Битоля
Битоля (на местния говор: Битола, ; ; ; ; ; , Bituli) е град в югозападната част на Северна Македония, център е на община Битоля. Градът е трети по големина в страната, след столицата Скопие и Куманово. Градът има население от 70 470 души (към 31 декември 2020 г.).

География 
Градът е разположен на река Драгор в източната част на котловината Пелагония в подножието на планината Баба (Пелистер). Климатът му се характеризира като преходен, между континентален и средиземноморски.

История

Етимология 
Градът се споменава в Болонския псалтир: срѣдѣ града вь бытоли. Името произлиза от старобългарското , манастир, осмислено с глагола  и наставка , която преминава в по-познатата -оль, а началната гласна е изчезнала, тъй като е схваната като предлог (в)о. Името е споменато в Битолския надпис на цар Иван Владислав като Битола. Средновековните гръцки форми са Βουτέλιον, Вутелион или Βιτώλια, Витолия. Модерната гръцка форма Μοναστήρι, от която произлизат турската форма Manastır () и албанската Manastır, е калка на българското име.

Хераклея 

В Античността днешна Битоля е важен град, наречен Хераклея Линкестис (; ), най-северният град в Древна Македония. (Някои гръцки археолози смятат, че Хераклея Линкестис е била разположена на мястото на днешен Лерин.)

Средновековие 

През IV и V век е седалище на епископи и митрополити, които взимат участие в църковни събори. По-късно градът е населен от славяни. В Битолския надпис на цар Иван Владислав градът е споменат като Битола и от 1016 до 1018 г. е столица на България. За пръв път гръцкото име Манастир, превод на българското Обител, се споменава в документ от XI век.

В Османската империя 

През 1395 година градът е завладян от Османската империя, която го прави главен военен и търговски център.

В 1591 година венецианският посланик Лоренцо Бернардо пътува за Цариград през Македония и оставя любопитно описание на Битоля:

В 1738 година населението на Битоля, както на всички важни градове в европейската част на Османската империя, е преобладаващо турско.

Гръцкият просвещенец Атанасиос Псалидас пише в своята „География“ (1818 – 1822):

В 1832 година Дейвид Ъркърт пише относно строежа на нови църкви „Самият Велик везир подписа 80 000 пиастри за издигането на една от тях в Монастир“.

В 1845 година руският славист Виктор Григорович минава през града и в 1848 година описва Битоля в книгата си „Очерк путешествия по Европейской Турции“ така:

В 1856 – 1857 година Панайотис Аравантинос пише за Битоля:

През XIX век редица европейските държави откриват в Битоля дипломатически представителства: през 1851 – австрийско вицеконсулство, през май 1852 година – британско консулство, по-късно – гръцко, а през май 1861 година – руско консулство. През 1872 година австро-унгарският консул в Битоля Петер Окули отбелязва, че градът е населен от 29 900 жители, от които над 14 300 души са българи, а българският език е най-популярният. Останалите жители са албанци, евреи, турци, власи и цигани. Александър Синве („Les Grecs de l’Empire Ottoman. Etude Statistique et Ethnographique“), който се основава на гръцки данни, в 1878 година пише, че в Битоля (Bitolia) живеят 23 400 гърци. В „Етнография на вилаетите Адрианопол, Монастир и Салоника“, издадена в Константинопол в 1878 година и отразяваща статистиката на мъжкото население от 1873 година, Битоля е посочен като град с 6000 жители мюсюлмани, 17 000 жители българи, 2800 власи, 1000 албанци и 2500 евреи.

Българско възраждане 

Борбата за българско църковно отделяне от Цариградската патриаршия започва около 1864 година с водещи дейци доктор Константин Мишайков и Димитър Робев. Българско училище в града е отворено в учебната 1865/1866 година със съдействието на Васил Манчев, който е и първият учител. Скоро обаче под натиска на митрополит Партений училището е затворено, а Манчев прогонен от града. След това под натиск на битолските българи в гръцкото училище е установен и български учител. Българската община успява да овладее църквата „Света Неделя“, с чиито приходи е издържано българското училище. Учител в училището две години е Райко Жинзифов, по-късно Димитър Македонски, а след него една година Вълко (Лука) Нейчов. В 1880/1881 година българското училище прераства в четирикласно с учители Григор Пърличев, Димитър Узунов, Тодор Танев и Пантелей Баджов. По-късно е открито и българско девическо IV-класно училище.

Между 1896 и 1900 година 55 къщи от града преминават под върховенството на Българската екзархия. Според българския географ Васил Кънчов („Македония. Етнография и статистика“) в началото на XX век Битоля има 37 000 жители, както следва: 10 000 българи християни, 10 500 турци, 1500 арнаути мохамедани, 7000 власи, 5500 евреи, 2000 цигани и 500 от други народности. Броят на българското население към началото на века продължава да нараства, благодарение и на зачестилите преселвания от районите на Прилеп, Велес, Ресен, Охрид, Кичево и Дебър.

