Горно Върбени
Горно Въ̀рбени или само Въ̀рбени, известно и с турската форма на името Екшѝ Су (, Ксин̀о Нер̀о, катаревуса: Ξινόν Νερόν, Ксин̀он Нер̀он, до 1926 година Εξή Σου, Екси Су,), е село в Република Гърция, дем Суровичево (Аминдео), област Западна Македония.

География 
Селото е разположено на 34 километра югоизточно от Лерин и на 5 километра западно от демовия център Суровичево (Аминдео) в малка котловина в подножието на прохода Кирли дервент между планините Мала река и Малка Нидже. В околностите на селото има минерални извори, на които то дължи и името си – Екши Су и Ксино Неро означават кисела вода съответно на турски и на гръцки. Традиционното българско име на селото е Горно Върбени, за да се отличава от другото леринско село Върбени.

История

В Османската империя 
В 1669 година английският пътешественик Едуард Браун минава през

В края на XIX – началото на XX век Горно Върбени е голямо чисто българско село. В 1848 година руският славист Виктор Григорович описва в „Очерк путешествия по Европейской Турции“ Вербини като българско село. Александър Синве („Les Grecs de l’Empire Ottoman. Etude Statistique et Ethnographique“), който се основава на гръцки данни, в 1878 година пише, че в Екси-Соли (Exi-Soli), Мъгленска епархия, живеят 1200 гърци. Според „Етнография на вилаетите Адрианопол, Монастир и Салоника“, издадена в Константинопол в 1878 година и отразяваща статистиката на мъжкото население от 1873 г., Върбени Екши су (Vrbéni Eski-sou) има 360 домакинства с 1050 жители българи.

През есента на 1879 година селото е нападнато от гръцкия андартски капитан Атанасиос Катарахия, който го ограбва и пленява двама видни българи Иван Граматиков и Георги Гогов.

В 1877 година мнозинството от екшисуйци приемат върховенството на Българската екзархия. В селото в 1882 – 1885 година има българска община с председател архимандрит Панкратий и училище, което е разширено с помощта на Харитон Генадиев. В училището преподава Димитър Наумов. Градинарският еснаф в Цариград моли екзарха в 1879 година да подари църковни книги на село Горно Върбени.

В 1889 година Стефан Веркович пише за Горно Върбени в „Топографическо-этнографическій очеркъ Македоніи“:

Църквата в Горно Върбени е осветена през есента на 1890 година от владиката Синесий Преспански и Охридски. По повод това освещаване и освещаването на църквата в Неокази цариградските и атински вестници вдигат страшен шум и наричат Синесий „бунтовник“.

Според Васил Кънчов („Македония. Етнография и статистика“) в Екши Су (Върбени Горно, Върбени Полско) в 1900 година живеят 1900 българи християни и 65 цигани. Екши Су е

пише Христо Силянов в 1902 година в „Писма и изповеди на един четник“.

По данни на секретаря на екзархията Димитър Мишев („La Macédoine et sa Population Chrétienne“) в 1905 година в селото има 2200 българи екзархисти и 136 патриаршисти и 96 цигани. В селото е отворено българско училище. Учител в селото е Аргир Папапейчев.

Върбенци участват активно в борбата на ВМОРО срещу турската власт. Някои от тях се включват в четата на Марко Лерински. През септември 1902 година 15 жители на селото, начело със свещеника Ваче (Иван) Стейров са осъдени на затвор от 15 до 3 години като „български бунтовници“ заради участие в „българския комитет“. През Илинденско-Преображенското въстание на 2 август 1903 година 2000 въстаници (90 от селото) нападат железопътната спирка Горно Върбени и я разрушават. След въстанието жителите на селото оказват упорита съпротива на появилата се гръцка въоръжена пропаганда, заради което гръцките андарти кръщават селото Малка София.

През ноември 1903 година селото е посетено от българския владика Григорий Пелагонийски и леринския архиерейски наместник отец Никодим, които раздават помощи за пострадалото българско население. Наум Темчев, който придружава Григорий, пише: „Екши-су брой около 300 български кѫщи. То взе живо участие въ движението като даде 90 души четници. Ограбваха го на неколко пѫти турцитѣ, заканваха се да го изгоратъ и да изколятъ населението, нъ при все това то пакъ оцѣлѣ.“

След Загоричанското клане в 1905 година, и последните гъркомански къщи в Горно Върбени се отказват от Цариградската патриаршия и приемат върховенството на Българската екзархия. Според телеграма, изпратена от местните жители до Отоманския парламент, през 1909 година в селото вече няма патриаршисти. В Горновърбенското училище след Хуриета преподава социалдемократът Жеко Банев.

В 1910 година вестник „Дебърски глас“ пише:

При избухването на Балканската война в 1912 година 23 души от Горно Върбени са доброволци в Македоно-одринското опълчение.

