Морски кончета
Морските кончета са род риби от семейство иглови (Syngnathidae). Тялото им е с дължина от 4 до 20 cm, напомня на шахматната фигура кон. Обхваща около 30 вида, разпространени по крайбрежията на моретата и океаните с умерен, тропичен и субтропичен климат. Морското конче плува с помощта на гръбна перка.

Местообитание 
Морските кончета се намират предимно в плитките тропически и умерени солени води по целия свят, от около 45° ю.ш. до 45° с.ш. Те живеят в защитени зони като лехи от морска трева, естуари, коралови рифове и мангрови гори. Четири вида се срещат във водите на Тихия океан от Северна до Южна Америка. В Атлантическия океан H. erectus варира от Нова Скотия до Уругвай. H. zosterae се среща на Бахамите.

Колонии са намерени и в европейски води, например в естуара на река Темза.

Три вида живеят в Средиземно море: H. guttulatus, H. hippocampus и H. fuscus. Тези видове образуват територии; мъжките стоят в рамките на 1 m2 от местообитанието, докато женските варират около сто пъти от това.

Физически характеристики 
Морските кончета са с размери от 1,5 до 35,5 cm. Наречени са по този начин заради външния си вид – огъната шия и удължена глава, последвани от отличителните им тяло и опашка. Въпреки че са костни риби, те нямат люспи, а по-скоро тънка кожа, опъната върху серия костни плочи, които са подредени в пръстени по цялото тяло. Всеки вид има различен брой пръстени. Арматурата от костни плочи ги предпазва от хищници и поради този този външен скелет, те нямат ребра. Морските кончета плуват изправени – друга характеристика, която не се споделя от близките им роднини, които плуват хоризонтално. Aeoliscus strigatus са единствените други риби, които плуват вертикално. Те плуват изправени като се движат с гръбната перка. Гръдните перки, разположени от двете страни на главата, се използват за маневриране. Липсват характерните за рибите опашни перки. Тяхната захващаща опашка може да бъде отключена само в най-екстремни условия. Те са умели в камуфлажа с възможност да растат и да реабсорбират бодливи придатъци в зависимост от тяхното местообитание.

Морските кончета плуват сравнително зле, бързо трептят гръбната перка и използват гръдни перки (разположени зад очите), за да управляват. Най-бавно движещата се риба в света е H. zosterae, с максимална скорост от около 1,5 m/h. Тъй като те са лоши плувци, често стоят с опашка, навита около неподвижен предмет. Те имат дълги муцуни, които използват, за да смучат храната, а очите им могат да се движат независимо едно от друго като тези на хамелеона.

Еволюция и фосилни данни 
Анатомични доказателства, подкрепени от молекулярни, физически и генетични доказателства, показват, че морските кончета са силно модифицирани морски игли. Фосилните данни на морски кончета обаче са много оскъдни. Най-известните и най-добре проучени вкаменелости са екземпляри от H. guttulatus, от образуванието в река Марекия в провинция Римини, Италия, датираща от долния плиоцен, около преди 3 милиона години. Най-ранните известни вкаменелости на видове морски игли, H. sarmaticus и H. slovenicus, от копролитен хоризонт на хълмовете Тунице, среден миоценен лагерщет в Словения, датиращ на около 13 милиона години. Молекулярно датиране открива, че морските игли и морски кончета се отделят по време на късния олигоцен. Това довежда до спекулации, че морските кончета се развиват в резултат на големи площи с плитки води, новосъздадени в резултат на тектонски събития.

Размножаване 

Когато настъпи размножителният период – от май до август – морските кончета се събират по двойки. Мъжките и женските изпълняват хармоничен брачен танц, с дълбоки поклони, последвани от бавен валсов кръг. Женската на морското конче снася яйцата в джоб, който се намира върху тялото на мъжкия. Когато се излюпят, мъжкото конче ги ражда от джоба. Новородените морски кончета са копия на възрастните, но са много тромави. Главата и гръбната перка са много по-развити от останалата част на тялото. Веднага щом напуснат люпилното джобче, малките заживяват самостоятелно.

Моногамия 
Въпреки че морските кончета не са с един партньор доживот, много видове образуват връзки, които продължават поне през размножителния период. Някои видове показват по-висока степен на вярност от други. Въпреки това много видове лесно сменят партньорите си, когато възникне такава възможност. H. abdominalis и H. breviceps се размножават в групи, без да показват непрекъснато предпочитание на половинки. Навиците на повечето видове не са изследвани, така че не е известно колко видове са всъщност моногамни или колко дълго продължават тези връзки.

Въпреки че моногамията при рибите не е често срещана, тя изглежда съществува за някои видове.

Хранителни навици 

Морските кончета използват дългите си муцуни, за да ядат храната си с лекота. Въпреки това те са бавни да консумират храната си и имат изключително прости храносмилателни системи, които нямат стомах, следователно трябва да се хранят постоянно, за да останат живи. Морските кончета не са добри плувци и затова трябва да се закотвят за водорасли, корали или каквото и да е неподвижно. Хранят се с малки ракообразни, които плават във водата или пълзят на дъното. Мизиди (вид скарида) и други малки ракообразни са фаворити, но някои морски кончета ядат други видове безгръбначни и дори ларвени риби.

