Витория Колона
Витòрия Колòна (; * април 1490 или 1492, Марино, † 25 февруари 1547, Рим) е италианска поетеса и маркиза на Пескара. 

Нейната ранна поезия започва да привлича вниманието в края на 1510-те г. и в крайна сметка тя става част от най-популярните поети на Италия през XVI век. Пиетро Бембо, Луиджи Аламани, Балдасаре Кастильоне и Маргарита Наварска са сред нейните литературни приятели. Тя също е в близки отношения с много от членовете на Италианското реформаторско движение, като Пиетро Карнесеки и Бернардино Окино, но умира преди църковната криза в Италия да се изостри. Тя е близка приятелка с Микеланджело Буонароти, който ѝ посвещава свои творби.

Произход 

Витория Колона е родена в Марино –  владение на семейство Колона близо до Рим. Тя е второ дете на Фабрицио Колона (* ок. 1450, † 1520), велик конетабъл на Кралство Неапол,  херцог на Палиано, граф на Талякоцо, и на съпругата му Аниезе ди Мантефелтро (* 1470, † 1523), принцеса от Урбино. Нейни дядо и баба по бащина линия са Одоардо Колона, кондотиер, херцог на Марси и граф на Албе и Челано, и Филипа Конти, а по майчина – Федерико да Монтефелтро, херцог на Урбино, и Батиста Сфорца. 

Има пет братя:
 Федерико (* 1497, † 1516), капитан генерал на кавалерията
 Асканио I (* 1500, † 1557), херцог на Палиано, маркиз на Атеса и на Манопело, херцог на Урбино без свита, вицекрал на Абруцо, велик конетабъл на Неаполитанското кралство от 1520 г., съпруг на Джована Арагонска
 Фердинандо
 Камило
 Марчело

Има и един природен брат (Шара, кондотиер) и една природена сестра от извънбрачни връзки на баща си.

Датата на раждането ѝ е неясна: в допълнение към каноничната дата 1490 г., 1492 г. е предложена във важно немско монографично изследване от 1916 г. Принадлежейки към знатното римско семейство Колона, тя получава титлата „Маркиза на Пескара“.

Биография

Ранни години и брак 

През 1495 г. по настояване на Фердинанд II, крал на Неапол, 3-4-годишната Витория е сгодена за Фернандо Франческо д'Авалос, син на маркиза на Пескара.  

През 1501 г. владенията и земята на семейство Колона са конфискувани от папа Александър VI и семейството се премества в Иския, дома на годеника на Витория. Там тя получава типично хуманистично образование по литература и изкуства от Костанца д'Авалос, херцогиня на Франкавила и леля на нейния годеник, и дава ранни доказателства за любовта си към литературата. Витория Колона става част от литературния кръг на Костанца д'Авалос. Тя получава добро образование и от рано проявява интерес към литературата. Животът ѝ протича в много щастлив културен момент и тя е заобиколена от най-добрите художници и писатели на века, включително Микеланджело Буонароти, Лудовико Ариосто, Якопо Санадзаро, Джовани Понтано, Бернардо Тасо, Анибале Каро, Пиетро Аретино, Джироламо Бритонио, Анджело ди Костанцо и много други. 

Нейната ръка е търсена от много ухажори, включително херцозите на Савоя и Браганса, но тя избира да се омъжи за д'Авалос в Арагонския замък на остров Иския на 27 декември 1509 г. Бракът ѝ с него, макар и уреден да служи на семейната политика, е успешен от сантиментална гледна точка, въпреки че двамата съпрузи не прекарват много време заедно. Те се виждат рядко, но водят оживена кореспонденция в проза и стихове. 
Двойката живее заедно в Иския до 1511 г., когато съпругът ѝ предлага меча си на Лигата срещу французите (т. нар. Камбирийска лига). Той е пленен през 1512 г. в битката при Равена и е транспортиран до Франция. По време на месеците на задържане и последвалите дълги години на кампания Колона и д'Авалос си кореспондират по най-страстен начин както в проза, така и в стихове, но само едно поетично „Послание“ до съпруга ѝ е оцеляло. Джоузеф Джибалди отбелязва, че стихотвоението на Витория към съпруга ѝ е пряка имитация на „Хероидите“ на Овидий, в която известни древни жени като Дидона и Медея отправят оплаквания към своите отсъстващи любими. Тъй като това е единственото съществуващо стихотворение на Витория Колона преди смъртта на съпруга ѝ, може да се запитаме дали нейните страстни стихове отразяват истинската ѝ страст към съпруга ѝ или са просто стилна и научна реакция към конкретно събитие. Също така е известно, че Феранте не е бил най-верният съпруг, тъй като е имал връзка с една от придворните дами на Изабела д'Есте.Между 1516 и 1522 г. Колона губи трима членове на семейството си. По-малкият ѝ брат Федерико умира през 1516 г., последван от баща ѝ Фабрицио през 1520 г. и майка ѝ Аниезе през 1522 г.

