Борис Дрангов
Борис Стоянов Дрангов е български офицер (полковник) и военен педагог.

Биография 
Борис Дрангов е роден на 3 март (15 март нов стил) 1872 година в Скопие, тогава в Османската империя, в семейството на Стоян и Гюрга Дрангови. Баща му е богат търговец на дървен материал. Завършва пети клас на българското педагогическо училище в родния си град с отличен успех. През 1891 година е приет във Военното училище в София и със заповед №102 от 11 юли е зачислен към 1-ва юнкерска рота.

През 1894 година след конфликт със строеви офицер със заповед №63 от 10 юни старши портупей-юнкер Дрангов е освободен, разжалван и приведен в 3-ти конен полк в Пловдив. Няколко месеца по-късно на 11 октомври със заповед №112 наказанието му е отменено и той продължава образованието си във Военното училище. През 1895 г. е произведен в първия офицерски чин – подпоручик и назначен за младши офицер в 3-ти конен полк в Пловдив. На 21 януари 1893 година със заповед №3 е назначен за младши офицер в четвърти ескадрон на 2-ри конен полк в Лом. През 1899 година със заповед №2 е произведен в чин поручик.

В Лом младият офицер се запознава с Райна Денкова Попова – дъщеря на Денко Николов Попов от село Мало Нагоричене – четник на дядо Ильо войвода, участвал в Сръбско-турската война (1876). През Руско-турската война (1877 – 1878) влиза с отряда на генерал Йосиф Гурко в София. Участвал в Илинденско-Преображенското въстание (1903) и в Балканската война (1912 – 1913) като опълченец. Райна и Борис се женят, имат 5 деца, едно от които – Кирил Дрангов – е виден деец на ВМРО.

Илинденско-Преображенско въстание (1903) 

По време на Илинденско-Преображенското въстание (1903) Дрангов напуска военната служба и заминава за Македония заедно с други офицери. На 17 август от Кюстендил той изпраща писмо на съпругата си, в което пише:

Участва в сражението в планината Плавица, Кратовско на 29 август 1903 г. Владислав Ковачов пише: 

През 1904 г. като поручик във 2-ри конен полк е командирован в Николаевската генералщабна академия в Санкт-Петербург, Русия, като междувременно на 3 януари 1905 г. е произведен в чин ротмистър. През 1907 година завършва академията с отличие и се завръща в България, за да продължи службата си в армията – 6-и пехотен, а след това в артилерийски полк. За кратко време е назначен за преподавател в Школата за запасни подпоручици в Княжево, а след това е ескадронен командир в 10-и конен полк в Шумен. На 4 септември 1910 г. е произведен в чин майор и е назначен за преподавател по тактика във Военното училище в София. През този период започва да пише във военни издания, предимно в списание „Народ и армия“.

В годините 1910 – 1912 година майор Дрангов заедно с подполковник Александър Протогеров, майор Петър Дървингов и подполковник Климент Кръстев застава начело революционната група от дейци, принадлежащи към бившия Върховен комитет.

Балканска война и Междусъюзническа война (1912 – 1913) 
През Балканската война (1912 – 1913) е началник на щаба на 1-ва бригада от 1-ва пехотна дивизия. Печели славни победи – при Гечкинли (22 октомври 1912), Чаталджа (17 ноември 1912), Одрин (13 март 1913), Селиолу, Ескиполос и Петра. При овладяването на Селиолу лично предвожда една от дружините в атака. За проявения героизъм е награден с орден „За храброст“ IV степен.

През Междусъюзническата война (1913) се сражава със сърбите при връх Бубляк.

