Иван Стоянович
Иван Петров Стоянович по прякор Аджелето е български революционер, политик, депутат, обществен и държавен деец. Аджелето е бил активен член на БТЦРК, съратник на Захари Стоянов, участник в съединисткото движение, един от основавателите на фонда за издаване на вестник „Борба“ – Пловдив. Той е този, който първи по телеграфа съобщава за Съединението на България. В своята книга Строителите на съвременна България историкът Симеон Радев го описва като един от „авторите на Съединението“. Неговото име се свързва с такива постижения в Нова България като създаването на първата телеграфна агенция, въвеждането на първото радио през 1912 г., уреждането на първото българско училище, строежа на първата българска църква в Будапеща през 1918 г., подписването на първия мирен договор с независимата държава Украйна и Съветска Русия през 1918 г., както и прякото му участие за пет години в три войни – Балканските и Първата световна война. Практически създател на българските телекомуникации след Освобождението – пощи, телеграфи, телефони, радио. Прякора „Аджеле“ (от турски acele – нервозен, припрян, нетърпелив) получава по съединистко време от своите другари заради характера и поведението си.

Ранни години 1862 – 1878 

Иван Стоянович е роден на 25 септември 1862 г. в Стара Загора в семейството на Петър Стоянович и Мария Хаджибожкова. Едноименният му дядо е сред най-известните църковни настоятели, училищни попечители и общественици, завършил Школата на братя Христидес в Букурещ.
До 1877 г. учи в Главното училище (гимназия) „Свети Никола“ при П. Р. Славейков. При превземането на града през Руско-турската война (1877), родителите му са заклани, имуществото е разграбено или изгаря. Петнайсетгодишен напуска града заедно със сестра си Жана (род. 1869 г.) и Сава (род. 1875 г.).

Начало на кариерата 1878 – 1881 
Телеграфист в Руската армия от есента на 1877 г., примирието от 19 януари 1878 го заварва на служба в Одрин. От 1878 ученик-телеграфист в т.п. станция Чирпан. Телеграфист IV разряд в т.п. станция Берковица (01.06 – 01.10.1878). Телеграфист V разряд и и.д. началник на т.п. станция Берковица (01.10.1878 – май 1879). Началник на т.п. станция Берковица (17.08.1879 – 07.11.1881). Участва в политическата дейност на Либералната партия, агитира по селата с Каравелов. Тясно сътрудничи с Петко Славейков.

Революционна и политическа дейност 1881 – 1887 

През октомври 1881 г. напуска Габрово, където е управител на т.п. станцията, екстерниран е в Източна Румелия като активист на Либералната партия. Включва се в борбата срещу т.нар. „Режим на пълномощията“, суспендирал Търновската конституция. Сътрудник и уредник на пловдивските в. „Независимост“ (10.10.1881 – 9.10.1882) и в. „Борба“ (28.05.-4.09.1885).

Секретар в Дирекцията на правосъдието на Източна Румелия (1884 – 1885), уволнен за съединистка дейност.
Един от водачите на Съединението, член на Българския таен централен революционен комитет за Съединението на Княжество България и Източна Румелия (1884 – 1885).
Назначен от Временното правителство в Пловдив за Управител на пощите и телеграфите в Южна България (06.09.1885 – 1886). В това си качество той нарежда на своя отговорност да щемпелуват румлийските пощенски марки с герба на Княжеството, да ги разпратят по станциите и пуснат в употреба.

Активен участник в Сръбско-българската война, привикан от княз Александър и военния министър Рачо Петров в Главната квартира на армията (1885).
Председател на Комитета на Либералната партия за избор на народни представители за IV Обикновено народно събрание в Южна България (1886).
Избран на 11 май 1886 г. за народен представител в IV Обикновено народно събрание от Станимака (дн. Асеновград), изборът е утвърден на заседанието на Народното събрание на 6 юни 1886 г.
Заедно с Муткуров и Вълко Велчев е водач на пловдивската съпротива срещу русофилския преврат от август 1886 г. и активен участник в Контрапреврата. Назначен от регента Стамболов за Директор на пощите и телеграфите (19 август 1886 – 1 август 1887). Единственият цивилен участник във Военния съвет на Муткуров, ръководещ румелийските полкове в похода към София. Представител на крайното русофобско крило на Либералната партия, Стоянович е сред най-доверените лица на Стамболов и Радославов, натоварван с редица мисии за проучване на русофилския преврат, а от Начович – с участие в подготовка на кампанията на правителството пред чуждите дипломатически представителства. Народен представител в 4 Обикновено Народно събрание (1885 – 1886), избран от Станимака (дн. Асеновград) след Съединението.

Журналист и опозиционер 1887 – 1894 
Основава „Трапезица“ – първата българска телеграфна агенция, по повод отразяване работата на III ВНС в Търново. Тя функционира до август 1887 г.