Съпругът ѝ става виден офицер в армията на Карл V. Под влияние на съпругата си Фернандо д'Авалос отказва да се включи в метежа срещу Карл V през 1525 г., отхвърляйки предлаганата му корона на Неапол. 

Витория прекарва лятото на 1525 г. в замъка на баща си в Марино, където се разболява и страда от болест до края на живота си. По това време тя получава ранно ръкописно копие на „Книгата на придворния“ на Балдесаре Кастильоне, което тя разпространява из Неапол. На 21 септември той ѝ пише писмо, в което се оплаква, че по този начин е позволила непубликуваната творба да бъде частично преписана, а пиратската версия кара Кастильоне да ускори публикуването на книгата си.

Междувременно папската политика става все повече профренска и братът на Витория Асканио I се присъединява към членовете на семейството, които от лятото на 1525 г. се обединяват около кардинал Помпео Колона в опозиция на папата. Когато Помпео оглавява експедицията, която на 20 септември 1526 г., в името на императорската власт и с омраза към папата, плячкосва ватиканските дворци, херцог Асканио е с него. След като папата постига споразумение с императорския посланик Уго ди Монкада, сем. Колона и техните сътрудници трябва да се оттеглят, но папата не спазва обещанието си за прошка. Така Асканио е включен в отлъчването, което папата стартира срещу семейство Колона в началото на ноември.

Вдовство 
На 3 декември 1525 г. съпругът на Витория Фернандо умира в Милано от раните, които е получил в битката при Павия. Витория, която бърза, за да се погрижи за него, получава новината за смъртта му във Витербо. Тя спира и се оттегля в църквата „Сан Силвестро ин Капите“ в Рим, където има манастир в Ордена на Света Клара. Молбата ѝ да положи обет и да влезе в манастира е отхвърлена от папа Климент VII и от брат ѝ Асканио I и след това тя се завръща в Иския, където остава няколко години. Абигейл Брундин преполага, че папата и брат ѝ отказват молбата ѝ, понеже се надяват на бъдещ брак, за да създадат друг желан политически съюз. Тя обаче отказва на няколко ухажори и се посвещава на писането на поезия – започва да пише своите „Rime spirituali“ („Духовни рими“), които остават основата на творчеството ѝ.

Разграбването на Рим (1527) най-накрая дава възможност на семейство Колона да подобри отношенията си с папата Медичи, Климент VII, като предложи помощ на римското население. Въпреки това, когато френската армия атакува Неапол, целият дом Авалос намира убежище на остров Иския. Девет месеца след разграбването на папския град историкът Паоло Джовио пристига на Иския, след като е поканен от Витория, където остава до 1528 г. По време на престоя си на острова той написва своя непубликуван Dialogus de viris ac foeminis aetate nostra florentibus , който се развива в Иския между края на септември и началото на декември 1527 г. В третата книга на диалога Джовио включва десет страници възхвала на Витория.

Приятелство с Микеланджело 

Връщайки се в Рим през 1531 г., тя прекарва следващите години между Рим, Орвието, Иския и други места. През 1532 г., преди да умре, братовчед ѝ кардинал Помпео Колона ѝ посвещава Apologia mulierum („Апология на жените“) – трактат, според който жените трябва да споделят в обществени служби и магистратури.

Витория среща Пиетро Карнесеки през 1535 г. и създава приятелство с флорентинския хуманист. През 1535 г. нейната балдъза Джована Арагонска се разделя с брат ѝ Асканио и идва в Иския. Витория се опита да ги помири, но въпреки че Джована отказва, двете жени се сближават, подкрепят Хуан де Валдес и се опитват да се застъпят за Асканио, когато той отказва да плати данък сол на папа Павел III.

