Медея
Медея () е героиня от древногръцката митология, жрица на Хеката, най-чудовищната и ужасяваща богиня, с три тела и три глави, с ужасна свита от стигийски кучета, погубва хората и праща ужаси и тежки сънища на земята. Действително за тези, които я почитат, тя дава милост и спасява от други злонамерни магически обстоятелства. Именно Медея измолва от Хеката подмладяването на Езон, бащата на Язон. Медея принася жертвоприношение – черни овце, със сложен и дълго продължаващ във времето магически ритуал. Така Медея получава милостта на мрачната богиня на тъмата и магьосничеството.

Дъщеря на океанидата Идия и Еет, царя на Колхида, а според друга версия – на богинята Хеката и Еет (Ает). Внучка е на Хелиос и е в близки роднински отношения с Кирка (Цирцея), според една от легендите е нейна сестра, а според други племенница. Влюбва се в Язон (при идването му в Колхида) и му помага да завладее златното руно, след което напуска Колхида с него. По-късно заради изневярата на Язон с Главка погубва двете си деца (Мермер и Фер) и съперницата си. Тези събития са описани в трагедията на Еврипид „Медея“.

Според специалистите различните варианти на мита за Язон и Медея разказват за времето преди Троянската война, когато гръцките племена идват на Балканския полуостров и се сблъскват с местните култури на пеласгите, егейците и анатолийците. Герои като Язон, Персей и Херакъл отразяват тъкмо този момент на сблъсък-среща между местните (стари) и прииждащите (нови) племена и култури. Случва се конфликт между старите шамански практики и ритуали, почитащи женски хтонични божества и новите слънчеви култове, които идват с Бронзовата епоха и гръцките племена.

Медея присъства в мита за Язон и Аргонавтите. Този мит е известен от една късна литературна версия, Аргонавтика, разказана от Аполоний Родоски през ІІІ век пр. Хр.

Сигурно е обаче, че героинята е съществена част от ядрото на мита.

Образът на Медея в мита 

Медея живее във време, в което божествата и полубожествата, законите и стереотипите са на преден план. Но независимо от това, героинята се отличава с уверено и прескачащо определените норми поведение. Според учените Медея е древно божество със земен произход, имащо връзка със Зевс, но по-късно бива изместено от Хера (съпругата на Зевс). Лечителните функции на Медея в сказанието стават магьоснически – магията и медицината в дълбоката древност имат един и същ корен.

Медея е възпитана и обучавана да бъде владетелка, но тя е и толкова женствена, толкова кокетна. В нея живеят двама души. Тази нишка за раздвояване на личността се появява като възможно патологично състояние на личността. Медея е героиня, която разтърсва не само света на Язон, но и нашия свят, цялата човешка система. Тя е като земетръса, като вулкана или революцията: самобитна, независима и анархистична, черпеща сили от себе си. Тази чужденка, варварка, магьосница, царска дъщеря, съпруга, майка, е преди всичко жена. Една „мислеща“ жена, нещо, за което свидетелства и името ѝ (в настолното Евангелие на всеки сериозен изследовател на Антична Гърция – речника Lidell Scott думата „медоме“ е равносилна на: 1. предвиждам, грижа се, разсъждавам; 2. възнамерявам, изнамирам, замислям).

Медея е артистична, честолюбива, екстравагантна, импулсивна, решителна, непоследователна и водена от различни емоции. Тя е водена от емоциите и чувствата в житейския си живот. Заради любовта си към Язон тя извършва престъпление към баща си, брат си и т.н. Освен магьосница, Медея е и убийца – най-напред убива своя брат Аспирт, за да забави баща си, който е по петите им, когато бягат с Язон след открадването на златното руно, убива съперницата си (Главка), децата си, в пристъп на ярост. Медея влиза в позиция на социална амнезия, като захвърля всички интеракции с миналото, за да създаде нов живот. С идеята за нов живот при Егей тя повтаря този модел. Медея не приема безропотно и с чувство на магическо превъзходство собствената си овладяност при демонстрираната лъжлива увереност. Тя е майка и страда преди престъпното деяние и отново се появява налудничава идея, че даващият живот може и да го отнема. Тази изразено налудничава идея е типична социална патология. Престъпното деяние е замислено и е в ход на изпълнение, но Медея се колебае между отмъщението и майчината обич. Унищожението на любимите хора е някаква странна и крайна проява на привързаност.

