Тервел
Тѐрвел e вторият владетел на България. Според Именника на българските ханове той наследява като общ вожд на Дунавска България хан Аспарух, след неговата гибел във войните срещу хазарите. Периодът на управлението му не е напълно изяснен. Според различни данни той е възможно да е (700 – 721) или (701 – 718) г. През 705 г. е въздигнат от император Юстиниан в званието кесар(цезар) (титла, свързана с името на древноримския политик и пълководец Юлий Цезар и впоследствие употребявана със значението на император или втори след императора в редица страни, сред които - и България, с местната и форма "цар"). Присъждането и на Тервел създава прецедент в историята, тъй като до този момент не е била давана на чуждестранен владетел. Наследниците му се придържат към традиционните за прабългарите и славяните титли до управлението на цар Симеон I.

Въпреки че мнозинството от поданиците му са езичници, за самият хан се смята, че е бил християнин, подобно на дядо си Кубрат. и вуйчото на Кубрат - ханът на прабългарите Органа (известен и като Мордоху Хеу), както и че е идентичен със свети Тривелий Теоктист. В "История славянобългарска" на Паисий Хилендарски, Тервел е представен под името Светият крал Тривелия и, според него, той е първият български светец. Според проф. В.Златарски, възможно е въвеждането на Тервел в титлата "кесар" да е изисквало той  да приеме християнството. Ако това е така, то явно българският владетел  е направил компромис. 

Хан Тервел е особено известен като "Спасителят на Европа", поради ключовата му роля в отхвърлянето на опасността от превземането и от арабите, в резултат на техните нашествия, чрез свалянето на обсадата на Константинопол (717-718 г.)

На него е кръстен град Тервел, в Североизточна България.

Изображения на Тервел 

На намерените изображения Тервел е изобразяван с християнски символи. На предмет, вероятно представляващ първото изображение на български владетел, обичайно възприеман като медальон, принадлежал на Тервел и открит през 1972 г., е гравиран надпис: „Богородице, пази кесаря (цезаря) Тервел“. Съответно датировката му трябва да е след 705 -706 г. Възможно е също това да е оловен печат, на лицевата страна на който да е изобразен самият хан, с брада и дълга развята коса, с шлем и дълга метална ризница. В дясната си ръка той държи копие, а в лявата – кръгъл щит. Според професор Божидар Димитров и редица български учени, това потвърждава теорията, основаваща се в значителна степен на твърденията на Паисий Хилендарски и сходството на името му с това на известния светец., че изповядва християнската религия, което се счита за традиция в рода му Дуло.

Съюзът с Юстиниан II 
През 705 г. детронираният византийски император Юстиниан II Ринотмет (Носоотрязания) бяга от заточението си в Херсонес Таврически на Кримския полуостров и след много премеждия се озовава при Тервел, чиято военна помощ си осигурява - с 12 000 българи и 3000 свои поддръжници, в Източна Тракия стига до Константинопол и след преврат си връща короната. В отплата към България е присъединена областта Загоре (или Загора) с южна граница при крепостта Милеоните, която е разположена на хълма Хасара до днешното село Сталево (област Хасково).

Българският владетел е възнаграден още и с пари и много скъпоценни дарове, подробно описани във византийски сборник от Х век Свидас. Според него, по покана на Юстиниан, Тервел полага върху земята своя щит и забожда до камшика си. После византийците насипват върху тях злато и скъпоценности, докато ги покриват изцяло. Приет в императорския дворец, където е увенчан с кесарска корона и покрит с императорска хламида, Тервел получава правата на законен владетел над територии, които са дотогава собственост на Византийската империя. Изглежда, че Юстиниан допуска този компромис с имперската доктрина, притиснат от обстоятелствата. Когато се почувства сигурен на престола, той организира поход срещу българите, но е разбит през 708 г. в Битката при Анхиало, край днешно Поморие.