Първата ѝ среща с Микеланджело Буонароти датира от 1536 или 1538 г. През 1536 г. ъя се завръща в Рим, където, освен че печели одобрението на кардиналите Реджиналд Пол и Контарини, се превръща в обект на страстно приятелство от страна на 64-годишния Микеланджело. Той я обича (платонично) изключително много и върху него Витория има голямо влияние, вероятно и религиозно. Като доказателство за привързаността и уважението, които той изпитва към Витория, той ѝ посвещава някои от най-добрите си сонети, рисува я и прекарва много време с нея. Тя му дава като подарък ръкопис на своя духовна поезия. Маркизата поддържа тясна епистоларна кореспонденция с него в продължение на много години, от която днес са запазени две писма от Микеланджело и пет от маркизата. През 1540 г. Буонароти ѝ изпраща малката картина „Разпятие“ за нейния личен параклис; скиците на Разпятието се съхраняват в Британския музей в Лондон и в Лувъра в Париж: художникът е нарисувал само Христос, Богородица и Магдалена и когато Витория умира през 1547 г., той модифицира картината, като изобразява Витория като Магдалена. Копие от нея се намира в съкатедралата „Санта Мария де Ла Редонда“ в Логроньо. Асканио Кондиви съобщава за съжалението, изпитано от Микеланджело, когато пред трупа на Витория съжалява, че е целунал ръката ѝ, но не и челото или бузата ѝ.

По-късно Витория има желание да направи пътуване до Светите земи. Мести се във Ферара през 1537 г., чакайки да получи разрешение от папата, с намерението да се качи от Венеция за Светите земи. Тя обаче не отплава поради лошото си здраве. Във Ферара участва в основаването на капуцински манастир за бъдещия протестант Бернардино Окино. Тя е близка и с други привърженици на реформата в Църквата, като Пиетро Карнесеки и Хуан де Валдес, както и с писатели като Пиетро Бембо, Луиджи Аламани и Балдасаре Кастильоне. Остава в града до февруари 1538 г., след което се връща в Рим.

Последни години и смърт 

През 1541 г. брат ѝ Асканио I влиза в конфликт с папа Павел III за втори път, стигайки толкова далеч, че подклажда бунт. След това Витория се премества във Витербо, където се среща с кардинал Реджиналд Поул.

През 1544 г. тя се връща в Рим, където умира три години по-късно на 54-55-годишна възраст в манастира „Сан Силвестро“, вероятно спасявайки се от процеса на Инквизицията, което тегне върху много от нейните приятели. Погребана е в Колегиалната църква „Сант Андреа“ в Палиано.

Наследство 

Името на Витория Колона е гравирано в възпоменателен куплет в една от четирите странични глави на новия мост „Рисорджименто“ в Пескара през 1949 г. заедно с тези за Франческо Фернандо д'Авалос, Джан Джироламо Акуавива и Муцио Атендоло Сфорца. Също така в Пескара, улица, Общинската библиотека на Музея на народа на Абруцо и Градската галерия за модерно и съвременно изкуство са посветени на нея.

Дълбокото ѝ приятелство с Микеланджело Буонароти несъмнено е един от факторите, които допринасят за славата на Витория. Тя обаче вече е спомената от Лудовико Ариосто в „Бесният Орландо“, където тя е възхвалявана както за красотата на стиховете, посветени на паметта на нейния съпруг, така и за нейната съпружеска вярност.

Заедно със съпруга си Витория е главната героиня на новелата „Изкушението от Пескара“ (1887-1888) от Конрад Фердинанд Майер. 