Медея е харизматична и обсебваща като злото. Тя е чаровна в терзанията си и в женската си уязвимост. Дори в определени моменти е симпатична и буди съжаление и снизходителност. Може би и затова често при нея се търси патология. Медея е ценена от всички около нея и заради другите свои умения – магическите в доброто им измерение. Почти в цялата пиеса Медея демонстрира манипулативност. Действията ѝ са шокиращи и агресивни. Но и целият ѝ живот е изпълнен с агресия и насилие – убийства, предателства, дори любовта ѝ към Язон е с водеща съградност насилие.

Митът за Медея и Язон 

Ролята на Медея в мита започва след пристигането на Язон от Йолк в Колхида. Язон трябва да вземе Златното руно и да го занесе в родния си град, за да получи обратно царската власт там, заграбена от чичо му. Медея се влюбва в него и му обещава да му помогне, ако той в замяна се омъжи за нея и я вземе със себе си. Язон се съгласява.

В една от версиите на мита, Еет се съгласява да даде руното на Язон, ако той изпълни няколко задачи. Първо да обязди два огнедишащи бика. После трябва да засее в нива, която е разорал с впрегнатите преди това бикове, част от зъбите на убития от Кадъм дракон, син на Арес. От зъбите поникнала армия от войни. Медея дала на Язон мехлем, който да го предпази от дъха на драконите, защото била и знахарка, а освен това го посъветвала и как да се справи с поникналата армия от войници – като хвърли камък между тях. Те се сбиват и избиват помежду си. Последната задача на Еет била Язон да се справи с дракона, пазещ руното. Тогава Медея упоила дракона с билки. След това Язон взел руното и отплавал с Медея, както обещал.

Според версии на мита, Медея помогнала на Язон, защото се влюбила в него след като била омагьосана от Афродита или Ерос, по заръка на Хера. В някои от вариантите Еет започва да преследва Язон и Медея, но тя успява да го забави и провали като убива брат си Абсирт, нарязва тялото му на части, някои от които хвърля във водата, а други разпръсква на някакъв остров. Медея е сигурна, че баща ѝ ще спре да събира тялото на сина си, за да го погребе и така ще се забави в преследването. В други версии Абсирт е преследвачът на крадците на руното и бива убит от Язон. По време на плаването Аталанта е сериозно ранена, а Медея успява да я излекува с чародейните си способности.

По пътя към Гърция, корабът на Язон и Медея спира на острова, където живее Кирка (или Цирцея). Там лелята очиства племенницата си от греховността на убийството и пролятата кръв.

След това, корабът Арго достига до остров Крит, който тогава е пазен от Талос, великан, направен от бронз. Талос имал само една жила, която минавала през цялото му тяло, и била захваната с бронзов нокът. Талос е убит или от Медея, която успяла да му даде магически билки и да го накара да ѝ повярва, че като му махне нокътя ще стане безсмъртен, или от стрела, която изстрелял Пеант. След като Талос умрял, Аргонавтите успели да акостират на Крит.

Докато трае походът на Аргонавтите, Хера, която в гневна на Пелий решава да му отмъсти като го накара да се влюби в Медея. За да може Медея да го убие. Така или иначе, когато Медея и Язон се завръщат в Йолк, Пелий отказва да върне трона. Тогава Медея замисля поредното си коварство и убеждава дъщерите на Пелий, че могат да го подмладят като повторят ритуал, който тя им показва. Според мита, Медея показала на дъщерите на Пелий как нарязва на парчета стар овен и го пуска в котел с вряща вода, а от котела изскача младо агне. В една от версиите Медея направила тази демонстрация не с овен, а с бащата на Язон, Езон. Момичетата се възхитили и повторили ритуала, но без краен успех. След смъртта на Пелий, Язон и Медея отплават за Коринт.

