Антон Югов
Антон Танев Гьошев, известен като Югов, е български политик.

Един от ръководителите на Българската комунистическа партия (БКП) в средата на XX век, ръководител и на комунистическото партизанско движение по време на Втората световна война. Министър на вътрешните работи (1944 – 1949), министър-председател (1956 – 1962). С работата си на вътрешен министър играе активна роля в политическите насилия и извършваните от министерството незаконни дейности.

Биография 
Югов е роден на 5 август 1904 година в Ругуновец (Карасуле), тогава в Османската империя. Майка му Анна Орджанова (Урджанова) е сестра на Иванчо Карасулията, войвода на ВМОРО и ВМОК. След Балканските войни семейството му се преселва в Дедеагач, а после се установява в Гюмюрджина, като и двата града тогава са в България.

След Първата световна война, когато Гюмюрджина е отнета от България, семейството на Югов се мести в Пловдив. През 1919 година завършва прогимназия, след което работи в тютюневата промишленост. От 1921 г. е член на Българския комунистически младежки съюз, а от 1928 година – на БКП. До 1933 г. участва в дейността на нелегалната БКП в Пловдивско, както и в прокомунистическата Вътрешна македонска революционна организация (обединена), като през 1933 – 1934 година е секретар на нейния Централен комитет с псевдоним Рашко. По това време михайловистите издават смъртна присъда на Антон Югов и той е принуден да ходи с охранител, като това е Иван Козарев, бъдещият първи партизанин на България.

През октомври 1934 г. Антон Югов заедно с група комунисти нелегално заминава да учи в Съветския съюз. От 1934 до 1936 година учи в Международната ленинска школа в Съветския съюз. След завръщането си в България през 1937 година е член на Централния комитет и на Политбюро на ЦК на БКП. През 1940 година ръководи голямата стачка на тютюноработниците в Пловдив. През септември 1941 г. е интерниран в концлагера Гонда вода, откъдето скоро след това избягва и през октомври същата година става член на Политбюро на ЦК на БКП.

По време на Втората световна война е ръководител на Военната комисия при ЦК на БКП (1941 – 1943) и член на Главния щаб на т. нар. Народоосвободителна въстаническа армия (1943 – 1944). През 1942 година е задочно осъден на смърт в процеса срещу ЦК на БКП. След процеса ръководството на партията е обезглавено, като Югов и Цола Драгойчева са единствените членове на Политбюро, останали на свобода. Югов поема заемания дотогава от Трайчо Костов пост на секретар на ЦК, формално най-висшия в партийната организация вътре в България.

Антон Югов участва и в Деветосептемврийския преврат през 1944 г., след който става вътрешен министър. През следващите години заема важни постове в правителството и участва активно в репресиите срещу опозицията. След 1954 година той подпомага замяната на дотогавашния диктатор Вълко Червенков с Тодор Живков и след Априлския пленум от 1956 година заема мястото на Червенков като министър-председател.

За известно време той е вторият по ранг в йерархията на режима след Живков, като първоначално се ползва и с подкрепата на новия съветски диктатор Никита Хрушчов. Въпреки това Живков гледа на него като на потенциален съперник и в началото на 60-те години на 20 век отношенията между двамата се изострят. Югов се ползва с подкрепата на висши функционери като Райко Дамянов и цели местни партийни организации, най-вече тези в Пловдив, Габрово и Плевен, но Живков успява да го изолира и отстрани през 1962 година.

След като получава одобрение в Съветския съюз, в навечерието на Осмия конгрес на БКП Тодор Живков обявява Югов за „родоначалник за нашите условия на извращенията“ (евфемизъм за терора в първите години на комунистическия режим). С мотива „груби нарушения на социалистическата законност и антипартийна дейност“ Югов е отстранен от всички ръководни постове. Отзован от Народното събрание (1964), а през 1972 е изключен от БКП. Въпреки това, през 1984 г. е награден със званието Герой на социалистическия труд. Герой на Народна република България (1989), а през януари 1990 г. членството му в партията е възстановено.

Антон Югов умира на 6 юли 1991 г. в София.

Дъщеря му Виолета е омъжена за сина на Михаил Шолохов – Александър.

Родословие

Външни препратки 
 Полицейско досие на сайта на Държавна агенция „Архиви“

Бележки 

2: министър на промишлеността
3: министър на индустрията и занаятите и и.д. министър на мините и подземните богатства
4: министър на тежката промишленост
5: министър на леката промишленост

Министър-председатели на България
Вицепремиери на България
Министри на вътрешните работи на България
Членове на Политбюро на ЦК на БКП
Български политици (1918 – 1945)
Български политици (1945 – 1989)
Генерал-майори от НРБ
Участници в Деветосептемврийския преврат
Членове на Политбюро на ЦК на БКП до 1944 година
Членове на ЦК на БКП до 1944 година
Главен щаб на НОВА
Българи в СССР
Лагеристи в „Гонда вода“
Дейци на ВМРО (обединена)
Герои на Народна република България
Герои на социалистическия труд на България
Носители на орден „Георги Димитров“
Почетни граждани на Бургас
Български имигранти от Македония в Пловдив
Хора с архиви в Централния държавен архив
Български политици от Македония
Български офицери от Македония
По произход от Петрово
Родени в Ругуновец
Починали в София