След убийството на Юстиниан през 711 г., Тервел продължава да се намесва в делата на Империята. Българите ежегодно извършват походи на територията й, като този през 716 г. достига до Константинопол. Арабската заплаха и предстояща обсада на византийската столица карат Сената да започне мирни преговори с българите. През 716 г. е сключен мирен договор с новия император Теодосий III, който гласи:
 Византийската империя се задължава да дарява на България веднъж годишно т.нар. определено количество   скъпи червени платове – символ на царска власт и величие; С този акт се признава българският хан за самостоен владетел.
 Византийската империя признава българските граници, като в тях влиза областта Загоре;
 двете държави се задължават да си предават емигрантите, които са обвинени в заговор срещу законния владетел;
 право на внос имат само стоки, снабдени с държавен печат. В противен случай подлежат на конфискация – това се смята за първия случай в историята на Европа на клауза в договор, уреждаща икономически проблем.

Съществуват хипотези, че в чест на Тервел, най-вероятно е създаден най-старият и най-внушителен старобългарски монумент, запазен в Европа – барелефът Мадарски конник като мемориал в чест на бог Тангра, на победите над Византия, в памет на неговия баща Аспарух и в израз на величието на Българската държава.

Войната с арабите през 717 – 718 г. 

На 25 март 717 г. за византийски император е коронясан Лъв III Исавър, поставил началото на Сирийската династия. През лятото на същата година Маслама, брат на арабския халиф Сюлейман, преминава Дарданелите и блокира по суша Константинопол със 100-хилядна армия. Флотът на арабския пълководец също е огромен – според арабски източници наброява 2500 кораба. Египетски моряци-християни дезертират от арабския флот и дават ценна информация на Лъв III Исавър за тактиката и намеренията на Маслама. С помощта на гръцки огън императорът разгромява вражеския флот.

Още през 717 г., осланяйки се на договора с България, империята се обръща за помощ към Тервел, който, въпреки обтегнатите дипломатически отношения, незабавно се отзовава. Стълкновението между българи и араби пред стените на Константинопол намира отражение в значителен брой византийски, западни и източни извори. Макар и да се различават в детайли, всички са единодушни, че през 718 г. арабите претърпяват нечувано дотогава поражение от българите.

Още в началото на обсадата българите се явяват в тила на противника и голяма част от вражеската войска е унищожена. Опасността за арабите е толкова голяма, че се налага сухопътната им армия да обгради лагера си с 2 окопа – единият срещу Константинопол, а другият срещу българите. В тази война арабите проявяват изключителна упоритост въпреки неблагоприятните климатични условия – през тази особено сурова зима, цели 100 дни земята е покрита със сняг. През лятото на 718 г. арабите провеждат решително сражение с българите, но претърпяват поражение. Според летописеца Теофан в конфликта загиват 22 000 араби, а Зигеберт говори за 30 000 жертви. Константинопол е спасен, а името на България се разнася по всички краища на тогавашния свят.

Блокадата по море е свалена на 15 август 718 г., точно 1 г. след началото на обсадата. При оттеглянето си оределият арабски флот е връхлетян от буря и само 5 кораба се добират до Сирия. Арабските летописци оценяват загиналите по време на похода на около 100 000 души. Победата на коалицията, ръководена от Лъв III Исавър, в която освен Византия и България влизат хазари, арменци, както и представители на други етнически групи от кавказкия регион, над армиите на Арабския халифат спира разпространението на исляма, ограничавайки го до Испания, морската част на Гърция и Мала Азия за около 6 века.

Историческата оценка на специалистите е, че победата на Тервел, както по-късно и победата при Поатие (дн. Франция) на франкския майордом Карл Мартел над арабите са двете събития, които не позволяват на Арабския халифат да проникне дълбоко във вътрешността на Европа. Спирайки по този начин инвазията на исляма, Тервел спомага за запазване на изграденото културно и историческо наследство на гръко-римската цивилизация, при все че впоследствие за това имат значителна заслуга и самите араби, чрез чиято литературна и научна дейност голяма част от него се развива и предава на Ренесансова Европа.

