Основа (химия)
Основите са вещества, които участват в химични реакции с киселини, отдавайки електронни двойки.

Основите в широк смисъл включват три групи вещества:
 Разтворими във вода метални хидроксиди: NaOH, Ca(OH)2 и други
 Неразтворими във вода оксиди или хидроксиди, които могат да реагират с киселина: FeO, Al(OH)3 и други
 Други съединения, които при разтварянето си във вода взаимодействат с нея и отделят хидроксидни йони по реакцията: 
B + H2O ⇋ HB+ + OH-: NH3, CH3NH2 и други

Повечето основи с практическо значение са водоразтворими хидроксиди. При разтварянето си те се дисоциират на метални катиони и хидроксидни аниони, а водородният им показател (pH) е по-голям от 7. Основите могат да се разглеждат като химически противоположни на киселините, тъй като дисоцииращите се във вода киселини увеличават концентрацията на хидроксониеви йони (H3O+), докато основите я намаляват.

Дефиниции 
В съвременната химия се използват няколко дефиниции за основа, които донякъде се различават по своя обхват. Най-широко използвана е дефиницията на Брьонстед-Лоури.

Основи на Арениус 

През 1884 година шведският химик Сванте Август Арениус свързва общите свойства на основите с присъстващите в тях хидроксилни групи. Основа на Арениус е вещество, което увеличава концентрацията на хидроксидни аниони (OH-) при разтваряне във вода. Това определение следва от равновесната дисоциация на водата на хидрониеви катиони и хидроксилни аниони:

 H2O(l) + H2O(l) ⇋ H3O+(aq) + OH−(aq)

В чистата вода по-голямата част от веществото е във вид на молекули H2O, но малък брой молекули непрекъснато се дисоциират и реасоциират. Чистата вода е с неутрална киселинност, тъй като концентрацията на хидроксилни йони винаги остава равна на тази на хидрониевите йони.

Киселина на Арениус е вещество, което при разтваряне във вода увеличава концентрацията на хидрониеви йони.

Основи на Брьонстед-Лоури 

Макар че определението на Арениус е полезно за описването на много реакции, то остава твърде ограничено. През 1923 година датчанинът Йоханес Николаус Брьонстед и англичанинът Мартин Лоури самостоятелно установяват, че реакциите между киселина и основа са свързани с прехвърлянето на протон. Основа на Брьонстед-Лоури (или само основа на Брьонстед) е вещество, което приема протон при реакция с киселина на Брьонстед-Лоури.

Определението на Брьонстед-Лоури обхваща и молекулни съединения, докато това на Арениус е ограничено до йонните. Хлороводородът (HCl) и амонякът могат да реагират при различни условия, образувайки амониев хлорид (NH4Cl). Във воден разтвор HCl се държи като солна киселина и присъства под формата на хидрониеви и хлорни йони. Следната реакция показва ограниченията на определението на Арениус:
 H3O+(aq) + Cl−(aq) + NH3 → Cl−(aq) + NH4+(aq)
 HCl(бензен) + NH3(бензен) → NH4Cl(s)
 HCl(g) + NH3(g) → NH4Cl(s)

И двете дефиниции са напълно приложими за първия пример, където водата е разтворител и се образува хидрониев йон. Следващите две реакции не включват образуването на йони, но също са реакции с отдаване на протон. Във втората реакция хлороводородът и амонякът, разтворени в бензен, реагират и образуват твърд амониев хлорид, а в третата газообразни HCl и NH3 се съединяват в твърдо вещество.

Основи на Люис 
Американският химик Гилбърт Люис предлага трето определение за основа, което обхваща и реакции, със свойствата на тези между киселина и основа, но които не включват отдаване на протон. Основа на Люис е вещество, което при реакция с киселина на Люис отдава електронна двойка от друго вещество. По този начин всички основи на Брьонстед са и основи на Люис, но не всички основи на Люис са основи на Брьонстед.

