Закон на Планк
Законът на Планк е физичен закон, описващ разпределението на енергията, излъчвана от абсолютно черно тяло (равновесно излъчване), по дължини на вълните в спектъра. Известен е и под името „хипотеза на Планк“. През 1900 г. Макс Планк е направил революционното за времето си предположение, че телата излъчват енергия на отделни малки порции — кванти — и тези кванти не са с произволна големина, а са кратни на една величина h, наречна константа на Планк. Чрез тези предположения Планк чисто теоретично извежда формула, която дава резултати, съвпадащи с измерените опитно стойности.

 Равновесно излъчване
Топлинно излъчване на тяло, намиращо се в термодинамично равновесие със средата. Равновесно излъчване е излъчването на абсолютно черно тяло.

 Топлинно излъчване

Излъчване на електромагнитни вълни за сметка на вътрешната енергия на веществото. Има непрекъснат спектър с максимум, чието положение се определя от температурата Т на излъчващото вещество. Топлинното излъчване е присъщо на всички тела с Т > 0 К. При равновесно излъчване разпределението на енергията в спектъра зависи само от Т и се определя от закона на Планк.

Където:
I(ν) е сборът на енергията за единица време на единица повърхност на единица пространствен ъгъл на единица честота.

Единиците са [W m-2 Hz-1 sr-1];
ν е честотата,
T е температурата на черното тяло,
h е константа на Планк,
c е скоростта на светлината,
k е константа на Болцман.

Квантова статистика