В Гърция 

През Балканската война край Горно Върбени се развива голямо сражение, в което османците разбиват настъпващите гръцки части. В крайна сметка селото е окупирано от гръцката армия и след злополучния за България край на Междусъюзническата война Горно Върбени с цяло Леринско попада в Гърция. Гръцките власти започват системен терор над хората с изявено българско съзнание, много от които са принудени да емигрират. Заради това, че не се отказва от идентификацията си с българската нация Върбенецът Петър Шунтаков без съд е разстрелян показно пред Солунския затвор Еди куле.

По време на Първата световна война през август 1916 година селото за кратко е освободено от Първа българска армия по време на Леринската операция. По време на сраженията е разрушена църквата на селото. След Ньойския договор селото отново е върнато в Гърция, като голяма част от жителите му емигрират в България. Андре Мазон определя Горно Върбени като опорна точка на българщината в Югозападна Македония. Боривое Милоевич пише в 1921 година („Южна Македония“), че Горно Върбени (Горно Врбени) има 350 къщи славяни християни. В 1926 година селото е прекръстено на Ксинон Нерон. В доклад на лейтенант Г. Сакеларопулос от 25 ноември 1932 година до втори армейски корпус в Лариса се казва: 

Според гръцки жандармерийски документ от 1932 година в Ксинон Нерон живеят 2026 души – 3 евреи, 1 сърбин и 2022 гърци, от които 1945 „българофони“ (318 семейства), разделени на три групи – 1717 (298 семейства) „българомислещи с изявено българско съзнание“, 22 „с гръцко национално съзнание“ и 208 „с неопределено национално съзнание“.

През 30-те години в Горно Върбени са основани две групи на ВМРО (обединена) с 15 души. В документ на служба „Чужденци“ към управлението за държавна сигурност в Солун от 1939 година се казва, че в района на Горно Върбени е сформирана комисия, която подготва изложение до италианския консул с оплакване от наложена забрана на българите да говорят на родния си език.

Доклад на дипломата Ангел Петров от 18 май 1939 година разказва за посещението на гръцкия крал в Екши Су: отивайки на хорото, кралят попитал една девойка как се казва и тя не му отговорила, тъй като не знаела гръцки.

Секретен доклад на жандармерийския началник в Лерин от април 1940 година посочва Горно Върбени заедно със Загоричани, Мокрени и Буф като едно от селата с най-голяма концентрация на „българомислещи“ в региона. В междувоенния период 40 български семейства от Горно Върбени се изселват в България, а 6 – 7 отвъд океана.

След разгрома на Гърция от Германия през април 1941 година в Горно Върбени се образува български културен клуб. В училището започва да се преподава на български език от бившия екзархийски учител Димитър Гульов, заради което след войната е арестуван и хвърлен в солунския затвор Еди куле. Горновърбенци след 30 години прекъсване отново тържествено празнуват 24 май, денят на Светите братя Кирил и Методий с водосвет на български. През май 1941 година гръцката администрация в Горно Върбени е заменена на общоселско събрание с българска и е избран кмет българин. В общинския съвет влизат Кирил Ляпчев, Борис Попов, Симо Шишков, Павел Драгнев, Георги Райков, Миро Гершанов, Михаил Хаджикиров, Благой Туранджов, Ташо Веляшков, Кирил Панчев

На съвещание от 23 октомври 1941 година германският командващ военната област Солун-Егея генерал Курт фон Кренцки по повод инцидент станал в Горно Върбени заявява, че

Върбенци се включват активно във въоръжените отряди Охрана, образувани от Централния македонобългарски комитет, които отблъскват набезите на гръцките паравоенни организации в западната част на Егейска Македония. През 1942 година делегация от Леринско изнася изложение молба до Богдан Филов, в което заявява:

На 2 август 1944 година в Горно Върбени се празнува за последен път тържествено годишнината от Илинденското въстание.

В 1945 година в Ксино Неро има 2039 българофони, 1900 от тях с „негръцко съзнание“ и 139 с „неустановено национално съзнание“. Преброяването от 1951 година показва 2608 жители.

В дописка от 31 март 1945 година гръцкият вестник „Фос“ пише:

В Гражданската война жителите на Горно Върбени се сражават на страната на Демократичната армия на Гърция, като селото дава над 300 убити. През 1947 година са убити и арестувани много селяни. Загубата на комунистическите сили води до нова емиграционна вълна към България, Югославия (60 семейства) и отвъд океана в САЩ, Канада и Австралия. Преброяването от 1951 година показва 2608 души, но при него като екшисуйци са броени и много жители на околните села потърсили убежище от войната в голямото Горно Върбени.