Поради критичните си статии за военния министър генерал Иван Фичев и инспектора на кавалерията генерал Александър Танев е даден под съд. Делото започва да се разглежда на 18 февруари 1914 в Пловдивския военен съд. На 25 февруари Дрангов е оправдан, но пловдивският военен прокурор касира делото и на 12 март го представя на Главния военен съд в София. Още на 16 април делото срещу него е подновено. Негови доброволни защитници са юристът професор Моллов и о.з. полковник Топалов. Присъдата отново е оправдателна, но Дрангов изпада в немилост, повишаването му в чин умишлено се забавя и той е изпратен да служи в редица градове в провинцията. На 19 февруари 1915 г. със заповед, която влиза в сила от 15 февруари, е произведен в чин подполковник. На 2 септември 1915 г. със заповед №420 се сформира 11-а пехотна дивизия – наследник на Македоно-одринското опълчение. В състава на дивизията влизат 1 артилерийски и 6 пехотни полка, а подполковник Дрангов е назначен за началник на 5-и македонски полк.

Първа световна война (1915 – 1918) 

През Първата световна война (1915 – 1918), като командир на полка, от дивизията, която е съставена почти изцяло от необучени българи от Македония, Дрангов успява за кратко време да го подготви и да направи от него напълно боеспособна бойна единица. Участва в боевете при Калиманци, Кочани и Щип. На 25 ноември 1915 г. с нощна атака под неговото ръководство е превзето село Градец.

През февруари-март на 1916 г. полкът се намира източно от Петрич. Там по идея на Дрангов (в землището на днешното село Дрангово) през този период се изгражда паметник чешма на загиналите войници и офицери от 5-и пехотен македонски полк, върху която оригинално е изписан следният надпис:

Големите жертви, които дава офицерският състав на армията, налагат през месец май 1916 г. да се създаде Школа за запасни подпоручици в Скопие. На 15 май за началник на школата е назначен подполковник Дрангов. Така той напуска редиците на 5-и македонски полк и заминава за родния си град. На 17 май школата е тържествено открита и в нея постъпват 1053 младежи. Там Дрангов се ползва с изключителен авторитет, благодарение на изключителното си ораторско майсторство, откритостта, чистосърдечността и личния пример, който винаги дава. Големият български писател Чудомир пише в спомените си за Борис Дрангов:

Школниците са произведени в чин на 17 септември, като успешно завършват 876 души. На 21 септември 1916 г., след като школата е закрита, Дрангов заема длъжността началник-щаб на 1-ва пехотна дивизия и близо 6 месеца е по бойните полета на Добруджа в кампанията срещу Румъния.

На 18 март 1917 г. поема командването на 9-и пехотен пловдивски полк от 2-ра пехотна дивизия. Отбранява участъка от кота 1050 в битката при завоя на река Черна (Южния фронт).

На 26 май 1917 при френски артилерийски обстрел в околностите на кота 1050, в завоя на река Черна, подполковник Дрангов е тежко ранен. Шрапнелът от падналия до него снаряд разкъсва крака му, което води до тежка кръвозагуба. По-късно същата вечер умира от раните си. Последните думи на подполковник Борис Дрангов са също толкова вдъхновяващи, колкото и делата му приживе „Колко много исках още да служа на България“.

Погребан е в двора на църквата „Свети Димитър“ в Скопие, но по-късно сръбските власти преместват костите му в градското гробище. В негова чест котата се преименува в „Подполковник Дрангов“. За бойни отличия през войната е награден с военен орден „За храброст“, III степен. На 20 юли 1917 г. посмъртно е повишен в чин полковник.

Освен като храбър офицер Дрангов се проявява и като отличен педагог. Съвременната военна наука в България го определя като първия военен теоретик на тактиката.

Военни звания 
 Подпоручик (1895)
 Поручик (1899)
 Капитан (1905)
 Майор (4 септември 1910)
 Подполковник (15 февруари 1915)
 Полковник (20 юли 1917)

Памет 

В чест на Борис Дрангов три български населени места носят името Дрангово – Дрангово, област Благоевград, Дрангово, област Кърджали и Дрангово, област Пловдив. На Борис Дрангов е кръстен и Дрангов връх в Антарктика.

На 29 септември 1999 година в Добрич е открита паметна плоча с барелеф на полк. Борис Дрангов.