Анастасий II – Лъв III 
През 719 г. Тервел за пореден път се меси в делата на Византия. Сваленият византийски император Анастасий II привлича на своя страна част от аристокрацията и организира заговор за свалянето на император Лъв III Исавър. Привържениците на Анастасий II го съветват да потърси помощта на българския владетел Тервел – изборът е продиктуван най-вече от мощта му и авторитета му на човек, способен да доведе до успешен край всяко начинание. Отначало ханът приема благосклонно Анастасий II, след което го подпомага с войска и с огромната сума от 360 000 златни монети  („дал му войска и 50 кентинария злато“ - 1 кентинарий се равнявал на 7200 номизми). Акцията му излиза неуспешна, тъй като столичните жители отказват да го пуснат в града. Междувременно Лъв III изпраща писмо до Тервел, като го заклева да спазва договорите, да предпочете мира пред войната и да предаде заговорниците и техния водач, което ханът и прави, след което бившият владетел е обезглавен, а иконоборството, чийто първи представител сред владетелите на Византия е Лъв, трайно се установява като нейна официална религиозна доктрина.

Семейство 
Няма сигурни сведения относно семейството на Тервел. Известно е, че през 705 г. в договореностите между българския владетел и сваления византийски император Юстиниан II е предвиден и брак между Тервел и малолетната дъщеря на императора Анастасия, от първата му съпруга Евдокия, починала през 695 г.. След възкачването си на престола в Константинопол, Юстиниан II отказва да изпълни това условие от договореностите с българския владетел и бракът не се осъществява.

В изкуството 
В списание "Дъга" (1979-1991) излиза поредицата "Елемаг - войнът на хан Тервел". Историческия период обхваща възкачването на Юстиниан на престола и поражението му пред Анхиало; впоследствие  през 2009 ИК Тангра ТанАкРа издава  романа "Ave Ceasare"  на Любомир  Манолов, посветен на управлението на хан Тервел.

Използвана литература 
 Острогорски Г. История на византийската държава. С., 1996.
 Хронологична енциклопедия на света, том VI.
 Хроника на Теофан Изповедник.
 Заимова, Р. Образът на Тервел в българската възрожденска книжнина и изобразително изкуство – Минало, 1997, № 3 – 4, 36 – 39.
 Юрукова, Й. Оловен печат на Тервел – Нумизматика, XII, 1998, № 2, 3 – 8.
 Тъпкова-Заимова, В., Р. Заимова. Тервел – Тривелиус – Теоктист – Palaeobulgarica/Старобългаристика, 2003, № 4, 92 – 98.
 Неделчо Н. Римското политическо наследство на България при Тервел, Крум и Омуртаг – Епохи, 2003, № 1 – 2,
 Атанасов, Г. Тервел – кан на България и кесар на Византия. Силистра, 2004.
 Павлов, Пл. Историята – далечна и близка. В. Търново, 2010.
 Павлов, Пл., Хр. Темелски. Българи светци. С., 2010, с. 48, 64.
 Вачкова, В. Споменът за кесар-кан Тервел – в: Същата. Белите полета в българската културна памет. С., 2010,
 Андровски, И. Приносът на Дунавска България в отразяването на арабското нашествие 717 – 718 г. – в: Същият. Българско средновековие. С., 2011
 Атанасов, Г. Тервел – спасителят на Европа.-в: Бележити българи, т. 2 (под ред.на Пл. Павлов). С., 2012, 34 – 43.
 Божилов, Иван, Гюзелев, Васил, "Българското ханство на долния Дунав. Аспаруховите и Куберовите българи на Балканския полуостров (края на VII в.)" – Вж. История на Средновековна България VII-XIV век, Т.1, С., Изд. къща „Анубис". 1999, ISBN 978-954-426-718-6

Външни препратки 

 Рая Заимова: Католикът хан Тервел?
 Милеона- история във всеки камък

Бележки 

Монарси на Първата българска държава