През август 1998 година жителите на Горно Върбени, начело с кмета Константинос Селцас, не позволяват на гръцки националисти, сред които и членове на гръцката крайнодясна организация Златна зора и архимандритът на Суровичево Севастиан да проведат в селото честване на убития на 28 август (10 септември) 1904 година от ВМОРО гъркоманин Петър Поппетров (Петрос Папапетрос). През август 2000 година сблъсъкът се повтаря и статуята на Папапетрос, дотогава многократно събаряна от върбенци и след това възстановявана от властите, мистериозно изчезва, което води до скандал в гръцкия парламент. Управителят на ном Лерин Павлос Алтинис коментира новия инцидент така:

На 31 август 2008 година в Горно Върбени отново има сблъсъци между върбенци и членове на гръцки крайно десни организации.

В 1988 година Горновърбенското училище е обявено за паметник на културата.

Според изследване от 1993 година селото е чисто „славофонско“ и „македонският език“ в него е запазен отлично.

В началото на XXI век е сравнително голямо село по гръцките стандарти. Жителите се занимават традиционно със земеделие и животновъдство и с експлоатация на минералните извори около селото. Тези извори са един от трите официално признати източници на минерална вода в Гърция и за експлоатацията им в Екши Су е построена бутилираща фабрика. Всяка година в края на февруари – началото на март в Екши Су се провежда карнавал, в който участват хора от цяла Егейска Македония. Футболният клуб на Горно Върбени се казва „Анагениси“ и е основан в 1926 година.

 Преброявания
 1913 – 1735 жители
 1920 – 1406 жители
 1940 – 1955 жители
 1951 – 2608 жители
 1961 – 1562 жители
 1971 – 1419 жители
 1981 – 1393 жители
 2001 – 1229 жители
 2011 – 1081 жители

Личности 
 Родени в Горно Върбени

   Андон Д. Каргов (1892-1978) емигрантски деец
  Александър Турунджов (1872 – 1905), български революционер
   Благой Стефанов (1891 – 1951), американски актьор, гримьор във филмовата индустрия, директор на отделението по дикизация при компанията Юнайтед Артист Студио, пристигнал в САЩ през 1925 година
  Благоя (Хаджиев) Аджиев (1923 – 1948), гръцки комунист
   Васил Граматиков (1881 - 1965), американски издател
  Васил Попвачев (1879 - ?), деец на ВМОРО, войвода на четатата от Екши Су по време на Илинденско-Преображенското въстание, македоно-одрински опълченец в четата на Пандил Шишков
  Васил Чеков (1884 – ?), македоно-одрински опълченец, Първа рота на Шеста охридска дружина, Сборна партизанска рота на МОО
  Георги Вангелов Врабчев (р. 1929), войник на ДАГ в Гражданската война 1947 – 1948 г., след разгрома на ДАГ, в 1950 година се установява в България, автор на спомени
  Георги Робев (1915 – 1949), гръцки комунист
  Гиго (Хаджикиров) Аджикиров (1912 – 1948), гръцки комунист
  Гия Пилаева (? – 1950), гръцка комунистка
  Димитър Иванов (1866 – ?), български революционер
  Димитър Петров Минчев, български комунист, роден на 30 октомври 1900 година, член на БКП от 1926 година, в СССР от 1934 година, арестуван на 5 март 1938 година, на 27 септември 1939 година делото е прекратено, бригадир в колхоз „Киров“, Одеска област, завърнал се в България през 1947 година
  Димитър Тръпков (1870 -?), български революционер
  Дине Клюсов (? – 1902), български революционер
  Дине Попчев (1881 – ?), български революционер
  Иван Граматиков (Ιωάννης Γραμματικός), гръцки андартски деец от трети клас
  Иван Маркузов – поп Ваче (1849 – 1926), български революционер от ВМОРО
  Иван Чеков (1878 – 1941), български просветен деец и революционер
  Ильо Попов (1915 – 1948), гръцки комунист
  Катина Думкова (? – 1949), гръцки комунист
  Кирил Чалев, български емигрантски деец в САЩ, подпредседател на ЦК на МПО
  Киряк Пилаев, гръцки комунистически деец на СНОФ
  Коле Поповски (р. 1942), северномакедонски учен
  Константинос Селцас (р. 1956), гръцки политик
  Кузман Чеков (? – 1957), български революционер
  Мате Булев (1904 – 1949), гръцки партизани, деец на СНОФ, НОФ и ВМРО (обединена)
  Методи Ташовски, гръцки комунист
  Методий Чеков (1874 – 1935), български духовник
  Минче Стойчев, български художник, член на МПО
  Михаил Чеков (1873 – 1957), български революционер
  Мице Васов (? - 1903), български революционер
  Мице Цицков (? – 1908), български революционер
  Невяна Михайлова Попова (1914 – ?), български историк
  Никола Бочев (1920 – 1948), гръцки комунист
  Пандил Шанев (1888 – 1939), деец на българската емиграция в САЩ, председател на Македонската патриотична организация – 1924 – 1939
  Пандил Шишков (1875 – 1929), български революционер
  Пандо Турунджев (1880 - ?), български революционер от ВМОРО
  Петър Поппетров (Πέτρος Παπαπέτρος), гръцки андартски деец от трети клас
  Петър Костов (1871 – 1929), български революционер, деец на ВМОРО
  Сребрен Поппетров (1869 – 1950), български революционер и обществен деец
  Стефан Делев, български учител
  Ташко Костов (1879 – 1975), български революционер
  Тего Хаджиев, български революционер от ВМОРО
  Трифун Иванов (? – 1920), български просветен деец