Трагедията на Еврипид 

Трагедията се открива с пролог. Дойката разказва за нещастието, сполетяло дома, пред който е застанала. Далечната причина за всичко е може би морският поход на кораба „Арго“ за златното руно и любовта, която откъснала Медея от роднините ѝ, за да я свърже с Язон. А сега той се готви за нов брак. Дойката предава събитията напрегнато, в очакване на някакво зло. Прологът дава емоционалното измерение на драмата – ще стане нещо ужасно, което ще се сътвори в действието. Педагогът води децата към дома – мила битова сцена пред портите. При извора Пирина той дочул мълва и я предава на дойката: царят на Коринт – Креон, се готви да изпъди Медея и децата. Егоизмът става важен мотив за действие в трагедията. Коринт ще се отнесе зле към Медея и децата, а Язон няма да помогне. Еврипид внимателно подготвя появата на Медея. Атиняните вече я познават като тип и имат разбиране за страстната варварска природа, толкова различна от разумната покорност йонийската жена. Излиза хорът на коринтските жени, съседки на Медея. Дочули нейните вопли, събрани в любопитство и съчувствие, те питат. Откъсната от тъмнината и самотата на скръбта, Медея излиза, за да произнесе своя пръв голям монолог. Съвременният зрител остава изненадан от високия разум, от спокойствието на ума, като че останал незасегнат в нещастието. Медея има абсолютно съзнание за своето положение, нещо повече, тя изказва в думи мотивите и изводите, до които съвременният зрител очаква да стигне сам в напрегнатото търсене на тайната на творбата. Медея подчертава неравенството – жената купува със скъпи дарове своя съпруг, прави го владетел на тялото си, трябва да му угажда и не може да го изпъди, когато е негоден. Тя притежава свръхестествена притеганелна сила, най-напред привлича любопитството на хора, а след това се явява и самият Креон. Уплашен от демоничната ѝ злоба, той бърза да я прокуди заедно с децата ѝ в деня на сватбата на Язон и дъщеря му. Лишена от родина и съпруг, сега Медея губи и подслон. В този момент героинята отново показва силата на интелекта, който я прави омразна, нейното единствено оръжие. За да се брани, тя се преструва. Измоленият с мъка един ден отсрочка едва ли ще ѝ послужи, за да се погрижи за децата. Майчината загриженост крие трагическа ирония. Но едно е безусловно ясно: смърт чака Язон, Креон и дъщеря му. Предпазливостта на коринтския цар всъщност ускорява неговата гибел.

В няколко последователни сцени емоциите се натрупват до яснотата на дело. Медея замълчава, унесена в своите планове, залюляна в насладата на действието. По-рано любовта я прави свободна за престъпление срещу баща, брат и роднина. Тогава Медея скъсва всички връзки, за да създаде нов живот. Сега с отмъщението тя ще скъса връзките и този свят, който е толкова несъвършен. Но Медея няма да стигне до плана на отмъщение сама. Тя ще изработи своето съвършено отмъщение в градацията на омразата, която я владее, и в конфликт с Язон. Вече е необходимо явяването му. Още с първите си реплики митичният герой разкрива своята съвременна софистична душа. Язон започва с обвинения – какво голямо зло бил слепият гняв. Ако някой пъдел Медея от Коринт, това бил нейният лош език. На това слово Медея отвръща грубо, изразите ѝ са резки и дефинитивни, обвинява го в подлост. Язон напуска сцената.

