Владимир Расате
Владимѝр Раса̀те е княз на България от 889 до 893 г.

Живот 
Той е първородният син на княз Борис I Михаил (управлявал от 852 до 889 и за кратко в 893, когато детронира Владимир), който предвид по-късните събития му преотстъпва престола, за да се замонаши и оттегли в манастир. Не е известно кога точно е роден Владимир. За неговия трети брат Симеон е известно, че е роден около 863 – 864 г., поради което Владимир несъмнено идва на власт като зрял мъж. Негова по-малка сестра е княгиня Анна Българска.

В българската историография личността на княз Владимир-Расате се свързва с опита му да възпре налагането на християнската религия в България. Широко разпространено е мнението, че за разлика от баща си, който провежда последователна политика на християнизация, Владимир проявява привързаност към старите езически обичаи на българите. Хрониката на абат Регинон (840 – 915) най-общо съобщава, че когато става княз, Владимир „... почнал да върши грабежи (според друг превод „... почнал да се занимава с лов...“), да прекарва времето си в пиянство, пиршества и разврат и с всички средства да възвръща новопокръстения народ към езическите обреди“.

Двойното име Владимир-Расате не се среща в изворите. Във византийските източници, в хрониката на манастира във Фулда (днешна провинция Хесен, Германия) и в домашните писмени паметници владетелят е записан единствено като Владимир (Laodomur, Βαλδιμερ или Μαλαμηρ), където името му е объркано с това на хан Маламир. Името Расате (Rasate) се среща единствено в една приписка към прочутото евангелие от гр. Чивидале, откъдето минава българското пратеничество на път за Рим през 867 г., за да се срещне с папа Николай I. В тази преписка са записани имената на всички членове на тогавашното княжеско семейство – княз Борис I, съпругата му Мария и техните деца. Прибавен е и списък с имената на българските пратеници и техните семейства. Очевидно мнението на мнозина учени, че Расате е езическото име на владетеля, е погрешно. Той действително запазва езическото си име, след като става християнин и продължава да се нарича Владимир. Всъщност Расате явно е прозвище идващо от битките му при Рас – пограничен български град по време на Първата българска държава. Явно по името на града-крепост престолонаследникът на княз Борис I – Владимир е наречен Владимир Расате, защото както предава в „За управлението на империята“ Константин Багренородни, Владимир пресича границата и нахлува дълбоко в сръбските земи, но заедно с дванадесетте велики боили е пленен във втората българска война със сърбите около 854 г., което налага лично владетелят Борис I да се намеси за освобождаването им. Сключен е „вечен мир“, като сръбските велможи правят дарове и изпращат владетеля с придружаващите го от Достиника до българската крепост Рас. Интересно е, че получените дарове са възприемани в България като данък („пактон“) и признаване на политическата зависимост на сръбските князе от Борис, а от своя страна източникът за събитията Константин Багренородни първо твърди, че сърбите са победили, но след това пише, че сръбските принцове са отведени в българския двор, което фактически свидетелства за успешния за българите завършек на войната. Друга хипотеза е, че Владимир е представител на фракция, поддържаща тангризма, която се бои от нарастващото византийско влияние в българския двор чрез християнството и затова започва гонения. В това отношение той е по-близо до Юлиан Отстъпник. След като Владимир се качва на престола и се опитва да опожари няколко български града, Борис I се връща на власт, изважда очите на Владимир и го хвърля в тъмница.

Библиография 
 Стефанов, П., йеромонах. Юлиан Отстъпник и Владимир-Расате. – В: 1100 г. Велики Преслав. Отг. ред. Т. Тотев. Т. 1. Шумен, 1995, 227 – 239.
 Владимиров, Г. Византийско-българският културен диалог в светлината на едно наказание. – Минало, V, 1998, № 3, 15 – 19.
 Павлов, П. Бунтари и авантюристи в средновековна България. Велико Търново, 2000.
 Пелтеков, А. Тешово. С., 2001, с. 39 – 40, ил. 39.
 Илиев, Б. Български легенди. Български исторически предания и легенди. С., 2001, 62 – 65.
 Райчев, Е. За ловната страст на владетелите във византийската книжнина. За един друг Владимир (Расате). – В: Черно море между Изтока и Запада. VII Понтийски четения, Варна, 10 – 11 май 2002. Варна, 2003, 139 – 146.
 Eggers, M. Die Flußfahrt ostfränkischer Gesandter von Siscia nach Bulgarien (892) in weiterem historischem Kontext. – Südost-Forschungen, 63 – 64, 2004 – 2005, 1 – 17.
 Йорданов, Й. Антропология на древните българи. Масовият кръгов гроб при Девня. С., 2008 (Българска вечност, 73), 224 с.
 Васил Златарски, История на Първото българско Царство. От славянизацията на държавата до падането на Първото царство 
 Steven Runciman, A history of the First Bulgarian Empire, London, 1930. George Bell & Sons, OCLC 832687.
 Christian Settipani, Continuité des élites à Byzance durant les siècles obscurs. Les Princes caucasiens et l'Empire du VIe au IXe siècle, 2006
 Foundation for Medieval Genealogy, fmg.ac
 Николов, А., Факти и догадки за събора през 893 година. – В: България в световното културно наследство. Материали от Третата национална конференция по история, археология и културен туризъм „Пътуване към България“ – Шумен, 17 – 19. 05. 2012 г. Съст. Т. Тодоров. Шумен, 2014, 229 – 237

Източници

Външни препратки 
 Detlef Kulman: Vladimir (Bulgarien), in: Biographisches Lexikon zur Geschichte Südosteuropas. Bd. 4. München 1981, S. 423

Монарси на Първата българска държава
Крумова династия
Православни монарси
Родени през 9 век
Починали през 9 век