Негуш
Нѐгуш (; , Науса, , Агостос, , Няуста) е град в Гърция, център на дем Негуш в област Централна Македония.

География 
Градът се намира в източните поли на планината Каракамен (наричана още Дурла или Негуш планина, на гръцки Вермио) на средна надморска височина от 330 метра. Отдалечен е на 22 километра северозападно от град Бер (Верия) и на 32 километра южно от Воден (Едеса). Река Арапица разделя града на две части, като по течението ѝ има серия красиви водопади и е разположен паркът Агиос Николаос.

Землището на Негуш е най-голямо в Егейска Македония и обхваща 222 km2, които предимно се простират западно от града и обхващат голяма част от източните склонове на Каракамен, годни за пасища и експлоатация на гората. Градът има 22 000 декара обработваемо землище, насадено предимно с овошки - праскови и ябълки.

История

Античност и Средновековие 

Според античните автори първите обитатели на района на Негуш са бригите, изместени по-късно от македонците.

В равнината, на 2 km източно от днешния Негуш, в местността Извори (Ισβόρια) до село Голишани (днес Левкадия) е разположен македонският град Миеза или Меза, открит при разкопки през 50-те години на XX век. От града е разкрит Миезкият нимфеум, в който според античните историци Александър Велики е прекарал три години като ученик на Аристотел. Открит е и театър и няколко македонски гробници от елинистическата епоха.

След Битката при Пидна в 168 година пр. Хр., районът попада под властта на Римската република и вероятно жителите на Миеза се изместват на запад в подножието на планината. Градът Негуш се появява в римско време с името Нова Августа () и гръцкия му вариант Неа Августа (Νέα Αυγούστα). Постепенно през Средновековието името се променя в Нягуста (Νιάγουστα) и Нягуса (Νιάγουσα), откъдето се появява и българският вариант Нѣгушъ, като двойното е постепенно добива западнобългарски рефлекс и се получава Негуш. Гръцкото име продължава да еволюира през Няуса (Νιάουσα) в днешното официално Науса (Νάουσα), като се срещат и форми без Неа като Агустос или Агуста.

Местна легента твърди, че името Негуш произлиза от турски зулуми, при които посягали на жени, и които предизвикали християнско въстание, за да не ги гушкат турците жените.

В Османската империя 
Градът постепенно упада, за да бъде възстановен през XIV век от българи християни от района на Каракамен. Градът е завоюван от османците, начело с Гази Евренос бей заедно с Бер около 1383 - 1387 година

Според местна легенда Евренос бей бил очарован от водите и мястото, където е днешния град. След като се върнал в Одрин, султанът го попитал какво иска за награда и Евренос му казал, че иска земя с размера на една биволска кожа. Сулнатът се съгласил и Евренос нарязал една кожа на тънка ивица и с нея очертал бъдещата градска зона на Негуш през четири дървета: на север платанът на Мокиос Барлаутас, изкоренен в 1955 година, малко зад Бутаревата къща, на запад кривия платан близо до „Света Параскева“, на изток платанът Куфиос, който малко преди 1924 година поради ерозия пада в Арапица и на юг платанът в Пуляна (Станишевият платан) на улица „Софрониос“, малко зад епископията, отсечен около 1950 година.

През 40-те години на XVII век в Негушко действа хайдутинът мартолос Лошан. Жителите на Негуш са привилегировани християни войнуци. Негушани плащат единствно 400 гроша ашур и поголовен данък от 2 пари, които отиват за издръжката на Мавзолея на Евренос бей в Енидже Вардар, в града не могат да живеят мюсюлмани освен кадията и войводата, мюсюлмани нямат право да влизат в града на кон, администрирането на града е поверено на избран от местните хора човек, башбуги, който командва гарнизона на града - според Франсоа Пуквил по времето на Зафиракис Теодосиу - 300 души. Той име абсолютна власт в града, съди и осъжда, без да дава отчет за действията си на никого и може да бъде свалян и заменян само от общото събрание на жителите. С подобни привилегии градът бързо се замогва и макар и в планински район е сравнително мирен до края на XVIII век.