 Македоно-одрински опълченци от Горно Върбени
  Благой Ат. Романов, македоно-одрински опълченец, четата на Пандо Шишков
  Васил Попов (1874 – 1913), македоно-одрински опълченец, четата на подпоручик Никола Лефтеров, Четвърта рота на Десета прилепска дружина, загинал в Междусъюзническата война на 17 юни 1913 година
  Васил Чеков (1884 – ?), македоно-одрински опълченец, четата на Васил Чекаларов, попада в гръцки плен, освободен на 02.04.1914, след това живее и работи в София
  Георги Сетински, македоно-одрински опълченец, четата на Пандо Шишков
  Иван Стойков (1867 – ?), македоно-одрински опълченец, Нестроева рота на Единадесета сярска дружина
  Коста Димитров (1874 – ?), македоно-одрински опълченец, Продоволствен транспорт на МОО
  Кръсто Атанасов, македоно-одрински опълченец, 45-годишен, жител на Варна, готвач, Продоволствен транспорт на МОО
  Кръстьо Стефов, македоно-одрински опълченец, четата на Пандо Шишков
  Марко Тишков (1872 – ?), македоно-одрински опълченец, Огнестрелен парк на МОО
  Мице Г. Романов, македоно-одрински опълченец, четата на Пандо Шишков
  Никола Недялков, македоно-одрински опълченец, четата на Пандо Шишков
  Павел Христов, македоно-одрински опълченец, Лазарет на МОО
  Пандели Просков (Пантелей, 1874 – ?), македоно-одрински опълченец, ротата на подпоручик Никола Лефтеров, Четвърта рота на Десета прилепска дружина
  Пандил Шишков (Пандо, Марко Шишков), български революционер, войвода на ВМОРО, македоно-одрински опълченец, обществен деец
  Пандо Манолов (1892 – ?), македоно-одрински опълченец, Продоволствен транспорт на МОО
  Симо Д. Шишков, български революционер от ВМОРО
  Стефо Георгиев, македоно-одрински опълченец, четата на Пандо Шишков
  Течо Динев, македоно-одрински опълченец, четата на Пандо Шишков
  Толе Петров (Толе паша), български революционер, войвода на ВМОРО, македоно-одрински опълченец, четата на Пандо Шишков
  Филип Николов (11 ноември 1891 – ?), македоно-одрински опълченец, Втора рота на Девета велешка дружина, носител на орден „За храброст“ IV степен
  Христо В. Шишков, македоно-одрински опълченец, четата на Пандо Шишков
  Христо Иванов, учител в костурското село Горенци
  Христо Краев, македоно-одрински опълченец, живеещ във Варна, Четвърта рота на Осма костурска дружина, Сборна партизанска рота на МОО
  Христо Типев, македоно-одрински опълченец, четата на Пандо Шишков

 Български общински съвет в Горно Върбени в 1941 година
  Кирил Ляпчев
  Борис Попов
  Симо Шишков
  Павел Драгнев
  Георги Райков
  Миро Гершанов
  Михаил Хаджикиров
  Благой Туранджов
  Ташо Веляшков
  Кирил Панчев

 Свързани с Горно Върбени
   Борис Чалев, американски офицер и български емигрантски деец, девети президент на МПО, по произход от Горно Върбени

Външни препратки 
  Сайт на село Горно Върбени
 Сребрен Поппетров – „Основаването на революционната организация в с. Върбени – Екши Су; Пандил Шишков“, публикувано в сп. „Илюстрация Илинден“, брой 51, 52, 53, София, 1933 година
  Репортаж на вестник „Елефтеротипия“ за инцидента при честването на Петрос Папапетос през 1998
  Статия във вестник „Елефтеротипия“ за инцидента с изчезването на статуята на Петрос Папапетрос през 2000
  Официален сайт на дем Суровичево
 Народни приказки от Горно Върбени, публикувани от Кузман Шапкарев, 1894 г.
 Момче, момче, търговче – народна песен от Горно Върбени
 Момче оде на вода – народна песен от Горно Върбени
 Седнала йе Мария – народна песен от Горно Върбени
 Соунце си майка карала – народна песен от Горно Върбени

Бележки 

Села в дем Суровичево