В театралното поле Колона се появява в последното действие на La Renaissance от Жозеф Артюр дьо Гобино заедно с Микеланджело, който я смята за негова равна по духовно величие. Освен това тя е сред героите в пиесата „Микел Анджело“ от Хенри Уадсуорт Лонгфелоу, който цитира няколко пасажа от своята кореспонденция почти буквално в произведението си. В „Микеланджело“ на Ханс Карл Абел Витория, благодарение на своите умереност и зрялост, играе ролята на духовен водач на художника, докато Густав Еберлайн във въведението към своя „Микеланджело“ (1942), в което Витория е обичана безнадеждно от скулптора, я определя като „духовно най-богатата жена на своето време“. В комедията „Микеланджело“ от Пфордтен Витория е решаваща за щастливия край на историята. В „Микеланджело“ (1950) на Неден тя е образ, предизвикан от въображението на главния герой, който обаче ще му даде сили да възобнови работата си в „Свети Петър“. В „Микеланджело“ (1956) на Мирослав Кърлежа тя се превръща в символ на спасителната сила на жената, както и на вдъхновението на художника. Паоло Джакомети озаглавява втората част на своя „Микеланджело Буонароти“ (1874) „Маркизата на Пескара“ – тук Витория е постоянно присъстваща, също активна по политически въпроси. Анита Барбиани в своя „Микеланджело” (1955) предлага исторически надежден портрет на маркизата. У Бусоти (1976) Витория представлява Истината, докато в „Последната нощ на Микеланджело в Рим“ (1991) от Джорджо Веронези, докато въплъщава фигурата на Диотима, тя е и реална героиня. 

Присъствието на Колона в такива разнородни произведения показва как нейната фигура е оставила дълбока следа в литературното въображение.

Произведения 
Както отбелязват съвременните литературоведи, нейните любовни и елегични стихотворения са по-скоро плод на чувствителен и изящен подражателски дар, отколкото на силен оригинален талант. Творбите, последвали смъртта на съпруга ѝ, увековечават нейното име, като най-ярките от тях са сонетите от зрелостта ѝ - благозвучни стихотворения, в които звучи дълбоко вътрешно благочестие, радостна надежда и неизменна вяра. „Стилът на поезията на Колона е много сдържан, не се характеризира с емоционални изблици и изглежда отразява начина на живот на поетесата, който учудва нейните почитатели с почти аскетизма си“, отбелязват изследователите. Като правило се отбелязва, че работата ѝ е в съответствие със стила на Петрарка, но в основното произведение Trionfo di Cristo се забелязва и влиянието на Данте и Савонарола.

Нейните творби включват любовни стихотворения за нейния съпруг, Rime, разделени на Rime amorose и Rime spirituali, вдъхновени от стила на Франческо Петрарка, и прозаични композиции с религиозни теми, включително „Плачът върху страстите Христови“ и „Речта върху Аве Мария“. По-долу е даден основен списък на някои издания на писанията на Витория Колона, като се започне с тези, публикувани като поетеса, която е все още жива:
 Rime de la diuina Vittoria Colonna, in Parma, Antonio Viotti, 1538; e successive numerosissime edizioni
 Le rime spirituali della illustrissima signora Vittoria Colonna marchesana di Pescara. Non più stampate da pochissime infuori, le quali altroue corrotte, et qui corrette si leggono, In Vinegia, appresso Vincenzo Valgrisi, 1546; e successive edizioni
 Pianto della marchesa di Pescara sopra la passione di Christo. Oratione della medesima, sopra l'Aue Maria. Oratione fatta il Venerdì santo, sopra la passione di Christo, In Venetia, Paolo Manuzio, 1556; e successive edizioni
 Sonetti in morte di Francesco Ferrante d'Avalos marchese di Pescara, edizione del ms. XIII.G.43 della Biblioteca nazionale di Napoli a cura di Tobia R. Toscano, Milano, G. Mondadori, 1998.
 Sonnets for Michelangelo: a Bilingual Edition, ed. and trans. by Abigail Brundin, Chicago, University of Chicago Press, 2005.
 La raccolta per Michelangelo. Il manoscritto Vat. lat. 11539, edizione e commento a cura di V. Copello, “Studi e Testi”, diretta da S. Magherini, A. Nozzoli e G. Tellini, Firenze, SEF, 2020.
 Poems of Widowhood: A Bilingual Edition of the 1538 Rime, ed. Ramie Targoff and Troy Tower; trans. and introd. Ramie Targoff, New York-Toronto, Iter press, 2021