В нова вълна нейната притегателна сила извежда на сцената Егей (тя го привлича благодарение на тази си сила). Няколко къси реплики и тя научава посоката на пътя му. Егей разбира за нещастието на Медея, тя спечелва неговото състрадание, а много скоро след молба и обещание получава убежище в Атина. Медея бърза да изпрати Егей, за да довърши в размисъл онова, което отдавна я вълнува. Героинята разкрива на хора подробностите на своя план. Вече нищо не ще се изпречи пред демоничната стихия на отмъщението ѝ. Тя е замислила да се престори пред Язон и с разкаяние да измоли децата да останат в Коринт, а после ще ги прати с коварен дар при невестата на Язон. Просмукан огнена отрова, той ще причини смъртта ѝ. А за Язон тя е приготвила най – страшната мъст – „убийството на милите деца“. Това, което Медея изрича, непременно ще се изпълни. Язон се явява с готови добродетелни думи. Медея го посреща, манипулирайки го, че е осъзнала своята грешка, говореща през сълзи. Успява да убеди Язон в „искреността си“ и той взема децата със себе си. Медея праща даровете, за които споменава пред хора, по децата. Педагогът съобщава за хубавата вест, че невестата е приела даровете и децата получили милост. След това Медея се обръща към рожбите си, чията съдба е решила. С тяхната смърт тя иска да накаже Язон, също така иска да прекъсне и последната връзка с лошия свят, който ще напусне. Логично погледнато, унищожението на любимите същества е последната степен на привързаност, деформирана в отмъстителния план. Медея е любяща майка, тя се мъчи в препятствието на истинско колебание. Без рожби я чака несретният живот на баздетната жена, с тях тя губи най-добрата възможност да накаже враговете. Майчината обич руши плана на отмъщение, но само миг и омразата го възстановява. С убийството Медея разкъсва връзката си с Язон и със света и загубва напълно човешките си качества, за да се върне н сказанието, откъдето излиза по – рано очовечена от любовта към един грък.

Различни версии за финала 
В Коринт, Язон напуска Медея заради Главка, царската дъщеря. Медея изпраща на момичето дреха и накит пропити с отрова, от която тя изгаря. Умира и Креон, царят-баща, докато опитва да спаси дъщеря си. В продължаващ пристъп на ярост и гняв, Медея убива и двамата си синове. След това дядо ѝ, Хелиос, праща златна колесница, теглена от два дракона, да я вземе и отведе в Атина.

Трагичната съдба на Медея в Коринт, изоставена от Язон е в основата на сюжета на Еврипидовата трагедия. Представена е за първи път през 431 г. пр. Хр. В тази трагедия за първи път постъпката на Медея (убийството на децата ѝ) не се тълкува като резултат от лудост или варварски произход, а като акт на отчаяние и гняв. Обсебена от желание за отмъщение, Медея Убива Главка с отровните дрехи, а Креон умира докосвайки се до тях. Медея убива синовете си тъкмо в този момент, защото се изплашва, че охраната на мъртвия цар ще ги убие особено жестоко.

В друга версия, след Коринт, Медея бяга в Тива (Беотия), при Херакъл. Там тя го очиства от убийството на Ифит. В замяна Херакъл ѝ позволява да живее в Тива. Но това не продължава дълго, защото въпреки протестите му, жителите на града я изгонват и тя чак тогава отива в Атина.

В Атина Медея се жени за Егей и има син от него – Мед. Според Хезиод, този син също е от Язон. Още веднъж не ѝ се отдава обаче да задържи щастието при себе си. Този път пречката е появата на отдавна изгубения син на Егей – Тезей. Медея се опитва да убеди Егей, че новодошлият странник е предател и опасен за царя. Тя приготвя чаша с отрова ѝ я подава на Тезей, но тогава Егей разпознава сина си по меча, който виси на пояса му, меч, който той сам е оставил при раждането му. Изтръгвайки чашата от ръцете на сина си Егей го припознава и определя за свой наследник. Тогава Медея и синът ѝ Мед отново бягат.

Има две версии: според едната магьосницата се връща в Колхида. Там разбира, че след бягството ѝ, чичо ѝ заграбва бащиния ѝ трон. Убива чичо си и възстановява царството на баща си.

Според другата версия Медея и Мед бягат в земите на Иранското плато. Там заживяват сред Арийците, които сменят името си според това на Мед и се наричат Меди или Мидийци (това е името, с което гърците са наричали персийците).

Известно объркване съществува при наслагването на различните версии на мита, според което би трябвало да има две Медеи. Една в Колхида и една в Тива. И двете са свързани с Тезей и похода на аргонавтите. Това се дължи на дългата фаза, в която митовете се помнят и пеят от пътуващи певци, а не биват записани. Така се раждат разлики във версиите и възможност за объркване.

