Стара Велика България
Стара Велика България (; ; на византийски гръцки: Παλαιά Μεγάλη Βουλγαρία, Palaiá Megálē Boulgaría), както е наричана от византийските автори, по-рядко Оногурия (Patria Onoguria), е ранносредновековна държава с владетели Кубрат и Батбаян, съществувала около 35 г. след 632 г. в зоната на северното Причерноморие – днешна Украйна и Южна Русия. В някои източници Фанагория се сочи като столица на държавата. Това предположение се основава на хрониката на Теофан Изповедник, според която градът е населен с евреи, но не се подкрепя от археологическите данни.

Тя представлява военно-племенен съюз на прабългарите и сродните им племена, дотогава подчинени на Аварския и Западнотюркския хаганат при граници: на изток – река Кубан, на юг – Азовско и Черно море (без южен Крим), на запад – река Днепър, на север – река Донец.

Исторически източници 
Основните източници за историята на Велика България са хрониките на Йоан Никиуски от VI век и по-късно на патриарх Никифор и Теофан Изповедник, писани в началото на IX век, като се предполага, че и двете са използвали общ по-ранен първоизточник. Украинският историк Комар прави критичен анализ на хрониката на Никифор, като се опитва да докаже, че държавата изобщо не е съществувала, но тази хипотеза се отхвърля от повечето историци.

Някои подробности за Кубрат и отношенията му с Империята се съдържат в етиопски превод на хрониката на Йоан Никиуски, а прабългарските племена през VII век са изброени в арменската географска книга „Ашхарацуйц“. Унищожаването на Велика България е описано в запазено писмо от известната Кеймбриджка преписка на хазарския хаган Йосиф.

История 
Края на 6 век прабългарите образуват начело с Органа (Орхана) т. нар. „Велико българско царство“ на територията на реките Дон и Волга, което на запад е влияно от аварите и на изток от Западнотюркския хаганат. Орхана като оногур-хун има традиционно още „остригана глава“, но днес се смята за първия кан на „прабългарите“. Техният владетелски списък води обаче много назад и Ернак (синът на Атила) се смята за основател.

Кан Органа застава около 610 г. начело на прабългарското племе утигури и през 617 г. успява да обедини утигурите с другото прабългарско племе кутригури. През 619 г. Органа отива в Константинопол и сключва военно политически съюз с Византия. През 628 г. Органа и племенникът му Кубрат от рода Дуло възстават против Аварския хаганат. През 629 г. те се освобождават, но все още са зависими от Западнотюркския хаганат. През 632 г. Оногурия се отделя от Западнотюркския хаганат и като владетел остава Кубрат, който според Йоан Никиуски, през юношеските си години е израсъл в Константинопол и е покръстен като дете, и е „приятел“ на тогавашния византийски император.

Знае се от византийски хроники, че кан Кубрат, малко след като се възкачил на българския трон, побеждава аварите, като се предполага, че това е станало в периода между 632 – 636 г. По времето на Кубрат се строят нови крепости и се основават нови градове. През 648 година кан Кубрат побеждава значителна арабска войска от около 20 000 войни под командването на Абд-ел-Рахмани (според летописите на ал-Табари) навлиза от юг през Кавказ минали прохода Дебрен и нахлули в земите на барсилите, по това време част от Стара Велика България. От 650 година започват постоянни набези от страна на ново създадената държава на хазарите, Хазарски хаганат. С течение на годините войната между прабългари и хазари се изостря докато накрая хазарите изтласкват хегемонията на Стара Велика България през 668/671.

Хронологично първоначално Кубрат е владетел само на прабългарските племена утигури и кутригури, но през годините успява да обедини в обща държава и други народи, като оногури, сувари, барсили, купи прабългари, алани, анти и други.

През 632 година Кубрат сключва мирен договор с византийския император Ираклий. Според Теофан Изповедник, преди смъртта си Кубрат съветва петимата си синове Батбаян, Котраг, Аспарух, Алцек и Кубер да не се разделят, за да се защитават по-успешно от другите народи, но те не успяват да спазят заръката на баща си. Кубрат умира около 665 г. Най-големият му син, Батбаян, поема управлението на Велика България, но тя се разпада окончателно, вероятно в годините от 665 до 668 година. През 668 държавата, която владее Батбаян, попада под хазарска зависимост. Впоследствие областта е известна в средновековните хроники като Кара Булгар.

Документални филми 
 „Заповіт Кубрата“ „Завет Кубрата“, документален филм, Украйна.

Вижте също 
 Малая Перешчепина
 Прабългари
 Волжка България
 България

Източници

Литература 
 История на България, С., 1996, изд. „Отворено общество“
 Рашо Рашев, Прабългарите през V-VII век, Орбел, София, 2005
 Йоан Никиуски, 120, 47.
 Daniel Ziemann: Vom Wandervolk zur Großmacht: die Entstehung Bulgariens im frühen Mittelalter. Böhlau, Köln u.a. 2007 (дискусия).
 The New Cambridge Medieval History. Bd. 2. Cambridge 1995, S. 915ff. (Bibliographie zum Thema Bulgaren und Slawen)
 Veselin Beševliev: Die protobulgarische Periode der bulgarischen Geschichte. Verlag Adolf M. Hakkert, Amsterdam 1981, ISBN 90-256-0882-5.
 М. И. Артамонов. История хазар, Под редакцией и с примечаниями Л. Н. Гумилёва

Външни препратки 

 З.А. Львова, Погребения в Малой Перещепине и Вознесенке и Куврат, каган Великой Булгарии
 14 статии на руски език
 Ермитажа – съкровището от Малая Перещепина и мечът на убрат 
 Протобългарите на Черно море 
 Хронология на племената на Черно море 
 Old Great Bulgaria – facts and sources
 Ivan Mikulčić, Towns and castles in medieval Macedonia, Makedonska civilizacija, Skopje, 1996 (in Macedonian)
 The Bulgarians, Minnesota State University 
 ДЪРЖАВАТА НА КАН КУБРАТ „ВЕЛИКА, СТАРА БЪЛГАРИЯ“