Пласидо Доминго
Плàсидо Домѝнго () е испански оперен певец, тенор със световна слава, роден на 21 януари 1941 г. в Мадрид, в семейство на артисти.

През 1950 г. заедно със семейството си се преселва в Мексико, където учи вокална техника, пиано и дирижиране.

Първият му певчески опит е като баритон, а през 1960 г. дебютира като тенор в ролята на Алфредо от операта „Травиата“ на Джузепе Верди.

През следващите три години (1961 – 1963) Доминго работи в Националната опера на Израел, където има повече от 280 представления в 12 различни роли.

През 1966 г. дебютира в Нюйоркската градска опера.

През 1968 г. дебютира в „Метрополитен“. Творческото му сътрудничество с тази опера продължава и до днес (сезон 2006/2007 г.) с общо над 400 участия в 42 роли.

Следват участия в „Ла Скала“, Милано, „Щаатсопер“, Виена, „Ковънт Гардън“, Лондон, оперните театри на Париж, Лос Анджелис, Чикаго, Вашингтон, Барселона, Мадрид, Буенос Айрес и други. Соловият му репертоар включва над 60 главни роли.

Доминго записва и издава повече от 100 албума с класическа оперна музика, както и няколко албума с популярни испански любовни песни.

Несъмнено най-голяма е известността му като един от „Тримата тенори“ заедно с неговите колеги Хосе Карерас и Лучано Павароти, с които популяризират сред широката слушателска аудитория класическото песенно изкуство.

Пласидо Доминго организира или участва в редица големи благотворителни акции, давайки принос в събирането на милиони долари за жертвите на земетресения в Северна Америка, на болестта СПИН и др. Цялостния му артистичен и хуманитарен принос е оценяван многократно – Доминго е носител на високи американски, британски, френски и други отличия. Номиниран е от най-авторитетните издания на света за „Крал на операта“ („Нюзуик“), „Ренесансов мъж в музиката“ („Кориере дела сера“), „Най-велик оперен артист на модерните времена“ („Гардиън“).

През последните години Пласидо Доминго е художествен директор на театрите във Вашингтон и Лос Анджелис.

През август 2019 г. Доминго е обвинен от „няколко жени“ в сексуален тормоз. Инцидентите са се случвали в период, възлизащ на 3 десетилетия от края на 80-те насам. През септември 2019 г. Метрополитън опера обявява, че прекратява отношенията си с Доминго във връзка с тези обвинения. През октомври 2019 г. Доминго подава оставката си от поста генерален директор на операта в Лос Анджелис и се отказва от всички предстоящи участия там.

Дискография 
 „Siempre En Mi Corazon: Y Las Canciones De …“ (1972 г.),
 „Perhaps Love“ (1981 г.),
 „Domingo: Con Amore“ (1982 г.),
 „Adoro“ (1982 г.),
 „Always in My Heart (Songs of Ernesto Lecuona)“ (1983 г.),
 „My Life for a Song“ (1983 г.),
 „Be My Love“ (1984 г.),
 „Christmas with Placido Domingo“ (1984 г.),
 „Save Your Nights for Me“ (1985 г.),
 „At the Philharmonic“ (1989 г.),
 „Unknown Puccini“ (1989 г.),
 „Goya …A Life in Song“ (1989 г.),
 „Sonadores De Espaca“ (1990 г.),
 „Opera Arias“ (1990 г.),
 „Sings Great Love Scenes“ (1990 г.),
 „Zarzuela Arias & Duets“ (1990 г.),
 „Louise“ (1991 г.),
 „Canta Para Todos“ (1991 г.),
 „Noche de Zarzuela“ (1991 г.),
 „Por Fin Juntos“ (1991 г.),
 „The Domingo Songbook“ (1992 г.),
 „Entre Dos Mundos“ (1992 г.),
 „Canta Para Mexico“ (1993 г.),
 „De Mi Alma Latina“ (1994 г.),
 „Nativo“ (1995 г.),
 „Vienna Noel“ (1995 г.),
 „Man of La Mancha“ (1996 г.),
 „Popular Favorites“ (1996 г.),
 „Bajo El Cielo Espacol“ (1996 г.),
 „De Mi Alma Latina, Vol. 2“ (1997 г.),
 „Merry Christmas from Vienna“ (1997 г.),
 „Por Amor“ (1998 г.),
 „Sempre Bel Canto: Legendary First Recital“ (1998 г.),
 „A Gala Christmas in Vienna“ (1998 г.),
 „Live in America“ (1999 г.),
 „The Young Domingo“ (1999 г.),
 „Christmastime in Vienna“ (1999 г.),
 „Mariachi“ (1999 г.),
 „In Concert: Live in Seoul“ (1999 г.),
 „The Other Conquest“ (2000 г.),
 „Canciones de Amor: Songs of Love“ (2001 г.).

Бележки

Източници 
 Официален уебсайт на Пласидо Доминго 
 Art education at Santa Monica College: Placido Domingo 
 Placido Domingo, Tenor – Пласидо Доминго тенор 

Испански оперни певци
Доктор хонорис кауза на Музикален университет „Фредерик Шопен“
Доктор хонорис кауза на Оксфордския университет