Християнските жители на града са разделени в конфесионално отношение. Според статистиката на секретаря на Българската екзархия Димитър Мишев („La Macédoine et sa Population Chrétienne“) в 1905 година християнското население на Битоля се състои от 8844 българи екзархисти, 6300 българи патриаршисти гъркомани, 72 българи патриаршисти сърбомани, 36 българи протестанти, 100 гърци, 7200 власи, 120 албанци и 120 цигани. В града има 10 основни и 3 средни български училища, 7 основни и 2 средни гръцки, 2 основни и 2 средни румънски и 1 основно и 2 средни сръбски.

През 1903 г. Битоля е център на Илинденското въстание. На Битолския конгрес през 1908 г. албанците решават да въведат латинската азбука. Същата година през месец юли местното население, съставено от българи, гърци, власи, мюсюлмани и евреи, ратифицира новата младотурска конституция.

В Сърбия, Югославия и Северна Македония 
През ноември 1912 година, по време на Балканската война, северозападно от града се провежда Битолската битка, в която сърбите удържат победа и окончателно изтласкват османските войски от Македония. При избухването на Балканската война сто четиридесет и един души от Битоля са доброволци в Македоно-одринското опълчение.През януари 1914 - та сръбските окупатори убиват в града и околностите му 35 българи. На 3 февруари същата година са убити дошлите да извадят паспорти за България леринчани Андрей Попмарков и Васил Илиев, а на 7-и същия месец жената на Христо Бумбашир е застреляна от сръбски окупационни войници, защото се противопоставила на опита им да я изнасилят. До началото на март в града са изнасилени от сръбските окупатори 82 девойки. На минаване през града в същия месец мобилизираните в сръбската войска местни младежи запяват Ботевия „Хаджи Димитър“ и изпращачите заплакват. Сръбските офицери се нахвърлят върху "бугарашите - новобранци", които за наказание са заключени в „Белите казарми“. На 3 декември от сръбските окупатори са заловени 80 местни българи, обвинени в планиране на дезертьорство, няколко от които са пребити до смърт, а още 30 са застреляни.

Битоля е в Сърбия от ноември 1912 г. до ноември 1915 г. На 21 ноември 1915 г. в града влиза 2-ра Българска армия. Българските части остават в града точно една година. На 19 ноември 1916 г. Битоля е окупиран от френско-сръбските войски, като местното население им оказва съпротива. Българската армия се оттегля на височините северно от града и остава там до края на войната през 1918 г. Като прифронтов град Битоля е силно разрушен.

След войната Битоля е върната на Сърбия. От 1941 до 1944 г. по време на българското управление във Вардарска Македония отново е администриран от българските власти. След войната е в рамките на Югославия, а след разпаднето ѝ – в Северна Македония. В края на 1944 са осъдени на смърт 7 будни местни българи начело с Михаил Михайлов, Петър Гинев и други. През 1957 е разкрита нелегална организация за съпротива против македонизма, създадена от 50-годишния местен колар Методи Коларов. Арестувани са той, 24 – 25-годишният му син Никола и още 18 души от града и околията, но в нея са били въвлечени повече хора. При опит да бъде наказан със смърт един от палачите на местните българи в Македония, организацията е разкрита. Методи Коларов е разстрелян, а синът му е осъден на 15 години строг тъмничен затвор. През 2001 година в града има размирици между албанци и македонци.

Население 
Според преброяването от 2002 година Битоля има 74 550 жители. Преброяването през 2021 година отчита 69 287 жители.

Забележителности, култура и образование 
Към началото на ХХ век в Битоля има 4 православни църкви и един параклис, 37 джамии, католическа и протестантска църква и три еврейски богомолни. От джамиите най-видна е Исак Челеби джамия на Битпазар от XVI век. От същото време е и Хайдар Кади джамия, строена от Синан. От османско време са покритият пазар в центъра и старата чаршия. Днес често посещавани са църквата „Света Богородица“, строена през 1875 година, и католическият храм „Пресвето сърце Исусово“.

Най-старият театър в Северна Македония от XIX век – Народен театър - Битоля.

В града се намира къща музей „Гоце Делчев“, посветена на водача на ВМОРО Гоце Делчев.

Университет „Климент Охридски“ с около 5000 студенти.

Филмов фестивал.

Личности

Побратимени градове 
  Бурса, Турция
  Велико Търново, България
  Епинал, Франция
  Земун, Сърбия
  Кайзерслаутерн, Германия
  Кран, Словения
  Кременчуг, Украйна
  Перник, България
  Плевен, България
  Призрен, Косово
  Пушкин, Русия
  Риека, Хърватия
  Рокдейл, Австралия

Вижте също 
 Битолски надпис
 Битолски триод

Литература 
 Описание на Битоля от Васил Кънчов („Битолско, Преспа и Охридско. Пътни бележки“ 1890)
 Предания за гр. Битоля, обнародвани от М. Цепенков, 1892
 Σμυρναίου-Παπαθανασίου, Βιολέττα, „Μοναστήρι. Ιστορική περιπλάνηση στην πάτρια γη“, Μαίανδρος Θεσσαλονίκη 1993.
 К. Рачев. Западна Македония. С., 1925, с. 8 – 12. (частта за град Битоля).
 Албум за град Битоля (Албум: Битоля / България – 1903-1915-1918-1941]

Бележки