Раданово
Рада̀ново е село в Северна България, Община Полски Тръмбеш, област Велико Търново.

География 
Раданово е най-голямото по население село в община Полски Тръмбеш и според данните на НСИ към 15.9.2023 г. е на четвърто място в област Велико Търново след Първомайци, Драганово и Ресен. Селото се намира на 34 km северно от областния център Велико Търново и 4,8 km южно от общинския център Полски Тръмбеш, а покрайнините им са на разстояние около километър. Землището му граничи със землищата на:
 Климентово – на северозапад и запад;
 Иванча – в около 100-150-метров граничен участък на запад;
 Полски Сеновец – на запад, югозапад и юг;
 Петко Каравелово – на юг и югоизток;
 Орловец – на изток и североизток;
 Каранци – на североизток и
 Полски Тръмбеш – на север. 

Раданово се намира в средната част на Дунавската хълмиста равнина. Разположено е край река Янтра, между широката около 100 m водна площ на прилежащия към източната му страна стар меандър, отделен от реката след корекция на коритото ѝ, и минаващия покрай селото от запад първокласен републикански път I-5, който е част от Европейски транспортен коридор Е85. Климатът е умереноконтинентален. Почвите са предимно алувиално-ливадни.

През Раданово минава железопътната линия, водеща на север към Русе, а на юг през възловата гара в град Горна Оряховица (връзка с железопътната линия София – Варна) за Велико Търново, Стара Загора, Кърджали.

Теренът в границите на населеното място е равнинен, а извън границите му – хълмисто-равнинен с надморска височина, варираща между около 40 m – откъм реката и 200 m – във високата югозападна част на землището. При сградата на кметството надморската височина е около 44 m.

Населението на село Раданово, наброявало 2176 души към 1934 г., има максимума си – 2483 души – към 1946 г., след низходящи и възходящи колебания в числеността наброява към 1992 г. 1994 души и намалява плавно до 1649 към 2018 г.

При преброяването на населението към 1 февруари 2011 г., от обща численост 1746 лица, за 829 лица е посочена принадлежност към българска етническа група, за 52 – към турска, за 367 – към ромска, за 3 – към други, за 16 – не се самоопределят и за 479 не е даден отговор.

История 
Най-ранните известни в историографията споменавания на селото – под името Радан, срещаме в османските данъчни регистри – през 1516 г. , през 1618 г. с името Радън, както и през 1692 г. и около 1740 г. 

Находките от артефакти като стрели, върхове на копия, сечива, накити и монети от различни епохи обаче сочат за една приемственост с различни по вид поселения от Античността до наши дни. В района, като част от общата етнокултурна картина в Северна България, се преплитат различни култури и цивилизации.

В землището на селото е открито селище от старожелязната епоха , поне две тракийски погребения, както и римски некропол.

Може да се приеме, че малката крепост, с останки в местността „Бели бряг“, функционира от тракийско време, чак до отхвърлянето на турската власт. Тя е важен опорно–наблюдателен пункт, защитен западно от река Янтра. Оформеният защѝтен комплекс е природно доукрепен и свързан с възвишенията на изток от него, наречени „Вишиш“.

По време на римското владичество селището е в периферията на Никополис ад Иструм – тогава един от най-значимите градски центрове в провинция Долна Мизия, наред с Марцианопол, Нове, Улпия Ескус и други – и охранява главният път за важните дунавски крепости Нове, Ятрус и Сексагинта Приста. Именно тук, в коритото на р. Янтра, в началото на ХХ век е намерена бронзова глава с човешки ръст на император Гордиан III .

Римската власт по тези земи е установена около 46 г. от н.е., след кръвопролитни сражения с местните кробизи, но е ликвидирана от готите в III в. По-късно тя е временно възстановена, вече под юрисдикцията на източноримските василевси, но както е известно, след установяването на българите по тези земи (VI – VII век) тя е окончателно отхвърлена. Находки от това време са намерени в местността Таш тепе.

През късното Средновековие на десния бряг на Янтра съществуват две селища, локализирани в местностите Градище (Гяур куле) и Кутра (Бели бряг), а между тях до началото на миналия век личат останките на църква от същата епоха. „Проучвания“ са правени предимно от иманяри и местни жители, макар в района и до днес да се откриват монети, емитирани от царете Иван Александър и Иван Шишман. Мъчителният край на Търновското царство, в периода 1388 – 1395 г., се очертал като такъв и за двете малки села, които били опустошени и ликвидирани от османските турци, като част от оцелелите им жители преминали реката и поставили началото на съвременното селище.

По време на османското владичество селото е предимно с българско население, но има немалко и турци. Мъжката половина от българското население принудително е отлъчвана в най-усилното за полска работа време, за да изпълняват царската си служба като войнугани, като жените и децата им оставали да се оправят със земя и добитък, както и доколкото могат . През 1866 г. започва строежът на пътя Русе – Търново и хората от селото полагат труд на ангария.

Освобождението за Раданово идва на 19 юни 1877 г. и на мястото на напускащите турци започват да се заселват българи, предимно от Балкана и Предбалкана, но има и бежанци от дн. Македония и Сърбия, чиито земи по силата на Берлинския договор остават извън пределите на новосформираното Княжество България.

Още през средновековието, а по-късно и по време на Османското владичество, край селото преминава важен път, свързващ дунавското пристанище Свищов с черноморското Варна.

Селото излъчва много участници във всички войни за национално обединение. В чест на дадените жертви е издигнат паметник в центъра на селото.

Легенди 
Според една легенда, след разгрома на четата на Хаджи Димитър и Стефан Караджа на 18 юли 1868 г., един от оцелелите четници, бягайки от преследващите го турци, се озовал в покрайнините на Раданово в местността „Старите лозя“. Изморен от пътя той спрял да отдъхне, ала имал неблагоразумието да заспи. За нещастие минаващи кадъни го забелязали и го издали на турците. Местен турчин на име Край Рустем, със съмнителна репутация в обществото, издебнал спящия четник, убил го и отнесъл главата му на властите в Търново. Това дело му дало известен престиж, а освен всичко се сдобил и с някои обществени привилегии.

Обществени институции 
В село Раданово към 2019 г. има:
 кметство; 
 пощенска станция; 
 действащо общинско основно училище „Св. св. Кирил и Методий“ , построено през 1917 г.;
 действащо читалище „Светлина 1883“, основано през 1883 г.; 
 действаща само на големи религиозни празници православна църква „Свето Възнесение“ , построена през 1895 г.

Други 
 Празник на селото – Спасовден (Възнесение).
 ФК „Вихър“.

Източници 

Села в област Велико Търново
Населени места в община Полски Тръмбеш