През август 1887 преминава в редиците на радославовото крило на Либералната партия. На 1 август 1887 е уволнен като шеф на пощите и телеграфите. През август и септември 1887 издава два броя (третият е спрян от властта) на в. „(Нова) Народна воля“. От септември 1887 до 1888/1889 е интерниран от Стамболовия режим в Стара Загора. В периода на политическото си въдворяване (1888 – 1889) е сътрудник на вестник „Народни права“, орган на Либерална партия (Радослависти). От 1889 се установява в Пловдив. От 1 март 1890 до края на 1892 е съосновател и международен редактор на вестник „Балканска зора“, издаван от Харитон Генадиев в Пловдив (колегията включва още Никола Генадиев и Владимир Неделев, сред сътрудниците Михаил Баламезов и Петко Николов). Вестникът е обект на сурова цензура. Напуска след финансова договорка между Никола Генадиев и Стамболов, с което вестникът напуска опозиционната орбита. 1892 (непотвърдено) редактор на в. „Родопи“. 1892 (непотвърдено) инспектор в Министерство на финансите, участва в сключването на третия международен заем на България (Виена, 1892).

От края на 1892 до 1894 е член на Съединената легална опозиция срещу Стамболовия режим (бивши консерватори, либерали-радославовисти, либерали-тончевисти). Главен редактор на в. „Свободно слово“ – превърнал се от трибуна на Съединената легална опозиция срещу Стамболов в орган на управляващата коалиция (юли-септември 1894).

Създател на съвременните българските съобщения 1894 – 1917 
От 1 юни 1894 отново е шеф на българските съобщения (Началник на отдела на пощите и телеграфите 01.06.1894 – 1 януари 1896; Главен директор на пощите и телеграфите 1 януари 1896 – 1 януари 1906, Главен директор на пощите, телеграфите и телефоните 1 януари 1906 – 01.05.1917). Правителствен делегат на всички международни форуми на пощите, телеграфите и радиотелеграфите. Под негово ръководство българските съобщения достигат забележително европейско ниво.
Специален пратеник (заедно с Петър Димитров) на правителството на Александър Малинов при Великия везир Кямил паша за първи сондажи по признаване на Независимостта (септември – октомври 1908). Впоследствие придружава правителствения пратеник министър Ляпчев при същинските преговори.
Ръководител на военната поща, телеграфа и телефона към щаба на Действащата армия през Балканската, Междусъюзническата и Първата световна война (17.09.1912 – 01.03.1917).

Дипломатическа дейност 1917 – 1918 
Царски Пълномощен министър, натоварен с управлението на Генералното консулство в Будапеща, Австро-Унгария (16.08.1917 – 30.11.1918). Член на българската делегация за преговорите и сключването на мир с Украйна и Съветска Русия в Брест-Литовск (20.12.1917 – 03.03.1918). На 9 февруари 1918 г. приподписва в Брест-Литовск „Мирен договор между Централните сили и независимата държава Украйна“.

На 5 март 1918 г. открива първото българско училище в помещение на общинско училище на ул. „Лоняй“. По негово ходатайство кметството отпуска безплатен терен за училище и църква.

На 5 май 1918 г. под негов патронаж в Будапеща е осветен първият български православен параклис „Св. св. Кирил и Методий“ – храмът е устроен временно в помещение в близост до училището. Оглавява църковното настоятелство.

Първият българин, посрещнал цар Фердинанд на следващия ден след абдикацията му.

Личен живот 1919 – 1947 
През лятото на 1919 г. напуска Будапеща заради румънската окупация, посещава цар Фердинанд в Кобург и се отдава на търговска дейност в Берлин. През 1921 – 23 (или до 1924) се занимава с търговска дейност от Будапеща.
Женен за Мария Стоянович (1860 – 1925), от която има три доведени деца и един общ син, Петър (1897 – 1979). Кум и кръстник на сина му е ген. Данаил Николаев. Личен пратеник на Цар Борис III на юбилея по повод 70-годишнина от рождението на Цар Фердинанд I (1931). Сред основателите и пожизнен член на „Юнион клуб“. Личен приятел и съветник на Цар Борис III, с когото имат и редица разминавания по външната политика на България.
Почива на 15 февруари 1947 г. в дома си в София.

Ордени и отличия (извадка) 
 Възпоминателен медал „За Сръбско-българската война от 1885“, Княжество България.
 Възпоминатален медал ”За възшествието на княз Фердинанд I през 1887 г.“ I степен, Княжество България.
 Възпоминателен медал „За бракосъчетанието на Фердинанд I с Мария Луиза“ (известен и като Пианорски медал), I степен, златен, без корона, Княжество България.
 Възпоминателен кръст „За независимостта на България 1908 година“, Княжество България.
 Народен орден „За гражданска заслуга“ III степен, Княжество България.
 Голям Офицерски кръст на Народен орден „За гражданска заслуга“ със звезда, Княжество България.
 Орден на кръста на Таково (Орден Таковског крста), II или III степен, Кралство Сърбия.
 Велик Офицерски кръст на Ордена „Свети Сава“ със звезда, Кралство Сърбия.
 Командьор на Ордена „Румънска корона“ (Ordinul Coroana României), Кралство Румъния.
 Орден „Меджидие“ (Mecidiye Nişanı), I или II класа, със звезда, Османска империя.
 Орден „Св. Станислав“ (Орденъ Св. Станислава), I степен, Руска империя.
 Велик офицер на „Ордена на Италианската корона“ (Ordine della Corona d'Italia), Кралство Италия.
 Командьор на „Ордена на нашата мила Дева от зачатието от Вила Вишоза“ (Ordem de Nossa Senhora da Conceição de Vila Viçosa), Кралство Португалия.
 „Орден на Пруската корона“ (Preußischer Königlicher Kronenorden), I степен, със звезда, Германски Райх.
 Командьор на "Орден на Франц Йозеф I”, Австро-Унгария.
 Велик кръст на "Орден на „Франц Йозеф I“, Австро-Унгария.
 Военен кръст за цивилни заслуги (Kriegskreuz für Zivilverdienste), I или II класа, Австро-Унгария.
 Велик кръст на „Орден на Желязната корона“, Австро-Унгария.

