Монарх
Монархът е наследствен пожизнен държавен глава.

Думата е от гръцки произход и означава човек, който сам управлява държавата. Античните автори противопоставят монархията на аристокрацията (държавата се управлява от елитарна група) и демокрацията (в управлението участват всички в държавата). И при трите форми обаче, според античните автори, държавата трябвало да се управлява в интерес на всички; в противен случай според доктрината Анациклоза монархията се изражда в тирания, аристокрацията в олигархия и демокрацията в охлокрация (власт на тълпите).

В по-късно време под монарх се разбира държавният глава и суверен. След буржоазните революции за суверен се провъзгласява народът, а значението на понятието „монарх“ се свежда до държавен глава, който управлява пожизнено и получава поста си по наследство. В последния случай понятието „монарх“ противостои на „Председател на Републиката“, чиято длъжност е изборна, ограничена със срок и брой мандати, в продължение на които може да бъде заемана.

Кои владетели се смятат за монарси в наши дни е отчасти въпрос на традиция, така че за това няма твърди и бързи правила. Все монарсите имат определени общоприети, но не универсални, характеристики:
 Повечето монарси са такива за цял живот, докато за повечето останали владетели това не е така. Те обикновено са отгледани в кралско семейство, където се обучават да очакват и да се подчиняват на тази „длъжност“. Един монарх може да избере да си подаде оставката чрез абдикиране, въпреки че това е рядка и драматична практика.
 Изключения тук са френският копринц на Андора, който не се назначава доживотно (той е всъщност френския президент, избран за период от 5 години от френския народ), но все още се смята за монарх поради използването на традиционната монархическа титла. По същия начин Янг ди-Пертуан Агонг (крал) на Малайзия се смята за монарх, въпреки че има 5-годишен мандат. От друга страна, няколко доживотни диктатори по света не са смятани за монарси.
 Повечето монарси са, формално или не, последвани след смъртта си или абдикацията си от членове на своето семейство, обикновено най-голямото си дете. Като резултат повечето стабилни монархии имат дълга история на управление от едно-единствено семейство или кръвна линия.
 Тук Малайзия отново е изключение, както и по разбираеми причини папата (който се смята за монарх на Ватикана). Също така тази практика не е изцяло непозната в системи, които не се смятат за монархически, например семейни диктаторства.
 Повечето монарси имат титли, които са традиционни сред монарсите. Докато това е доста условна черта, тя може да се окаже най-доброто разграничение между монарси и немонарси.

Бележки