Цетине
Цетине (), остаряло Цетина, e град в южната част на Черна гора, административен център на едноименната община. Той е историческата столица на страната.

Градът е сгушен в малка карстова долина, заобиколен от варовикови планини и от планината Ловчен – Черната планина, на която страната носи името.

История 
Основаването на Цетине през XV век е обусловено от редица исторически, политически и икономически събития. Настъплението на османците принуждава Иван Църноевич, владетел на Зета по онова време, да премести столицата на държавата от тогавашния укрепен град Жабляк в по-труднодостъпните части на Зета – в Обод (1475), а малко по-късно – в планината Ловчен.

През 1482 г. в Цетинското поле е построен неговият дворец, а 2 години по-късно и манастир. Изграждането на тези 2 важни сгради представлява основаването на новата столица Цетине. Градът носи името на тогавашната река Цетина, на чиито брегове е основан. Реката по-късно е пресъхнала.

Новият манастир се превръща в седалище на митрополията на Зета. С това Цетине става център не само на светския живот, в който е съсредоточено управлението на държавата, но също духовен и културен център, където Георги IV Църноевич основава първата книгопечатница в земите на южните славяни.

Периодът на динамичен и непрестанен прогрес за Цетине по време на управлението на династията Църноевичи е прекъснат през 1496 г. Зета губи независимостта си и единствените свободни земи, носещи името Черна гора, са ограничени до планинската територия между река Църноевичи и Которския залив.

През следващите 2 века развитието на Цетине е в застой. Той често е изложен на атаките на венецианците и османците в периода XVI – XVII век.

През този период дворецът и манастирът, както и останалите градежи на династията на Църноевичи, са разрушени. Едва в края на XVII век с идването на Петровичката династия на власт през 1697 г. (в лицето на Данило Петрович като неин основател) Цетине се връща към живот.

Данило Петрович и неговите наследници са заети с освободителните войни и обединяването на страната. През 1701 г. Данило построява новия Цетински манастир.

Обновлението на града започва при управлението на Петър I Петрович Негош. През 1838 г. е построена неговата резиденция, наречена Билярда. Изграждат се множество нови къщи, Цетине се разраства и благоустроява.

По време на управлението на принц Никола I Петрович в Цетине са построени множество обществени сгради – първият хотел („Локанда“), новият дворец на принца, девическият институт и други.

На Берлинския конгрес е призната независимостта на Черна гора, а Цетине е обявен за столица на новата държава. През 1910 г. Черна гора е обявена за кралство, което се отразява благоприятно върху развитието на Цетине.

Периодът 1878 – 1914 г. е време на разцвет за града. Множество интелектуалци и предприемачи идват в Цетине и дават своя принос за неговото културно-просветно и икономическо развитие.

През 1946 година за столицата на Социалистическа република Черна гора е обявен Титоград, което оказва отрицателно влияние върху развитието на старата столица.

С конституционно решение от 1992 г. на Цетине е върнат статутът на столица в културно и историческо отношение.

Население 
Община Цетине е с население от 18 482 души; в града живеят 15 137 жители.

Изменение на населението на град Цетине:
 3 март 1981 г. – 14 088 д.
 3 март 1991 г. – 15 946 д.
 1 ноември 2003 г. – 15 137 д.

Етнически групи (1991):
 черногорци – 93,03 %
 сърби – 2,62 %

Родни гезици (2003):
 черногорци – 90,28 %
 сърби – 4,61 %

Личности

Родени 
 Александър I Караджорджевич
 Анастасия Петрович Негошина
 Данило Вучетич – посланик на Сърбия в България от 2005 г.
 Драгана Трипкович, журналистка
 Елена Черногорска
 Йово Йованович, анархист
 Ксения Черногорска
 Милан Вушурович, футболист
 Михаил Дедович, революционер от ВМОРО, четник на Стефан Димитров
 Милица Добавич, баскетболистка
 Милица Николаевна
 Ненад Кнежевич (Кнез), певец
 Станко Иванович, духовник и деец
 Стоян Радович, революционер от ВМОРО, четник на Стефан Димитров

Починали 

 Иван Църноевич
 Пеко Павлович

Побратимени градове 
  Велико Търново, България

Източници

Външни препратки 
 Официален сайт