Акценти и нововъведения 
След дейността на революционер, съединист, депутат и активист на Либералната партия, Иван Стоянович е практически основател на съвременните български съобщения. В тази сфера основно негова е заслугата за сключването на основните ни договори в областта на пощите и телеграфите със съседните страни, защита на националните ни интереси в рамките на международните форуми, въвеждането на телефона, селската поща, съвременните методи за работа на пощите, персонала и оборудване на съответния сграден фонд. Изключителна новост за времето е създаването на първата българска телеграфна агенция „Трапезица“ – 12 години преди БТА.

Освен редица нововъведения, като например полагането на първия подводен съобщителен кабел вежду Варна и Севастопол, особено важна част от биографията на Иван Стоянович е неговото участие в развитие на радиото в България. Той работи дейно за ускоряване процеса на бързото опознаване на телеграфа без жици, както първоначално наричат радиото. Заедно с Тиньо Цончев взима участие в откритата на 26 май 1903 г. в Лондон международна телеграфна конференция. Тук двамата български делегати се запознават с Маркони и неговите постижения в областта на радиотехниката и следят с интерес споровете около безжичната телеграфия. Въпреки че Маркони не е изслушан на конференцията и радиото не получава основа за международно признание, ръководството на Главна дирекция на пощите и телеграфите в София гледа сериозно на безжичния телеграф като на много перспективен начин за предаване на съобщения. Иван Стоянович, заедно с други български представители, е член на Българската делегация на Първата конференция по безжичния телеграф в Берлин, ноември 1906 г. Той подписва документите на тази конференция от името на България. Там се създават основите на това, което сега е известно като Радиорегламент, допълващ Конституцията и Конвенцията на Международния съюз по телекомуникации. Участието на такъв форум от тогавашната техническа интелектуална мисъл на България не е оценено добре в България, в тогавашния печат са публикувани критики, че се изразходвани държавни средства за ненужни дейности. Въпреки това управляващите тогава България преценяват, че е нужно подобно участие. Така България става една от 27-те страни, подписали първия реален международен документ в областта на радиото.

Наследници 
Иван Стоянович – Аджелето е дядо на кинокритика Иван Стоянович (29 януари 1930 – 10 януари 1999) и на актрисата Жана Стоянович-Мирска (14.10.1928 – 12.06.2013). Прадядо е на политика, историк и министър проф. дин Петър Стоянович и на сценариста Димитър Стоянович.

Външни препратки 
 Спомени на Атанаса Т.Илиев. С., „Глушков“, 1926.
 Стоянович-Аджелето, Иван. Из миналото. С., „Университетско издателство“, 1992.
 Радев, Симеон. Строителите на съвременна България, т.I и II. С., „Български писател“, 1973.
 130 години български пощи. Летопис на една държавност. С., „Национален музей на българската книга и полиграфия“, 2009.
 60 години български пощи, телеграфи и телефони, 1879 – 1939. С., „Главна дирекция на П.Т.Т.“, 1939.
 Величкова, Зоя. 120 години български съобщения, София
 Сборник на пощите и телеграфите, С. 1896 – 1914.
 Стателова, Елена, Попов, Радослав (съст.). Спомени за Съединението от 1885 г. С., „ОФ“, 1980.
 Тодорова, Цв., Стателова, Е. (Съст.), Документи по обявяване на Независимостта на България 1908 година. Из тайния архив на княз Фердинанд, С., 1968 „БАН“, 1968.
 Марков, Георги. Независимостта на България през Балканската криза 1908 – 1909, С., „Народно събрание на РБългария“, 2008.
 Александров, Валентин. Брест-Литовският мирен договор 1918 г. Военностратегически причини и международноправни последици. С., „Военно издателство“, 2009.
 Стоянович, Иван. Ние, другите. С., „Университетско издателство“, 1992.
 Стоянович, Петър. Известният непознат. Иван Стоянович – Аджелето 1862 – 1947. С., „Сиела“, 2012.

Бележки 

Български революционери
Родени в Стара Загора
Починали в София
Дейци на БТЦРК
Български дипломати
Носители на орден „За гражданска заслуга“
Хора с архиви в Централния държавен архив