Александър Лилов
Александър Василев Петровски – Лилов е учен и политик от Българската комунистическа партия и по-късно от наследилата я Българска социалистическа партия. През 1977 – 1983 година той е неформален първи заместник на лидера Тодор Живков и втори човек в йерархията на тоталитарния режим.

Биография

Произход и образование 
Роден е на 31 август 1933 г. в с. Граничак (дн. Община Белоградчик, област Видин).

Завършва българска филология в Софийския университет (1962) и аспирантура за степен кандидат на науките в Академията за обществени науки при ЦК на КПСС (1969) в Москва. Научен сътрудник е в Института по изкуствознание на БАН от 1975 г. защитава дисертация за степен доктор на науките през 1981 г.

Политическа дейност 
Започва политическата си кариера в Димитровския комунистически младежки съюз във Видин. От 1963 г. е в Централния комитет на ДКМС. Започва да работи в централния апарат на БКП през 1969 г..

Народен представител от БКП в IV, VI, VII, VIII и IX народни събрания, в VII велико народно събрание, както и в XXXVI, XXXVII и XXXVIII народни събрания от листата на БСП. Сред членовете на Народното събрание Лилов има най-голям стаж като народен представител – от 1962 до 2001 г.

Лилов е секретар на Централния комитет на БКП от 13 юли 1972 до 28 септември 1983 г., член на неговото Политбюро от 3 юли 1974 до 28 септември 1983 г., както и на Държавния съвет на НРБ от 1976 до 1983 г. Близък е до Людмила Живкова. След внезапното отстраняване на дотогавашния неформален втори човек в партийната йерархия Борис Велчев през 1977 година неговото място е заето от Александър Лилов.

Като секретар на ЦК по идеологическите въпроси Лилов се застъпва на засилване на националистическите елементи в партийната пропаганда и разширяване на вече започналия при помаците Възродителен процес като средство за преодоляване на намаляващата популярност на тоталитарния режим в страната. Същевременно през 1982 година ръководена от него комисия не препоръчва подготвяното масово преименуване на турците с оглед на вероятните отрицателни политически резултати.

След смъртта на Людмила Живкова през 1981 година отношението на лидера Тодор Живков към Лилов охладнява. През 1983 година той е отстранен от ръководството с остра критика на Живков заради отдалеченост от реалния живот и липсата на интерес към икономическите проблеми. Назначен е за директор на Института за съвременни социални теории.

На 25 май 1989 г., месеци преди събитията в ГДР и Унгария, по време на немско-български симпозиум на Черно море, Лилов заявява, че в България трябва да има „правова държава, усилване на ролята на отговорните граждани и техния контрол над държавата, разширяване на правата на човека и демократични избори“.

При свалянето на Тодор Живков на 10 ноември 1989 г. Лилов се намира във Великобритания. На 8 декември същата година е включен в новото ръководство. По негова инициатива БКП отрича „Възродителния процес“, вследствие на което е дадено право на българските мюсюлмани да си върнат имената. Председател е на Висшия партиен съвет на БСП в периода 1990 – 1991 г., член е на Висшия съвет на БСП. Под негово ръководство се извършва преименуването на партията от БКП на БСП. От 1993 г. е ръководител на Центъра за стратегически проучвания към БСП. Затова започват да го наричат „Стратега“ на БСП. Той предлага курса на БКП към демократичен социализъм и влиза в идейни сблъсъци със социалдемократическото крило в партията.

Научна дейност 
Член-кореспондент на БАН от 1985, доктор на философските науки. Работи върху философията на изкуството, проблемите на идеологическата дейност на БКП, идеологическата борба между двете световни системи, международните отношения.

Смърт 
Умира от рак в София на 20 юли 2013 г.

Монографии 
 „Критика на съвременните буржоазно-естетически концепции за природата на изкуството“. София: Наука и изкуство, 1971
 „Към природата на художественото творчество“. София: Наука и изкуство, 1979
 „Европа – да бъде или да не бъде“, сборник, съставител и автор (1985)
 „Въображение и творчество“. София: Наука и изкуство, 1986
 „Европа – диалог и сътрудничество“, сборник (1988)
 „Философско-теоретически проблеми на ядрената война“ (1989)
 „Диалогът на цивилизациите. Световният и българският преход“. София: Захарий Стоянов и УИ „Св. Климент Охридски“, 2004
 „Информационната епоха. Съчинение в три тома. Том първи: Цивилизациите“. София: Захарий Стоянов, 2006
 „Информационната епоха. Съчинение в три тома. Том втори: Световният и българският преход“. София: Захарий Стоянов, 2007
 „Информационната епоха. Съчинение в три тома. Том трети: Информационното(ите) общество(а)“. София: Захарий Стоянов, 2008

Бележки 

 Цитирани източници

Външни препратки 
 От и за Александър Лилов в Националния каталог на академичните библиотеки в страната НАБИС
 Статии
 „Има ли бъдеще социализмът?“, в-к „Дума“, бр. 167, 22 юли 2013

 За него
 Николай Малинов, „Уроците на Лилов“, в-к „Дума“, бр. 246, 23 октомври 2013
 Иван Ангелов, „Завещанието на Александър Лилов“, в-к „Дума“, бр. 120, 29 май 2014

Членове на Държавния съвет на НРБ
Членове на Председателството на ВС на БКП
Членове на Политбюро на ЦК на БКП
Български политици (1945 – 1989)
Членове на БСП
Български философи
Член-кореспонденти на БАН
Хора, свързани с Възродителния процес
Възпитаници на Академията за обществени науки при ЦК на КПСС
Възпитаници на Софийския университет
Родени в област Видин
Починали в София
Починали от рак