Сива врана
Сивата врана (Corvus cornix) е средно голям представител на семейство Вранови (Corvidae), разред Врабчоподобни (Passeriformes), с широко разпространение в стария свят. Много прилича по телосложение на Черната врана (Corvus corone), с която понякога са смятани за два подвида на един вид. За отбелязване е, че и двата вида обитават определени ареали, почти не припокриващи се един с друг.

Външно описание 
Дължината на тялото на сивата врана е около 45–47 cm, размахът на крилете – 93–103 cm и тежи около 600 гр. Краката ѝ са черни на цвят, добре развити и силни, може да ходи или подскача. Крилете също са силни и добре развити, полетът ѝ е плавен и ритмичен, със сравнително ниска честота на маховете. Гласът ѝ е характерното за враните грачене. Сивата врана има двуцветно оперение. Главата, гърлото, крилата и опашката са черни, а останалата част от тялото е сива. Няма изразен полов диморфизъм.

Разпространение 
Среща се в централна, източна и северна Европа, Мала азия, източна Азия и около Суецкия канал. Само най-северните ѝ популации са прелетни. В България е обичаен и широко разпространен вид. Отделни екземпляри прелитат през зимата в по-южни части на Балканския полуостров, а в България идват много птици от по-северните страни на Европа. Затова през зимата броят им силно нараства. Обитава всички типове човешки поселения, в природата също можем да я срещнем в открити полета и окрайнини на гори. Понякога се среща и в по-високите планински полета до 1800 м надморска височина.

Начин на живот и хранене 
Живее както поединично, така и по двойки, среща се и на ята. Живее в определени и добре развити социални структури. Чувства се еднакво добре в човешка близост и сред дивата природа. Ловува или си търси храната по земята и по дърветата. Храни се практически с всичко, въпреки че предпочита живата храна. Когато има възможност се проявява като хищник и напада дребни бозайници, птици, влечуги, земноводни. Храни се още с риба, насекоми, червеи, плодове, семена, остатъци от човешка храна.

Размножаване 
Моногамни птици. Семейството от мъжка и женска птица строи заедно гнездото си по високи единични дървета, залесителни пояси, в покрайнините на гори. Рядко правят гнезда по скали или запустели сгради. Минималната височина, на която се изгражда гнездото, е три метра. Гнездото е голямо от 30 до 70 cm в диаметър и високо 20/40 cm, отвътре е дълбоко около 10 cm и широко около 20 cm. През март – април женската снася 3–6 бледи синьо-зеленикави, напръскани с кафяви петънца яйца, с размери 43х31 mm. Мъти само женската, в продължение на 18–21 дни, като през това време мъжкият ѝ носи храна. Малките напускат гнездото след около 5 седмици. И двамата родители хранят малките с животинска храна. Когато малките израснат и могат да напуснат гнездото, цялото семейство излиза и се движи заедно през деня, а привечер се завръща да нощува. През август семейството се разпада и сивата врана се среща поединично. При застудяване тези птици образуват големи ята и се придържат около населените места и обработваемите площи.

Допълнителни сведения 
В съжителство с хора се чувства добре и опитомените птици предпочитат човешка компания, пред тази на своя вид. Редица учени считат Сивите врани за силно интелигентни животни, способни дори да броят. Способни са да запаметяват и изговарят думи. Те са силно адаптивни птици. Смятана е понякога за вредна птица, защото унищожава яйцата и малките на много други видове, но всъщност в природата няма вредни и полезни видове. С действията си всеки вид допринася по своя начин за поддържане на екологичното равновесие.

Литература 
 Пешев, Ц., Симеонов, С., Атлас по зоология, С., 1974
 Спасов, С., Христов, Й., Определител на широко разпространените птици в България, Българско дружество за защита на птиците, Природозащитна поредица — книга 8, 2006

Източници 

Врани
Фауна на Палеарктика