Никола Генадиев
Никола Иванов Генадиев е виден български журналист и политик от Народнолибералната партия, известен със съпротивата си на присъединяването на България към Централните сили по време на Първата световна война. Името му неколкократно е свързвано със скандали за корупция.

Биография

Ранни години 
Никола Генадиев е роден на 19 ноември (1 декември нов стил) 1868 г. в град Битоля. Син е на българския просветен деец Иван Генадиев Хармосин, брат на журналиста Харитон Генадиев, и чичо на художничката Василка Генадиева. Дядо на Никола Генадиев е митрополит Генадий Велешки. Неговата дъщеря Милка Генадиева е журналистка във Франс Прес, изпратена в края на 1945 година като постоянен кореспондент на Агенцията в България.
Никола Генадиев завършва основно образование в родната си Битоля. През 1876 година семейството му се премества в Пловдив, където Генадиев през 1885 година завършва Пловдивската гимназия. Взима участие в Съединението, а след него по време на Сръбско-българската война е доброволец в отряда на капитан Коста Паница.
През 1891 завършва политически и административни науки и право в Брюкселския свободен университет, след което работи като адвокат и журналист в Пловдив. Заедно с брат си Харитон основава в Пловдив вестник „Балканска зора“, който е първият траен български всекидневник след Освобождението.

От 1892 година е и сред активните дейци на Народнолибералната партия. Многократно избиран за депутат, Генадиев се проявява като отличен парламентарен оратор. При повторното поемане на властта от Народнолибералната партия Генадиев е министър на правосъдието (май 1903 - януари 1904), а по-късно министър на търговията и земеделието (1904 - 1908) в кабинета на Рачо Петров и правителството на Димитър Петков. В 1907 година заедно с финансовия министър Лазар Паяков е против закриването на университета след освиркването на княз Фердинанд в Народния театър.

След убийството на министър-председателя Димитър Петков на 26 февруари 1907 година, Генадиев се обявява за лидер на партията, но среща съпротивата на част от партията около Добри Петков. В същата 1907 година става един от главните редактори на партийния орган вестник „Нов век“.

По време на войните за национално обединение 
В 1912 година Генадиев се включва като доброволец в Балканската, а на следната 1913 година участва и в Междусъюзническата война.

Заедно с Васил Радославов и Димитър Тончев, Никола Генадиев е сред инициаторите на съставянето на коалиционния кабинет на Радославов на 4 юли 1913 година, в който той става външен министър. Няколко месеца по-късно на 17 декември Генадиев подава оставка поради разногласия за външната политика с министър-председателя. През февруари 1914 година Генадиев е обвинен във финансови злоупотреби при участието си в правителството на Рачо Петров, но е оправдан от съда поради отсъствие на доказателства.

В началото на Първата световна война, когато България е все още неутрална, но кабинетът симпатизира на Централните сили, Никола Генадиев е изпратен от правителството на проучвателна мисия във Франция и Италия. В доклада си след своето завръщане през март 1915 година той неочаквано променя външнополитическите си позиции, обявявайки се за сближение на България с Антантата. Този обрат поставя правителството на Васил Радославов в деликатно положение, тъй като Генадиев може да застраши парламентарното му мнозинство.

По това време водещите разследването на Атентата в Градското казино, извършен на 1 февруари, се опитват безуспешно да свържат взрива с Никола Генадиев. Малко по-късно е установено, че той е замесен в Деклозиеровата афера, и Радославов се опитва да запази подкрепата му в замяна на защита от съдебно преследване. Генадиев отказва, което довежда до разцепление на Народнолибералната партия и до неговото изпращане в затвора. Там той се сбижава с водача на Българския земеделски народен съюз (БЗНС) Александър Стамболийски.

Следвоенна политическа кариера 
Никола Генадиев е освободен през 1918 година и макар че не се включва в следвоенните правителства, поддържа добри контакти с френското посолство. Той е в основата на обединението на Националлибералната партия през 1920 година, в която се включват радославистите, стамболовистите и тончевистите.

Въпреки че признава неизбежността на Деветоюнския преврат от 1923 година, Никола Генадиев е резервиран към новото правителство и на 30 август 1923 година напуска Националлибералната партия, недоволен от нейното решение да се включи в Демократическия сговор. На 29 септември той обявява създаването на нова опозиционна партия, наречена Народно единство, с която да участва в предстоящите парламентарни избори, надявайки се да привлече гласоподавателите на разгромения БЗНС.

На 17 октомври 1923 г. след 20:30 часа Никола Генадиев се прибира от Юнион клуб към дома си на улица „Кракра“, придружаван от Иван Стефанов Гешов. На ъгъла на „Кракра“ и „Шипка“ той е убит с няколко пистолетни изстрела от Димитър Стефанов от Вътрешната македонска революционна организация. Извършителите на убийството не са разкрити, макар близки на Генадиев открито да обвиняват за него членове на правителството. В началото на 1924 година убийството попада в обхвата на амнистия на всички действия „в свръзка с установяването и защитата на властта от 9 юни 1923 г.“.

Библиография 
 „Мемоари“ (1923)
 „Македония“ (1924)
 „Стамболов“ (1925)
 „Речи и пледоарии. Съдебни, парламентарни, политически“ (1926)
 „Между политиката и властта, заговорите и затвора“ (2002)

Родословно дърво

Външни препратки 
 „Реч от д-р Никола Генадиев“ София, 1913 година
 сборник „Д-р Никола Генадиев живот и дейност“ София, 1925 г.
 La Macedoine, публикувано в Societe Royale Belge de Geographie, Bruxelles, 1890 година
 Борислав Гърдев. Случаят Никола Генадиев
 Никола Генадиев или речта, която изправи Народното събрание на крака 
 Никола Генадиев от Битоля, Вардарска Македония - "Доклад до Министерския съвет по мисията ми в странство през 1915 година", София, 1929 година

Бележки 

Министри на външните работи на България
Министри на вътрешните работи на България
Български политици (1878 – 1918)
Български журналисти от Македония
Български политици от Македония
Доброволци в Българската армия в Сръбско-българската война
Български военни дейци от Балканските войни
Жертви на политически убийства в България
Родени в Битоля
Възпитаници на Брюкселския свободен университет
Починали в София
Министри на правосъдието на България
Министри на търговията и земеделието на България
Български имигранти от Македония в Пловдив
Жертви на междуособици в македоно-одринското революционно движение
Погребани в Централните софийски гробища