Тодор Бурмов
Тодор Стоянов Бурмо̀в е виден български възрожденец, борец за църковна независимост и активен политически деец след Освобождението.

Народен представител в I велико народно събрание и I, II и XII обикновено народно събрание.

Биография

Младежки години 
Тодор Бурмов е роден на 2 януари 1834 г. в село Нова махала, Габровско (според някои източници днешният едноименен квартал на град Габрово, а според други – село Драгановци, наричано в миналото и Нова махала.) в семейството на Неда и Стоян Лазарови.

Първоначално Бурмов учи в килийното училище в Габрово, а през учебната 1845 – 1846 г. постъпва в Габровското взаимно училище, където негови учители са Христо Костович и Илия Грудов. Още в ранните си детски години Тодор Бурмов показва много добри способности и това му дава възможността да замине да учи в Русия. През 1857 г. завършва Киевската духовна академия със степен магистър и се завръща в Габрово, където работи като учител. Високообразованият младеж повежда истинска борба със старите учители и чорбаджии за коренна реформа в образователния процес, за въвеждане на нови предмети и методи на преподаване. Благодарение на него, след две години Габровското училище се превръща в едно от най-модерните класни училища в страната.

Едновременно с това Тодор Бурмов започва своята публицистична дейност, публикувайки материали в „Цариградски вестник“ и списание „Български книжици“ (1860 – 1862). През 1860 г. става редактор на „Български книжици“ и на страниците на списанието той поставя въпроса за църковната независимост. През април същата година Тодор Бурмов участва в подготовката на Великденската акция и отпечатва специална брошура, озаглавена „Българите и високото гръцко духовенство“, в която аргументира необходимостта от самостоятелна българска църква.

Просветна дейност 

През следващите няколко години Тодор Бурмов поема издаването на вестник „Съветник“ (1863 – 1865) – първият български партиен орган, изразяващ интересите на умереното течение в борбата за църковна независимост. Привърженици на това течение са още Найден Геров, както и ръководителите на Одеското българско настоятелство и на Добродетелната дружина. Те застъпват тезата, че българският въпрос трябва да се реши чрез преговори и отстъпки, като се избягва разрив с Патриаршията. През 1865 г. вестникът е спрян, но Бурмов продължава да отстоява своите позиции на страниците на вестник „Время“ (1865 – 1867). Макар и да не е революционер, Тодор Бурмов подкрепя идеята за освобождение чрез радикални мерки, но поставя акцента не върху самостоятелно освободително движение, а върху ролята на Русия.

През 1867 г. постъпва на работа в руската легация в Цариград като преводач и съветник по българските въпроси. Едновременно с това продължава журналистическата си дейност, като кореспондент на вестниците „Московские ведомости“ и „Европа“, където публикува много материали, разкриващи положението на българския народ и неговите стремежи. Не прекъсва и работата си за Църковното национално движение – пише брошури, посредничи между Руското посолство и българските дейци, служи като съветник на екзарх Антим I по важни политически въпроси. През 1875 г. е назначен за управител на Николаевската болница към Руското посолство в Цариград.

През 1875 г. е избран за дописен член на Българското книжовно дружество (днес БАН).

Политическа дейност 

По време на Руско-турската освободителна война (1877 – 1878) е ковчежник на Канцелария за граждански дела към щаба на Руската армия. През 1878 г. е назначен за вицегубернатор на Пловдив, а на следващата година – за губернатор на София. Това предопределя и блестящата му политическа кариера. Княз Батенберг го избира за пръв министър-председател на страната, като едновременно с това е и министър на вътрешните работи и управляващ Министерството на народното просвещение. До 1884 г. е един от водачите на Консервативната партия, два пъти е избиран за министър на финансите. След това се присъединява към Прогресивнолибералната партия на Драган Цанков. Избиран е за народен представител (1880), за член на Върховния касационен съд (1881) и на Държавния съвет (1881 – 1883).

През 1883 г. в кабинета на генерал Леонид Соболев, както и за няколко дни по време на проруския преврат от 1886 г., той е управляващ министър на финансите. През 1884 г. се отцепва от Консервативната партия и се присъединява към либералите на Драган Цанков. При либералите Бурмов оглавява министерството на финансите (1884 – 1886) в правителството на митрополит Климент. Член е на Кодификационната комисия (1884 – 1885) и активен участник в политическите борби (1885 – 1906). Редактор е на вестниците „Марица“, „Витоша“, „Български глас“ и русофилския „Светлина“. Оттегля се от политическия живот след 1886 г.

Тодор Бурмов умира на 25 октомври 1906 г. във влак, на път от София за Цариград, на 72-годишна възраст.

Част от архивите му се съхраняват във фонд №16 на Българския исторически архив в Националната библиотека „Св. св. Кирил и Методий“.

Семейство 

Тодор Бурмов се жени през 1861 г. за Марионка (Мария) Иванова Първова-Золотович (1835 – 1916), племенница на търговеца Георги Золотович, която му ражда 4 дъщери:
 Надежда (1862 – ?)
 Анна-Любица (1867 – 1897)
 Рада (1868 – 1952) – омъжва се за професора по международно право и министър-председател на България д-р Стоян Данев
 Райна (22.06.1871) – умира на 1 година след дълго пътуване на семейството от Цариград до Габрово (Автобиография 1895)

Произведения 
Автор е на книгите:
 Българите и гръцкото висше духовенство, 1860
 Съвременните наши калугери, 1867
 Спомените ми. Дневник. Автобиография, 1895
 Бурмов, Т. Българо-гръцката църковна распря. София. 1902 г.

Вижте също 
 Консервативна партия
 Учредително събрание
 Правителство на Тодор Бурмов
 Къща на Тодор Бурмов

Външни препратки 
 135 години от първото българско правителство на габровеца Тодор Бурмов – www.gabrovonews.bg

Литература 
 Тодев, И. Кой кой е сред българите XV – XIX в. 501 имена от епохата на османското владичество. С, 2000.
 
 
 Генчев, Н. Българско възраждане. С, 1978.
 
 Куманов, М., Исова, К. България – историческа енциклопедия. 2008.

Бележки 

 
Академици на БАН
Български политици (1878 – 1918)
Министри на вътрешните работи на България
Министри на просветата на България
Министри на финансите на България
Народни представители от Консервативната партия
Народни представители от Прогресивнолибералната партия
Членове на Консервативната партия
Членове на Прогресивнолибералната партия
Родени в Габрово
Починали в София
Русофили