„Медея“ след Еврипид и влиянието на Еврипидовото творчество 
Приживе големият трагик остава неоценен. За това говорят и злъчните забележки на комика Аристофан, който вижда нещо опасно в стремежа на Еврипид да преведе старите полисни добродетели на езика на човешкото сърце. Новият неспокоен морал на Еврипидовата трагедия погрешно се тълкува като рушителна сила. Критикуван за морално несъвършенство от комическите поети, той става прицел и на специалната критика на философите, които откриват в трагедията му редица жанрови несъвършенства. Затова поетът Неофрон във втората половина на 4 век пр.н.е. създава друга „Медея“, в която всичко е аргументирано съвършено, без да бъде достигната идейната и художествена пълнота на Еврипидовата драма.

Умонастроението на Еврипид отговаря на светогледа на елинистичното време. Затова той става любим трагически автор на следващите векове. Още от 386 г. пр.н.е. е правило на Дионисиевите тържества да се представя по една Еврипидова драма. В Рим също го предпочитат. Историята на римската трагедия започва с негови преводи. По-късно и оригиналното драматично творчество в Рим е инспирирано от негови сюжети. „Медея“ има първенство. Знаем за „Медея“ на Ений, по-късно на Овидий, притежаваме патетичната и изпълнена с ужаси литературна драма „Медея“ на философа Сенека. Римската интелигенция обича сентенциите на Еврипид, а римската вазова живопис често представя сцени от негови трагедии.

Цитират го и християнските автори от първите векове на новата ера. Във Византия четат само трите драми „Хекуба“, „Орест“ и „Финикийките“. Но Еврипид оживя по твърде странен начин в единствената византийска драма на религиозен сюжет „Страдащият Христос“, която е съставена изцяло от негови стихове, куриозна проява на уважение.

В Западното средновековие предпочитат Сенека. Но с началото на новото време популярността на Еврипид нараства. Знаем за дванадесет италиански и двадесет и една френски „Медеи“ от епохата на Ренесанса и Класицизма. На най-голяма популярност Еврипид е радва по време на Френкия класицизъм. Една от първите драми на Корней се казва „Медея“, макар за образец да служи Сенека. Истинският му откривател е Расин. Неговите критични бележки могат да се смятат за начало на съвременната критика върху Еврипид.

Не малко сюжети дава Еврипид на операта през 18 век. Достатъчно е да споменем „Медея“ на Керубини. Във втората половина на 18 век високо го ценят в Германия. Виланд пише „Алкестида“, Гьоте „Ифигения в Таврида“, а Шилер „Месинската невеста“ по Еврипидови образци. Фигурира твърде често като пример в теориите на ваймарс-кия класицизъм. Изпълнен с уважение към великия трагик, в залеза на дългия си живот Гьоте се занимава с реконструкция на негови загубени трагедии.

В редицата на тези, които го превеждат и оживяват негови сюжети, се нареждат Тик, Бай-рон, Шели, Тенисън. В съвременната литература към „Медея“ се обръща Жан Ануй, а в известните преработки на „Троянки“ от Верфел и Сартър Еврипид звучи съвременно като поборник за мир.

Актуалността на Еврипидовата трагедия се корени в свободата на разработката и реализма на човешкото чувство. Няма друг античен автор тъй близък до съвременността и с такива заслуги за свързването на елинския свят с новото време. Именно Еврипид запознава Европа с трагическия жанр и всъщност с него започва истинската история на европейската драма.

Външни препратки

Източници 

 Богданов, Богдан. „От Омир до Еврипид“
 Протохристова, Клео Стефанова, състав. „Каква ни е Медея“ /. 2009
 Мелнишка, Елена. „Медея в Берлин“. 2007
 Протохристова, Клео Стефанова. „Българската Медея – текстове, спектакли, политика и реклама“. 2006
 Петков, Николай. "Първото заклинание на Медея. – Второ заклинание на Медея, Всенощно бдение на ехо, Първа олимпийска ода. 1996
 Левтерова, Дора. „Енигмата Медея – поглед през психологията“

Царе на Коринт
Древногръцки герои