Източници 

 Brundin, Abigail (2005), Colonna, Vittoria (1490–1547), Chicago: University of Chicago Library
 Brundin, Abigail (2008), Vittoria Colonna and the Spiritual Poetics of the Italian Reformation, Aldershot: Ashgate Publishing
 Colonna, Vittoria (1892), Ermanno Ferrero and Giuseppe Müller (ed.), Carteggio, with a supplement by Domenico Tordi (in Italian and Latin) (2nd ed.), Turin: Loescher
 Cox, Virginia (2014), Lyric Poetry by Women of the Italian Renaissance, ed., Johns Hopkins University Press
 Cox, Virginia (2008), Women's Writing in Italy, 1400–1650, Baltimore: : Johns Hopkins University Press
 Magalhães, Anderson (2009), "All'ombra dell'eresia: Bernardo Tasso e le donne della Bibbia in Francia e in Italia", in R. Gorris Camos (ed.), Le donne della Bibbia, la Bibbia delle donne. Teatro, letteratura e vita, Atti del XV Convegno Internazionale di Studio organizzato dal Gruppo di Studio sul Cinquecento francese, Verona, 16–19 ottobre 2009 (in Italian), Fasano: Schena, с. 159–218
 Musiol, Maria (2013), Vittoria Colonna: A Woman's Renaissance, An Approach to Her Life and to Herself, Berlin: Epubli
 Patrizi, Giorgio (1982), "Colonna, Vittoria", Dizionari Biografico degli Italiani (in Italian), vol. 27, Rome: Instituto dell'Enciclopedia Italiana
 Reumont, Alfredo (1883), Giuseppe Müller and Ermanno Ferrero (ed.), Vittoria Colonna. Vita, fede e poesia nel secolo decimosesto (in Italian),  Turin: Loescher
 Robin, Diana (2012). "The Breasts of Vittoria Colonna". California Italian Studies. 3 (1): 1–16
 Robin, Diana Maury, Anne R. Larsen and Carole Levin (2013), Encyclopedia of Women in the Renaissance: Italy, France, and England, ABC-CLIO,
 Chisholm, Hugh, ed. (1911). "Colonna, Vittoria".  Encyclopædia Britannica. Vol. 6 (11th ed.). Cambridge University Press. p. 715
 Herbermann, Charles, ed. (1913). "Vittoria Colonna" . Catholic Encyclopedia. New York: Robert Appleton Company
 Горфункель А. X. Пьетро Аретино и Виттория Колонна // Проблемы итальянской истории, 1982
 Vittoria Colonna e Michelangelo. (Каталог выставки 2005 года в Каза Буонарроти, Флоренция).
 Maud F. Jerrold. Vittoria Colonna: With Some Account of Her Friends and Her Times. 1969
 Suzanne Thérault: Un Cénacle humaniste de la Renaissance autour de Vittoria Colonna châtelaine d’Ischia
 Alfred von Reumont, Vittoria Colonna marchesa di Pescara. Vita, fede e poesia nel secolo decimosesto, versione di Giuseppe Muller ed Ermanno Ferrero, 2. ed., Torino, Firenze, Roma, E. Loescher, 1892
 Giorgio Patrizi, COLONNA, Vittoria, in Dizionario biografico degli italiani, vol. 27, Roma, Istituto dell'Enciclopedia Italiana, 1982
 Amy A. Bernardy, La vita e l'opera di Vittoria Colonna, Firenze, Felice Le Monnier, 1927
 Mila Mazzetti, La poesia come vocazione morale: Vittoria Colonna, «La Rassegna della Letteratura Italiana», LXXVII (1973), с. 58-99
 Pagano Sergio M. - Ranieri Concetta, Nuovi documenti su Vittoria Colonna e Reginald Pole, Città del Vaticano, Archivio Segreto Vaticano, 1989
 Restituta Carboni, Vittoria Colonna d'Avalos, Pescara, Ianieri, 2009
 Anderson Magalhães, Vittoria Colonna, donna di governo e mecenate al Castello Aragonese d’Ischia, in «Studi giraldiani. Letteratura e teatro», V (2019), с. 139-183
 Targoff Ramie, Renaissance Woman: The Life of Vittoria Colonna, Farrar, Straus and Giroux, 2018
 Donati Andrea, Vittoria Colonna e l’eredità degli spirituali, Roma, Etgraphiae Editore, 2019

Бележки 

Италиански поетеси
Ренесансови писатели
Италианска аристокрация
Род Колона
Починали в Рим