Заплаха от изчезване 
Тъй като липсват данни за размерите на различните популации на морските кончета, както и други въпроси, включително колко морски кончета умират всяка година, колко са родените и броя на използваните за сувенири, няма достатъчно информация за оценка на риска от изчезване, но рискът остава загриженост. Някои видове, като H. paradoxus може вече да са изчезнали. Кораловите рифове и лехите от водорасли се влошават, което намалява жизнеспособните местообитания за морски кончета. Освен това приловът в много области причинява високи кумулативни ефекти върху морските кончета, като приблизително 37 милиона се отстраняват годишно в над 21 държави.

Употреба в китайската медицина 

Смята се, че популациите на морските кончета са застрашени в резултат на прекомерния риболов и унищожаването на местообитанията. Въпреки липсата на научни изследвания или клинични проучвания, консумацията на морски кончета е широко разпространена в традиционната китайска медицина, предимно във връзка с импотентност, хриптене, нощна енуреза, болка, както и индукция на раждане. Всяка година вероятно се улавят до 20 милиона морски кончета за продажба за такива цели. Предпочитани видове включват H. kellogii, H. histrix, H. kuda, H. trimaculatus и H. mohnikei. Морските кончета се консумират и от индонезийците, централните филипинци и много други етнически групи.

Вносът и износът на морски кончета се контролира от CITES от 15 май 2004 г. Индонезия, Япония, Норвегия и Южна Корея обаче избират да се откажат от търговските правила, установени от CITES.

Проблемът може да бъде изострен от растежа на хапчета и капсули като предпочитан метод за поглъщане на морски кончета. Хапчетата са по-евтини и по-достъпни от традиционните, индивидуално пригодени рецепти за цели морски кончета, но съдържанието е по-трудно за проследяване. Морските кончета преди е трябвало да бъдат с определен размер и качество, преди да бъдат приети от практикуващите на традиционна китайска медицина и потребителите. Днес почти една трета от морските кончета, продавани в Китай, са опаковани, което увеличава натиска върху вида.

Класификация 

Род Морските кончета
 Вид Hippocampus abdominalis Lesson, 1827
 Вид Hippocampus alatus Kuiter, 2001
 Вид Hippocampus algiricus Kaup, 1856
 Вид Hippocampus angustus Günther, 1870
 Вид Hippocampus barbouri Jordan & Richardson, 1908
 Вид Hippocampus biocellatus Kuiter, 2001
 Вид Hippocampus bleekeri Fowler, 1907
 Вид Hippocampus borboniensis Duméril, 1870
 Вид Hippocampus breviceps Peters, 1869
 Вид Hippocampus camelopardalis Bianconi, 1854
 Вид Hippocampus capensis Boulenger, 1900
 Вид Hippocampus comes Cantor, 1849
 Вид Hippocampus coronatus Temminck & Schlegel, 1850
 Вид Hippocampus dahli Ogilby, 1908
 Вид Hippocampus debelius Gomon & Kuiter, 2009
 Вид Hippocampus erectus Perry, 1810
 Вид Hippocampus fisheri Jordan & Evermann, 1903
 Вид Hippocampus fuscus Rüppell, 1838
 Вид Hippocampus grandiceps Kuiter, 2001
 Вид Hippocampus guttulatus Cuvier, 1829
 Вид Hippocampus hendriki Kuiter, 2001
 Вид Hippocampus hippocampus (Linnaeus, 1758)
 Вид Hippocampus histrix Kaup, 1856
 Вид Hippocampus ingens Girard, 1858
 Вид Hippocampus jayakari Boulenger, 1900
 Вид Hippocampus jugumus Kuiter, 2001
 Вид Hippocampus kampylotrachelos Bleeker, 1854
 Вид Hippocampus kelloggi Jordan & Snyder, 1901
 Вид Hippocampus kuda Bleeker, 1852
 Вид Hippocampus lichtensteinii Kaup, 1856
 Вид Hippocampus minotaur Gomon, 1997
 Вид Hippocampus mohnikei Bleeker, 1853
 Вид Hippocampus montebelloensis Kuiter, 2001
 Вид Hippocampus multispinus Kuiter, 2001
 Вид Hippocampus planifrons P&ers, 1877
 Вид Hippocampus procerus Kuiter, 2001
 Вид Hippocampus queenslandicus Horne, 2001
 Вид Hippocampus ramulosus Nodder, 1814
 Вид Hippocampus reidi Ginsburg, 1933
 Вид Hippocampus semispinosus Kuiter, 2001
 Вид Hippocampus sindonis Jordan & Snyder, 1901
 Вид Hippocampus spinosissimus Weber, 1913
 Вид Hippocampus subelongatus Castelnau, 1873
 Вид Hippocampus taeniopterus Bleeker, 1852
 Вид Hippocampus trimaculatus Leach in Leach & Nodder, 1814
 Вид Hippocampus tyro Randall & Lourie, 2009
 Вид Hippocampus whitei Bleeker, 1855
 Вид Hippocampus zebra Whitley, 1964
 Вид Hippocampus zosterae Jordan & Gilbert, 1882

Източници