na vysoké škole (Velika Škola', roku 1863 přejmenovaná na Bělehradskou univerzitu). Zde byl v letech 1866–1872 rektorem. V roce 1874 založil v Bělehradě botanickou zahradu, která tehdy byla na břehu Dunaje, později byla přemístěna do bývalého ovocného sadu Jevrema, dnes se proto nazývá Jevremovac.

V roce 1874 vydal své hlavní dílo Flora Kněževine Srbije ili vaskularne biljko, koje v Srbiji divlje rastu (Flora Principatu Serbiae). Je zde popsáno 2422 druhů cévnatých rostlin, z toho 31 do té doby neznámých (např. dva druhy ramondie (Ramonda serbica, Ramonda nathaliae), javor Acer intermedium či kozlík Valeriana bertiscea). Tato práce mu zajistila konečně reputaci, a to i mezinárodní.

Na jeho počest byly pojmenovány rostliny jako například pelyněk Pančičův (Artemisia pancicii), Cardamine pancicii (Hay.), Aquilegia pancicii, Valeriana pancicii (Hal. & Bald.), Cicerbita pancicii ((Vis.) Beauv.) a Orobanche pancicii.

Jako uznávaný botanik si mohl plánovat výpravy již bez potíží, květenu tak studoval v následujících letech v Bulharsku, v Černé Hoře, v pobřežním krasu, v oblasti kolem hor Orjen, Lovčen, Durmitor, Sinjavinu, Vojnik a Komovi a na horním toku řek Tara a Morača. U řeky Tara také po velkém úsilí objevil smrk omoriku (Picea omorika).

V 70. letech vstoupil i do politiky a veřejného života, v letech 1870-1871 byl poslancem Skupštiny (parlamentu). Roku 1880 byl jmenován prezidentem Kulturní rady na ministerstvu kultury. Roku 1884 se stal členem státní rady. V roce 1887 byl zvolen prvním prezidentem nově vzniklé Srbské královské akademie věd a umění.

Pančić si přál být pochován v pohoří Kopaonik. To se stalo až roku 1951, kdy tam byly jeho ostatky uloženy v malém mauzoleu, které dala postavit akademie věd ve spolupráci s bělehradskou univerzitou a turistickou jednotou. Mauzoleum bylo pobořeno při bombardování NATO v roce 1999.

Bibliografie 
 Die Flora der Serpentinberge in Mittel-Serbien (Flóra serpentinových hor ve středním Srbsku, 1859)
 Pisces Serbiae (Ryby Srbska, 1860)
 Zur Moosflora des nordöstlichen Banates (O flóře mechů v severovýchodním Banátu. 1861)
 Arena mobilis in Serbia eiusque flora (Pohyblivé písčiny v Srbsku a jejich flóra, 1863)
 Flora agri Belgradensis methodo analytica digesta (Flóra okolí Bělehradu uspořádaná analytickou metodou, 1865)
 Šumsko drveće i šiblje u Srbiji (1871)
 Flora Principatus Serbiae – "Flora knez̆evine Srbije ili vaskularne biljke, koje y Srbije divlie rastu" (Květena srbského knížectví, 1874)
 Eine neue conifere in den östlichen Alpen (Nová konifera ve východních Alpách, 1876)
 Flora u okolini Beogradskoj po analitičnoj sistemi (1878)
 Elementa ad floram principatus Bulgariae (Základy květeny knížectví bulharského, 1883)
 Nova graca za flora knez︠h︡evine Bugarske (1886)

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 

Srbští botanici
Srbští lékaři
Narození 17. dubna
Narození v roce 1814
Úmrtí 8. března
Úmrtí v roce 1888
Úmrtí v Bělehradě
Muži
Osobnosti na jugoslávských bankovkách
Absolventi vysokých škol v Maďarsku