Антонело да Месина
Антонело да Месина е сицилиански художник, творил по времето на Италианския ренесанс. 

Съхранени са около 10 достоверни негови портрета. Всички оцелели негови творби се отнасят към неговия зрял период (Сицилия и Венеция, 1465 – 1476 г.).

Ранни творби 

Антонело да Месина е роден в Месина около 1429 – 1431 г., в дома на Джовани де Антонио Мазонус и неговата жена Маргарита. 

Малко е известно за ранния живот на Антонело. Вероятно е чиракувал в Месина и в Палермо, но около 1450 г. вече е в Неапол, като ученик на Николо Колантонио. В Неапол се запознава и с произведенията на провансалски и фламандски майстори - особено с тези на Ян ван Ейк, от когото заимства композиция, техника и колорит. 

Най-ранните му известни творби – Разпятие (1455) и Учението на св. Йероним (1460) показват характерна смесица от фламандска техника и реализъм с типично италианско моделиране на формите и яснота на пространствената подредба.

Зрял период

В Месина 
През 1457 г. Антонело се завръща в Месина, където работи до 1474 г. Полиптихът от 1437 г. и Благовещение (1474) - водещите му творби от този период - са относително консервативни олтарни изображения, поръчани от Църквата. Спасителят (Салватор Мунди) от 1465 г., замислен за частни молитви, е смело и просто изпълнен и показва завършено разбиране за човешката форма и изобразяване на индивидуалност. 

Прочува се с Портрет на мъж (ок. 1475) и Портрет на кондотиер (1475), които му създава репутация на проникновен художник в Северна Италия. Продължава да твори в същия жанр (портетна и кавалентна живопис) - по същество е първият италиански майстор на кавалетния портрет.  

Антонело никога не е изписвал картини от типа на модерните през Ранния Ренесанс фрески със скрити портрети и изображения на дарители в олтарни картини, но създава ред произведения, явяващи се образец на 3/4-догръден портрет, който за десетилетия определя основния път на развитие на венецианския портрет.  

Появата на кавалетния портрет в неговото творчество е пряко свързано с неговото горещо увлечение по нидерландската живопис и пряко съвпада с периода на активното приобщаване към формите и идеалите на Ренесанса. Той използва една изработена формула за портретна композиция, без да я изменя в бъдеще, без да изменя и идеала, с който се съпоставя живият модел. Опира се на отдавна наложилата се традиция на нидерландския портрет, която той пряко прилага към италианското разбиране за образа на човека.

Във Венеция 
От 1475 до 1476 г. Антонело е във Венеция и вероятно - в Милано. Сред известните му творби от този период са Разпятие (1475) и Олтарът на Сан Касиано (1475 – 76), от които са оцелели само два фрагмента. В Св. Себастиан (1476), неговата най-зряла творба, Антонело постига синтез между ясно определено пространство, монументална форма и светли цветове. Тя дава най-силен тласък на венецианската живопис до времето на Джорджоне.  

Кратко време след пристигането му във Венеция неговата работа привлича голям интерес, той е поддържан от венецианското правителство, а местните художници с ентусиазъм приемат неговата маслена техника и композиционен стил.  

Да Месина изгражда формата повече с цвят, отколкото с линия и оказва много голямо влияние на по-късното развитие на венецианската живопис (той покорява венецианците, научавайки ги да рисуват с маслени бои). Според Джорджо Вазари той внася „тайната“ на маслената живопис и фламандските пиктографски техники във венецианското изкуство на 15-ти век. Много венециански художници заимстват директно от него, а Джовани Белини и Пиеро дела Франческа се възхищават на стила на неговите фигури.

Късен период 
През 1476 г. Антонело отива отново в Месина, където завършва последното си произведение – Мадона Анунциата. Умира там през 1479 г.

Външни препратки 
 Антонело да Месина – Биография и творби
 „Гардиън“ за „Портрет на мъж“
 Маслената техника на Антонело да Месина

Източници 
 Гращенков В. Н. „Портрет в итальянской живописи Раннего Возрождения“. М., 1996.

Месинци
Италиански художници
Ренесансови художници