Именник на българските ханове
Именникът на българските ханове е кратък средновековен летопис, запазен в късни преводи от XV-XVI век на руската редакция на старобългарския език, съдържащ имената и родовете на няколко ранни прабългарски владетели. В него са посочени също и датите на възкачването на хановете (кановете) на престола и продължителността на тяхното управление. Предполага се, че изгубеният оригинал е бил съставен през 9 век на гръцки език и е съдържал някои понятия на прабългарски език.

История и съдържание 
Именникът е открит през 1861 г. от руския учен Андрей Попов при изследването на руски летописи и е публикуван през 1866 година в неговия труд „Обзор хронографов русской редакции“. Тогава са открити три руски преписа на документа: най-ранният от тях – Уваровият, е от края на 15 век, а другите два – Погодинов и Московски, са от 16 век. Между трите преписа има някои различия в транскрипцията на имената на владетелите. Текстът на творбата е вмъкнат в книгата „Елински и римски летописец“: между първата част – Четвърта книга на царете, и третата – Хрониката на Георги Амартол, без да бъде отделен от тях. Запазените преписи са преводи на руската версия на църковнославянски език и в тях за българските владетели се използва славянската титла „княз“, с която са наречени Аспарух и петимата му предшественици. Предполага се, че оригиналът на паметника е бил съставен на гръцки език, с вметване на названия на годините изписани на прабългарски език с гръцки букви. Смята се, че летоброенето на прабългарите се е основавало на китайските цикли от по 12 лунни години, всяка от които е носела името на някое животно, например „шегор“ („вол“), „дилом“ („змия“) и т.н.

Не е ясно дали съхраненият текст е запазен в цялост, сравнен с оригинала и дали няма загубени части, както и през колко преписа в течение на времето са преминали достигналите до нас преводи. Изследователите са единодушни, че достигналият до нас текст е препис от старобългарски документ от 9 – 10 век. За самия оригинал мненията обаче се раздвояват, като според повечето, старобългарският документ от 10 век е превод от оригинал, който е бил съставен на гръцки език през 8 век. Според други изследователи има само една редакция и тя е възникнала на старобългарски – през 10 век. Изследователите, които приемат тезата, че Именникът на българските ханове възниква през 7 – 8 век в оригинал на гръцки език, смятат, че първоначално текстът е бил изсечен върху камък, и че се е състоял от две части, като първата е завършвала със съобщението за петимата князе с остригани глави. Втората част обхващала периода от 680 до 767 г. Преписът от 10 век според тях е направен въз основа на този каменен надпис.

Оригинал на Уваровия препис 

Авитохолъ житъ лѣт. ҃т. рѡд ему Дуло. а лѣт ему дилѡмъ твирем. Ирникъ. житъ лѣт. ҃ри. рѡд ему Дуло. а лѣт ему дилом тверимь. Гостунъ наместникь сьï два лѣта. рѡд ему. Ерми. а лѣт ему дохсъ. втиремь. Курт: ҃ѯ лѣт дръжа. рѡд ему Дуло. а лѣт ему шегоръ вечемь. Безмеръ ҃г. лѣт. а рѡд сему Дуло. а лѣт ему шегоръ вемь. сii ҃е кнѧз. дръжаше кнѧженïе обону страну Дунаѧ. лѣтъ. ҃ф.҃еі. остриженами главами. И потѡм пріиде на страну Дунаѧ. Исперих кнѧз тожде и доселѣ. Есперих кнѧз. ҃ѯа лѣт. рѡд Дуло. а лѣт ему верени алем. Тервен. ҃ка. лѣто. рѡд ему Дуло. а лѣт ему текучитем. твирем. ҃ки. лѣт. рѡд ему Дуло. а рѡд ему дваншехтем. Севаръ. ҃еі. лѣт. рѡд ему Дуло. а лѣт ему тохалтом. Кормисошь. ҃зі. лѣт. рѡд ему Вокиль. а лѣт ему шегоръ твиремь. Сïи же княз измѣни рѡд Дулов. рекше Вихтунь. Винех. ҃з. лѣт. а рѡд ему Ѹкиль. а лѣтъ ему имаше Горалемь. Телець. ҃г. лѣта. рѡд Ѹгаинь. а лѣт ему соморъ. алтемь. И сïй иного рад. Ѹморъ. ҃м. днïи. рѡд ему Ѹкиль а ему дилѡм тоутѡм.

Превод на Именника 
Дословен превод на Уваровия препис на новобългарски:
 Авитохол живя 300 години. Родът му Дуло, а годината му дилом твирем
 Ирник живя 150 години. Родът му Дуло, а годината му дилом твирем.
 Гостун, наместникът бидейки, 2 години. Родът му Ерми, а годината му докс твирем.
 Курт 60 години държа. Родът му Дуло, а годината му шегор вечем.
 Безмер 3 години. А родът на този Дуло, а годината му шегор вечем.