През 2007 г., по инициатива на историка Рада Банялиева, на мястото, където са били казармите на 9-и пехотен пловдивски полк в Пловдив, е издигнат паметник в чест на Дрангов. Той е открит на 31 май 2007 г. и е дело на скулптора Атанас Карадечев. Монументът е във формата на щик, изработен от мрамор и метал с височина 9 метра.

На гроба на Борис Дрангов в Скопие редовно се провеждат възпоменания в присъствието на посланика на България в Република Северна Македония и местни македонски българи.

На 2 март 2018 във Военната академия „Г. С. Раковски“ е открит и осветен първият в София паметник на полковник Борис Дрангов.

Библиография

Самостоятелни издания 
 Подробна програма за обучение на млади войници и редници, Лом, 1898
 Юнаци, изпълнете клетвата, Лом, 1901
 Тактика, София, 1912
 "Походът на Наполеона I в Русия", публикувано в сп. „Славянски глас“, книжка II, година X, София, 1912 година"
 Помни войната, Скопие, 1916
 Психология на групата и колектива , 1940

Периодичен печат 
Борис Дрангов е автор на множество статии във вестници и списания сред които: списание „Военен журнал“, списание „Войнишка сбирка“, вестник „Военни известия“, списание „Войн“, вестник „Военен глас“, вестник „Подофицерска защита“, списание „Свободно мнение“, списание „Народ и армия“, вестник „Военна България“ и други.

Външни препратки 

 „Спомени за Борис Дрангов“, Стамат Стаматов от с. Дренок, Дебърско, публикувано в „Спомени за Георги Делчев и Борис Дрангов“, София, 1935 година
 „Полковник Дрангов“, статия от Йордан Бадев публикувана в сп. „Отец Паисий“, книга 5, година XIII, София, 1940 година
 „Юнаци, изпълнете клетвата!“, Лом, 1902 година
 „Помни войната“, Скопие, 1916 година"
 „Ето човек. Спомен за Борис Дрангов (Написан през 1924 година и останал по една случайност непубликуван)“, спомени на Никола Милев за Борис Дрангов, публикувани във в-к „Македония“, год. I, бр. 187, София, 28 май 1927 г.
 "Походът на Наполеона I в Русия", публикувано в сп. „Славянски глас“, книжка II, година X, София, 1912 година"
 
 Шишков, К. – Полковник Борис Дрангов – избрани произведения, Военно издателство, София, 1985.
 Шишков, К. – Преподавателят майор Борис Дрангов, „Военноисторически сборник“, 1985, № 5.
 Недев, Светлозар – Командването на българската войска през войните за национално обединение, Военноиздателски комплекс „Свети Георги Победоносец“, София, 1993, стр. 181.
 Борис Дрангов – Сборник материали и научни изследвания, София, 1993.
 Каранфилов, Ефрем – Борис Дрангов в Ефрем Каранфилов, „Българи“, София, 1980.
 Узунов, Христо – Полковник Борис Дрангов, „Армейски преглед“, 1986, №10.
 Рангелов, Любомир – Роден за войсководец, Военно издателство, София, 1987.
 В-к „Сега“ от 8 ноември 2005 г. (текст и снимка)
 Агенция „Фокус“ от 26 март 2006 г.
 Димоларева, Мария. Подполковник Борис Дрангов като командир на 9 пехотен пловдивски полк. В: Военно-исторически сборник, 2008, 4, стр. 15 – 18. 
 "Борис Дрангов (Реч, държана на панахидата на 29. май в църквата Св. София по случай 10 години от неговата смърт)", реч на Петър Дървингов, публикувана в приложение на в. "Народна отбрана", София, 1927 година

Източници 

 
Български офицери от Македония
Български полковници
Шестнадесети випуск на Националния военен университет „Васил Левски“
Дейци на ВМОК
Български революционери от Македония
Български военни дейци от Балканските войни
Български военни дейци от Първата световна война
Носители на орден „За храброст“ IV степен
Носители на орден „За храброст“ III степен
Възпитаници на Скопското българско педагогическо училище
Загинали през Първата световна война
Български публицисти
Български автори на учебници
Родени в Скопие
Български имигранти от Македония в София