Луи Леже
Луѝ Пол Марѝ Лежѐ () е френски славист. Почетен член на Българското книжовно дружество (1884), член на френската Академия за надписи и художествена проза (Académie des inscriptions et belles-lettres) в Париж и на академиите на науките в Санкт Петербург, Белград и Букурещ.

Луи Леже е първият френски преводач на „Житие и страдания грешнаго Софрония“, чете лекции, свързани с българската история и литература, с акцент върху Златния век на цар Симеон, богомилството и времето на Пазвантоглу.

Биография 
Роден е на 15 януари 1843 година в Тулуза, регион Юг-Пиренеи, Франция. Завършва право в Париж. Води курс по славянска литература в Сорбоната, след това в Колеж дьо Франс. През 1868 г. защитава докторската си дисертация на тема „Св. св. Кирил и Методий“.

След Средногорското въстание и Баташкото клане (1876) пише редица статии във вестници и списания в защита на българите. През 1882 г. посещава България – „класическите долини, напоявани от водите на Марица и Искър“, според думите му. Впечатленията си от това пътуване излага в книгата си „Сава, Дунав и Балканите“ (1883).

През 1885 г. заема катедрата по славянски езици и литература в Колеж дьо Франс. Първите му лекции са посветени на България до времето на Пазвантоглу, представено и в автобиографията на Софроний Врачански, която той превежда на френски език. В края на същата година, с финансовата помощи на български дарители, като Евлоги Георгиев, издава книгата „La Bulgarie“, сборник с негови лекции и статии за България.

При последното си посещение на България през 1912 г., в навечерието на сключения Балкански съюз и Балканската война, Леже прави своеобразното си завещание към българския народ:

Умира на 30 април 1923 година в Париж на 80-годишна възраст.

Избрана библиография 

Някои от многобройните му трудове са:
 Chants héroïques et chansons populaires des Slaves de Bohême, Paris, Librairie internationale, 1866
 
 La Crise autrichienne („Австрийската криза“), Paris, 1868
 Славянският свят (1873)
 Славянски проучвания (1875),
 Grammaire russe („Руска граматика“), Maisonneuve, 1877
 Histoire de l'Autriche-Hongrie („История на Австро-Унгария“), Paris, 1879
 Nouvelles études slaves histoire et littérature („Нови славянски проучвания“), 1880
 Recueil de contes populaires slaves, Ernest Leroux, Paris, 1882
 „Cours de Louis Léger, leçon d’ouverture au Collège de France“, Revue bleue politique et littéraire, 1885
 La Bulgarie („България“), Paris, 1885
 Nouvelles études slaves histoire et littérature („Нови славянски проучвания“), 1886
 Russes et Slaves, études politiques et littéraires („Руси и славяни“, в 3 ч. – 1890, 1896 и 1899), Hachette, 1890
 Le monde slave, études politiques et littéraires („Славянският свят: Политически и литературни студии“), Hachette, 1897
 
 La Mythologie slave („Славянска митология“), 1901
 Турци и гърци против българи в Македония (1904)
 Nicolas Gogol („Николай Гогол“), 1913
 Moscou („Москва“), 1904, 1910
 Сърби, хървати и българи (1913)
 Le panslavisme et l'intérêt français, Flammarion, Bibliothèque de philosophie scientifique, 1917

Източници

Външни препратки 
 Луи Леже в Internet Archive
 „Реймското Евангелие“ – Луи Леже и България
 Miloš Weingart, Medailon k 80. narozeninám: Louis Leger, Národní listy, 13.1.1923, roč. 63, čís. 11, s. 3
 „Славянофилството на Луи Леже и Македония“, публикувано в сп. „Македонски преглед“, год. I, книга 1, София, юлий 1924 година

Френски юристи
Френски преводачи
Френски етнографи
Френски филолози
Френски слависти
Русисти
Френски българисти
Парижки университет
Преподаватели в Колеж дьо Франс
Академици на РАН
Почетни членове на БАН
Академици на Румънската академия
Академици на Сръбската академия на науките и изкуствата
Родени в Тулуза
Починали в Париж