Тези петима князе държаха князуването от другата страна на Дунава 515 години с остригани глави. И след това дойде на страната на Дунава Исперих княз. Същото и досега.
 Исперих княз 61 години. Родът му Дуло, а годината му верени алем.
 Тервел 21 години. Родът му Дуло, а неговата година теку читем.
 ..................................................................твирем
 (неизвестен княз) (Вероятно Кормесий) 28 години. Родът му Дуло, а годината му дван шехтем
 Севар 15 години. Родът му Дуло, а годината му тох алтом.
 Кормисош 17 години. Родът му Вокил, а годината му шегор твирем. Този княз измени рода Дулов, тоест Вихтун.
 Винех 7 години. Родът му Укил, а годината му имен шегор алем.
 Телец 3 години. Родът му Угаин, а годината му  сомор алтем. И този заради друг.
 Умор 40 дни. Родът му Укил, а [годината] му дилом тутом.

За всеки владетел е дадена годината на възкачване на престола според прабългарския календар.

В Именника липсват имената на хановете Кормесий, Сабин, Токту и Паган.

Според Стивън Рънсиман текстът след Дуло е Vrekshevi Khtun, а представянето му като Вихтун (Vikhtum) може да е неточно. Омелян Прицак изказва предположението, че Вихтун от списъка е шанюй Маодун.

Проблеми на тълкуването на Именника 
Именникът съдържа календарни термини на непознат език, вероятно прабългарски. Първият тълкувател на Именника е финландският езиковед Миккола, който приема, че първата част от календарния термин е име на година, а втората – име на месец, като думата за година е изпусната. От текста на непознатия език, предаден с кирилски букви, не може еднозначно да се определят началото и края на отделните части на някои термини заради липсата на крайни ерове в тях. Например Миккола тълкува съчетанието верениалем като вер-ениалем, докато е възможно и тълкуване верени-алем, както би се разчленило според правописното правило в прабългарски. Същото се отнася за съчетанието текучитем твирем. Според Петър Добрев твирем е сбъркано лично име на владетел. Миккола разглежда само теку читем като календарен термин и го разчита като „година на коня – седми месец“ според чувашките думи тиха „жребче“ и чуваш. çиччĕ, каз. жеті, тюрк. *jĕtti „седем“

В полза на хипотезата, че текстът е сбор от каменни надписи, написани на гръцки език около 7 век и преведен на старобългарски език по време на царуването на Симеон I, говори фактът, че в Чаталарския надпис календарният термин „вол“ е записан като σιγορ (а календарната 821 – 2 г. отговаря на годината на вола по китайския календар), което е по-близо до тюркския корен *sïg-, „добитък“ в тур. sığır и др. и позволява да се изтълкува думата шегоръ в Именника. През 8 – 9 век прабългарският звук /ш/ се предава с гръцки букви като СХ (П. Добрев). Миккола също така отбелязва, че понятието *jïlan „змия“ е предадено като диломъ и прави сравнение с това, че началният звук /j/ в лични имена от тюркски произход е записван от византийските хронисти с буквата Δ и това е отразено в Именника.

Отделен проблем е дали думите алтем и алтом означават едно и също число. Според П. Добрев те са различни, докато Миккола и Васил Златарски ги четат като едно и свързват с чувашкото числително ултă, старотюрк. altï „шест“. Двояк начин на записване има и името на Аспарух: веднъж Исперих, а в следващото изречение Есперих.

Изречението И сій иного рад има спорно тълкуване. Според П. Добрев то означава „И този друг измести“. Съществува обаче по-правдоподобно тълкуване: рад е съкратена форма от старобълг. предлог ради, т.е. изразът се превежда като „и този (управлява) заради друг“.

Таблицата по-долу показва двете тълкувания – класическата тюркска теория на проф. Златарски (1918), която се основава на първото изследване на Именника от финландския езиковед Миккола, и иранската версия на Добрев (1994); освен езикови, Добрев прилага и математически аргументи в полза на своето (иранско) тълкуване (1998).

Вижте също 
 Поменици на българските владетели
 Хронология на българските владетели

Литература 
 Йосиф Юлиус Миккола. Тюркско-болгарское леточисление. Известия, Хелзинки, 1913
 Подбрани извори за българската история том 1 – и том II. Издателство „Тангра Тан Нак Ра“
 Христоматия по история на България, том 1
 Чурешки, Стефан. Именникът на българските князе (ханове), София, 2012

Външни препратки 
 Кратка статия относно „Именник на българските ханове“. Посетено на 9 октомври 2022 г.
 Древнобългарски титли и санове 
 Стивън Рънсиман - История на Първото българско царство. Посетено на 9 октомври 2022 г.
 О. А. Мудрак – Заметки о языке и культуре дунайских булгар. Посетено на 9 октомври 2022 г.
 И. Миккола – Тюркско-болгарское летосчисление (1913)

Бележки 

Извори за българската история
Прабългарски език
Прабългаристика
Български ръкописи