Около 1750 година в града преподава монахът Теофан Негушанин. След 12 години преподава Димитриос Анасотис, а в 1775 година Анастасиос Камбитис и двамата също от Негуш. Когато Камбитис се мести в Солун, ръководството на училището в Негуш е поет от Николаос Ангелакис и Емануил Фотиадис. По-късно преподава Карландас и в 1822 година Йоанис Панайоту. Освен тези учители в града преподават и Мануил Антониадис, Димитриос Барлаутас - обезглавен в 1822 година, Анастасиос Зиндзиос, Зафириос Теодосиу, Григориос Протосингел, Папайоргис Протопапас, Папайоргис от Куцуфляни, Пападимитрис, Анастасиос Царлярис или Царлятис, Зафирис Г. Бойос, Димитрос Тома Патитияс или Платарас, Анастасиос Ангелакис и двама синове на лекаря Антонис Пардикарис - Григорис и Анастасиос. Най-големият учен от Негуш в края на XVIII - началото на XIX век е Анастасиос Михаил, писател, член на Берлинската академия на науките.

В мирните години в района, благодарение на плодородната земя и водите на Арапица, бързо се развива земеделието - местните жители произвеждат пшеница, царевица и детелина. Основен продукт, с който Негуш се слави и до ден днешен, и който заема голям процент от икономиката на града е винопроизводството. Негуш има два местни сорта - негушката пополка и пополката (ксиномавро). Виното от Негуш добива голяма репутацията в империята и се появява поговорката, че „негушкото вино се носи в кърпа“.

Негушки бунт от 1705 година 

В 1705 година след опит да се вземат 15 момчета за еничарския корпус в града избухва бунт, начело с арматолоса Кара Димо, който е потушен с големи трудности.

Според Франсоа Пуквил в началото на XIX век Негуш е град, населен от българи и гърци. Богатството на града привлича вниманието на епирския феодал отцепник Али паша Янински, който започва опитите си за завладяване на града през 1795 и въпреки съпротивата на гражданите, начело с Василиос Ромфеис, успява през 1804 година да подчини Негуш. Икономиката на града запада, но Негуш е укрепен и обграден със стена и жителите му привикват да носят оръжие.

Негушко въстание от 1822 година 

След избухването на Гръцкото въстание през февруари 1822 година в богатия македонски град Негуш също избухва въстание под ръководството на Ангел Гацо от воденското село Саракиново, Анастасиос Каратасос от берското село Доврас и негушанина Логотет Зафиракис Теодосиу. Градът и около 100 околни християнски гръцки и български села за кратко са освободени от османска власт. Въстаниците разбиват четирихилядна турска армия под командването на Кехая бей, атакуват Бер, но са отблъснати. На 18 април Мехмед Емин паша, известен като Абу Лабуд, с 20 000 души редовна войска и башибозук завзема града и извършва страшно клане, при което всичките няколко хиляди мъже в града са избити, а жените и децата, отведени като роби в Анадола. Защитниците на църквата „Свети Николай“ се взривяват в нея, а тридесет негушанки доброволно се удавят, заедно с децата си във водопада Стумбани на река Арапица, за да не бъдат продадени в робство. Стените на града са разрушени и той е изоставен. В 1955 година на Негуш заедно с Месолонги, Сули и Аркади, е дадено почетното прозвище „град герой“.

Възстановяване 

След въстанието постепенно част от успелите да се спасят жители на Негуш се връщат заедно с много български и влашки селяни от околните села, но едва около 1860 година градът е напълно възстановен със стария си българо-гръцки колорит – населен от гърчеещи се българи и власи. В 1892 година през Негуш минава железопътната линия от Солун към Бер. Градът преживява голям икономически разцвет и в него се основават едни от най-големите тъкачни фабрики в Османската империя, изнасящи коприна и други платове дори за Европа.

В 1856 – 1857 година Панайотис Аравантинос пише за Негуш:

Александър Синве („Les Grecs de l’Empire Ottoman. Etude Statistique et Ethnographique“) в 1878 година пише, че в Науса (Naussa), Берска епархия, живеят 5000 гърци. Относителната автономия и развитието на манифактурата постепенно превръщат населения предимно с българи град във важен икономически и културен център в Южна Македония, влязъл в орбитата на елинизма под влияние на съседния голям гръцки град Бер. В 1900 година според Васил Кънчов в Нѣгушъ (Няхуста, Агустосъ) живеят 1500 българи християни, 800 турци, 3500 гърци и 300 власи, като българското и влашкото население постоянно се погърчва. Кънчов пише:

По данни на секретаря на екзархията Димитър Мишев („La Macédoine et sa Population Chrétienne“) в 1905 година в Негуш живеят 1500 българи патриаршисти. В 1906 година според Патриаршеската статистика в града освен другите има 50 патриаршистки семейства власи.