Дисоциация и равновесие 

Дисоциацията на хидроксидните основи често се обобщават във формата B + H2O ⇋ HB+ + OH−, където B е основата, а HBn+ е нейната спрегната киселина. Спрегнатите двойки киселина-основа се различават само по един протон и могат да бъдет преобразувани една в друга чрез добавяне, съответно премахване, на протон. По принцип е възможно основата да е заредена, а киселината – неутрална. В този случай общият вид на реакцията е B- + H2O ⇋ HB + OH−.

В разтвор съществува химическо равновесие между основата и нейната спрегната киселина. Константата на равновесието K изразява равновесната концентрация на молекулите или йоните в разтвора. При реакциите киселина-основа обикновено се използва константата Kb. Нейната стойност е равна на концентрацията на OH- и на спрегнатата киселина, разделена на концентрацията на основата:

По-силните основи имат по-голяма константа Kb – съотношението на хидроксидни йони към основа е по-високо при по-силните основи, тъй като те са по-склонни да приемат протон.

Тъй като стойностите на Kb са в много широк интервал, по-често се използва показателят pKb = -log10 Kb. По-силните основи имат по-малък pKb.

Химични свойства 
Основната характеристика на основите е тяхната способност да неутрализират киселините, приемайки от тях протони (отдавайки електронни двойки). Освен с киселините, основите могат да реагират и с киселинни оксиди, амфотерни оксиди, амфотерни хидроксиди. Специфични реакции за някои основи са взаимодействията със соли и прости вещества на елементи с двойствен характер и халогенни елементи, както и участието в окислително-редукционни процеси.

Водоразтворимите основи имат алкална реакция – променят червения лакмус в син и оцветяват фенолфталеина в малиненочервено.

Неутрализация 

При неутрализацията на киселини основите на Арениус отделят вода и сол. Например, при взаимодействието на един мол натриева основа с един мол солна киселина се получават един мол натриев хлорид и един мол вода:

 NaOH + HCl → NaCl + H2O

Вода се отделя и при неутрализацията при някои оксидни основи. Така при взаимодействието на мравчена киселина с магнезиев оксид се получават магнезиев формат и вода:

 2HCO2H + MgO → Mg(HCO2)2 + H2O

Някои неутрализационни реакции протичат без отделяне или присъствие на вода. Например, при неутрализацията на флуороводород с амоняк се отделя само амониев флуорид:

 HF + NH3 → NH4F

Алкални хидроксиди 

Широко разпространена група основи са хидроксидите на алкалните и алкалоземните метали. Броят на хидроксидните групи в тези основи показва тяхната валентност. Например, NaOH е едновалентна основа, а Са(ОН)2 е двувалентна основа.

Алкалните хидроксиди са водоразтворими и често се определят като силни основи, които могат да неутрализират дори много слаби киселини. Обикновено в групата на силните основи се включват основи, чиято спрегната киселина е много слаба – има логаритмичен коефициент на дисоциация (pKa) над 13.

Примери за тази група съединения са:
 Бариев хидроксид (Ba(OH)2)
 Берилиев хидроксид (Be(OH)2)
 Калиев хидроксид (KOH)
 Калциев хидроксид (Ca(OH)2)
 Литиев хидроксид (LiOH)
 Магнезиев хидроксид (Mg(OH)2)
 Натриев хидроксид (NaOH)
 Радиев хидроксид (Ra(OH)2)
 Рубидиев хидроксид (RbOH)
 Стронциев хидроксид (Sr(OH)2)
 Франциев хидроксид (FrOH)
 Цезиев хидроксид (CsOH)

Свръхоснови 

 Бутиллитий (n-C4H9Li)
 Литиев диизопроприламид (LDA) [(CH3)2CH]2NLi
 Литиев диетиламид (LDEA) (C2H5)2NLi
 Натриев амид (NaNH2)
 Натриев хидрид (NaH)
 Литиев бис(триметилсилил)амид [(CH3)3Si]2NLi

Приложение 

Основите намират приложение както в много клонове на промишлеността, така и в бита/домакинството и са важни лабораторни реактиви.

Бележки

Вижте също 
 амфотерност
 теория на електролитната дисоциация
 протолитна теория на Брьонстед и Лоури
 теория на Люис