Слънцестоене
Слънцестоене се наричат два дни в годината, при които наблюдаемите точки на изгрев и залез видимо престават да се движат  върху линията на хоризонта, след което сменят посоката на движението си. Съответстващите им два дни от годината имат екстремална продължителност, максимум при лятното слънцестоене и минимум – при зимното. Астрономически това съответства на положение на Слънцето по неговия видим път върху небесната сфера, максимално отдалечени от небесния екватор.

Двете слънцестоения в двете полукълба 
Като резултат от наклона на земната ос продължителността на деня и нощта зависят от положението на Земята спрямо Слънцето. На 22 юни Слънцето се движи над тропика на Рака. В северното полукълбо денят е най-дълъг, нощта е най-къса и се говори за лятно слънцестоене. В южното полукълбо денят е най-къс, нощта е най-дълга и е налице зимно слънцестоене. На 22 декември Слънцето е над тропика на Козирога, тогава в северното полукълбо се наблюдава зимно слънцестоене, а в южното – лятно.

Когато еклиптиката пресича небесния екватор, денят и нощта са еднакво дълги. Тези положения на Слънцето се наричат равноденствия.

Календар 
Слънцестоенето оказва пряко влияние върху дневното слънчево греене, а оттам върху климата. Така на различните слънцестоения съответстват различни моменти от годината, което ги прави важни за календара.

Много от културите по света и почти всички езически религии почитат слънцестоенията и равноденствията като моменти с особено значение. Тогава се устройват едни от основните календарни фестивали и се извършват важни обреди, свързани най-вече със земеделието и плодородието.

 За България за март и декември добавяте 2 часа (UTC+2), а за юни и септември – 3 часа (UTC+3).

Вижте също 
 Равноденствие

Външни препратки 
 Национална олимпиада по астрономия – Списък на темите » Смяна на годишните времена
 Астрономически речник – Небесна сфера

Астрономически явления
Календари
Време в астрономията