Изследователят на аромъните Густав Вайганд пише за Негуш, че

След 1904 година Негуш се превръща в основна база на гръцките андартски чети, нападащи разположените на север български екзархийски села и сражаващи се с четите на Апостол войвода. Градът е родно място на андартския войвода Андон Минга, обесен заедно с Телос Агапинос от Апостол войвода край воденското село Техово.

В 1910 година в Негуш (Νάουσα) има 6000 жители патриаршисти и 1000 мюсюлмани.

В Гърция 

През Балканската война в 1912 година в Негуш влизат гръцки части. Един негушанин – Марко Тома, се включва в Македоно-одринското опълчение. След Междусъюзническата война в 1913 година градът остава в Гърция. При преброяването от 1913 година са регистрирани общо 9681 жители, от които 4989 мъже и 4692 жени 

Боривое Милоевич пише в 1921 година („Южна Македония“), че Негош (Његош) има 640 къщи на християни славяни, 250 на мюсюлмани турци, 350 на християни власи и 510 на християни гърци.

След 1924 година по Лозанския договор турското население на Негуш е изселено в Турция и на негово място са заселени 1863 гърци бежанци. От тях 879 от Мала Азия, 561 понтийски гърци, 232 от Източна Тракия, 182 от България, 135 от Кавказ и останалите от други места. Населението на града се увеличава и от вътрешна миграция – от съседните български и влашки села. В 1928 година Негуш е смесено селище с 211 бежански семейства и 862 жители бежанци.

По време на Гражданската война през януари 1949 година Негуш за кратко е превзет от силите на Демократичната армия на Гърция.

В Негуш има архиерейско наместничество на Берската, Негушка и Камбанийска епархия на Гръцката православна църква.

В 1987 година Спирос Лукатос посочва „език на жителите гръцки и турски“ (γλώσσα κατοίκων ελληνική και τουρκική).

Негуш е център на дем от 17 октомври 1912 година. В 90-те години със закона „Йоанис Каподистрияс“ демът се разраства значително, а след това в 2011 година по закона „Каликратис“, към него са присъединени и демите Иринуполи и Антемия.

Побратимени градове 
Негуш е побратимен град с:

  Асеновград, България
  Згожелец, Полша
  Науса, Гърция
  Пергам, Турция
  Подгорица, Черна гора
  Фаш Туменил, Франция

Забележителности 
В Негуш се провежда карнавалът Буля и еничари.

Сред другите забележителности на града са:
 Площадът на националните мъченици от 1821 година;
 Паркът Киоски с малкото езеро;
 Водопадът на Арапица Стубани, в който се хвърлят негушанките, за да не попаднат в турски ръце;
 Руините на римския нимфеум;
 Църквата „Свети Николай“;
 Руините на римска вила с красиви мозайки в местността Балтането.

Личности 

В Негуш са родени гръцкият философ и просветител Анастасиос Михаил, гръцкият революционер Зафиракис Теодосиу, българският зограф Алекси Атанасов, православният духовник Филотей Охридски и Смоленски и сърбоманският търговец и дарител Димитрие Сабов Атанасиевич. Сред известните негушани са и андартските дейци Андон Минга, Епаминондас Гарнетас, Христодулос Пердикарис, гръцкият революционер Стоян Димов и гръцката певица Елени Цалигопулу.

Литература 
 Царевна Миладинова-Алексиева. След Тесалийската война – В Негуш. Из „Епоха, земя и хора“.
  Официална страница на дем Негуш
 Μπλιάτκας, Θωμάς. Νάουσα, Νιάουστα, από την ίδρυση μέχρι και το Ολοκαύτωμά της (1383 – 1822), Νάουσα, 2009.
 Πέτσας, Φ., Νιάουστα-Γλυτουνιάουστα, Μακεδονικά 7, Θεσσαλονίκη 1966 – 1967.
 Στουγιαννάκης, Ευστάθιος, Νάουσα, Μακεδονικό Ημερολόγιο 1911.
 Στουγιαννάκης, Ευστάθιος, Ιστορία της Νάουσας από της ιδρύσεως μέχρι την επανάσταση του 1822, Θεσσαλονίκη 1976.
 Φιλιππίδης, Ν.Γ., Η επανάσταση και η καταστροφή της Νάουσας, Αθήνησι 1881.

Бележки