Шимон Перес
Шимон Перес (), фамилно име по рождение Перски, е виден израелски държавник и политик, лидер на Израелската партия на труда.

През 2007 година, на 83-годишна възраст, е избран за президент на Израел за 7-годишен мандат до 2014 г. Той е 2 пъти министър-председател на Израел – през периодите 1984 – 1986 и 1995 – 1996 година. В началото на 2005 година става вицепремиер в коалиция с Ариел Шарон.

Заема също редица министерски постове: на външните работи (3 пъти: 1986 – 1988, 1992 – 1995, 2001 – 2002), на отбраната (2 пъти: 1974 – 1977, 1995 – 1996), на вътрешните работи (1984), на финансите (1988 – 1990), на развитието на Негев и Галилея (2005 – 2007), на регионалното развитие (1999 – 2001), на транспорта (1970 – 1974), на съобщенията (1970 – 1974), на информацията и диаспората (1974), на абсорбирането на имигрантите (1969 – 1970), на религията (1984).

През 1994 година получава Нобелова награда за мир, заедно с Ясер Арафат и Ицхак Рабин, за активния му принос в сключването на Договорите от Осло.

Биография 
Шимон Перес е роден във Вишнев, Полша (днес в Беларус) на 2 август 1923 година. Семейството му се премества в Тел Авив през 1934 г. Перес се включва в Хагана (1947), а от 1952 година е в ръководството на военното министерство, където отговаря за снабдяването с оръжие на създаващата се израелска армия. Сред неговите успехи от оноова време са закупуването на модерни френски изтребители Dassault Mirage III, както и на ядрен реактор.

Шимон Перес е избран (1959) за депутат в Кнесета от партията Мапаи и е заместник-министър на отбраната до 1965 г. Във връзка с аферата Лавон напуска (заедно с Моше Даян и Давид Бен Гурион) Мапаи и образуват новата партия Рафи. През 1968 година партията Рафи (без Бен Гурион) се слива с Мапаи и е образувана днешната Израелска партия на труда.

От 1969 година Перес заема разни постове в правителствата на Партията на труда, а след оттеглянето на Голда Меир през 1974 година е основен съперник на Ицхак Рабин за лидерството в партията и страната. През 1977 година Рабин подава оставка след скандал с нарушение на банковите регулации от неговата съпруга. Перес застава начело на Партията на труда, която за пръв път в историята на Израел губи изборите. Едва през 1984 година Партията на труда печели най-много места в Кнесета и Перес застава начело на коалиция с Ликуд и други по-малки партии. От 1986 година е външен министър, а от 1988 – министър на финансите. През 1990 година, след неуспешен опит да състави правителство на малцинството, Партията на труда напуска кабинета.

В началото на 1992 Перес губи първите вътрешни избори в историята на Партията на труда от Ицхак Рабин, чието място е заел петнадесет години преди това. Въпреки това, той не напуска политическия живот и е външен министър в правителството на Рабин, а след неговото убийство през 1995 за кратко е отново министър-председател.

На първите преки избори за министър-председател през 1996 Перес е победен от Бенямин Нетаняху от Ликуд и на следващата година е сменен от Ехуд Барак начело на Партията на труда. При управлението на Барак (1999 – 2001) Шимон Перес заема второстепенни постове, но след неговото поражение се завръща на сцената. Той включва Партията на труда в правителство на националното единство, водено от Ариел Шарон от Ликуд и става външен министър в него, въпреки че официално не е начело на партията. Партията на труда напуска правителството през 2003, но отново се включва в него в края на 2004, за да подкрепи плановете на Шарон за изтегляне от Ивицата Газа.

На 13 юни 2007 г., на 83-годишна възраст, е избран от Кнесета за президент на Израел.

На 28 септември 2016 г., на 93-годишна възраст, умира в Рамат Ган.

Признание 
През 1998 г. е удостоен с титлата доктор хонорис кауза на Лиежкия университет.

Библиография 

 „The Next Step“ (1965)
 „David's Sling“ (1970)
 „And Now Tomorrow“ (1978)
 „From These Men: seven founders of the State of Israel“ (1979)
 „Entebbe Diary“ (1991)
 „Yoman Entebeh“ (1991)
 „The New Middle East“ (1993)
 „Battling for Peace: a memoir“ (1995)
 „For the Future of Israel“ (1998)
 „The Imaginary Voyage: With Theodor Herzl in Israel“ (1999)

Бележки 

Израелски политици
Президенти на Израел
Министър-председатели на Израел
Вицепремиери на Израел
Израелски министри
Министри на външните работи на Израел
Министри на отбраната на Израел
Министри на финансите
Членове на Кнесета на Израел
Носители на Нобелова награда за мир
Израелски нобелови лауреати
Почетни доктори на МГИМО
Доктор хонорис кауза на Лиежкия университет
Доктор хонорис кауза на Софийския университет
Носители на орден „Стара планина“
Евреи в Полша
Родени в Полша
Починали в Тел Авив