Инфинитив
Терминът инфинитив произлиза от къснолатинското [modus] infinitivus, производно от infinitus. С него се означава граматическа форма, позната в някои езици, която обаче има различни признаци и не се поддава на обща дефиниция. В българските граматики с този термин се означава нелична глаголна форма, която е неизменяема, но в някои езици (като португалския) съществува и личен инфинитив, който може да се променя по лице и число.

От семантична гледна точка, инфинитивът изразява действието само по себе си, без връзка с глаголното словоизменение. Поради тази причина той се смята за представителна форма на глагола и се използва като основна форма в речниците на езиците, които имат инфинитив.

Съвременният български език е загубил инфинитива. Инфинитив не познават също така съвременният гръцки, грузински, арабски език, както и много други езици.

Български език 
Характерна особеност на съвременния книжовен български език е липсата на инфинитив. Инфинитивът е съществувал в старобългарския език, но днес е изчезнал като граматическа категория. Тази форма е заменена от да-конструкция (частицата да, която се поставя пред глагола) под влияние на балканската езикова среда.

Инфинитивът в българския език се е пазил непроменен дълго време, но тенденцията му за замяна от да-конструкция се появява още в старобългарския период. През този период няма ясна граница между сферата на употреба на инфинитив и да-конструкция.

Инфинитивът постепенно е загубил своята жизненост, но е успял да се запази през целия среднобългарски период успоредно с да-конструкцията. Инфинитивът обаче не навсякъде е можел да бъде заменен и в такива случаи е съкращавал формата си. Първоначално е отпаднала крайната гласна и от окончанието -ти. През втория етап от съкращаването е отпаднала и съгласната т. В резултат на тези промени съкратената форма на инфинитива се образува при отпадане на старобългарското инфинитивно окончание -ти (например  преминава в каза).

Надделяването на да-конструкциите и почти пълното заместване на инфинитива се наблюдава в ранния новобългарски период на езика. При формирането на книжовния език през Възраждането да-формите са неизбежни въпреки търсената архаизация и славизация.

Днес се пазят само някои остатъци от съкратен инфинитив, които съвпадат с глаголната форма за 3 л. ед.ч. на минало свършено време. Остатъците от инфинитив са загубили изцяло именния си характер и се използват рядко само в някои глаголни изрази след глаголите мога и смея, най-често в отрицателна форма или след повелителните форми недей, недейте и стига:
 не мога ти ка̀за, недей пѝпа, не смея взе, стига вѝка.

В езика на най-старото поколение новобългарски писатели могат да се срещнат архаични форми на бъдеще време, които вече не се употребяват, например видя̀ щем, което значи ще видим. В тези форми спомагателният глагол ща се спряга, а пълнозначният глагол остава в инфинитив:
 видя̀ ща, видя̀ щеш, видя̀ ще, видя̀ щем, видя̀ щете, видя̀ щат.

Например поетът Пенчо Славейов пише:
На гроба ми изникна щат цветя –
 това са мойте песни недопети.
 А между тях изникна ще и тя –
 от хубави най-хубавото цвете...

Славянски езици 
В старославянския език инфинитивът по своя произход се предполага, че представя вкаменял падеж от глаголно име с абстрактно значение и произлиза от стар дателен падеж от име с основа -i. Той е окончавал на -ti, като при съчетанията g-ti и k-ti се е изменил в -t'i.

В повечето съвременни славянски езици инфинитивът окончава на -ti/-ти, -t'/-ть или -ć(i). Старото окончание -t'i на старославянски е преминало в -ci/-ći/-чи/-ћи.

В руския език инфинитивът завършва на -ти или -ть в зависимост от това дали окончанието се предшества от съгласен, или гласен звук. В украинския език инфинитивът завършва на -ти, а в беларуския – на -ць.

В съвременния чешки език инфинитивът завършва на -t. Тази наставка е сравнително нова и е надделяла над -ti, която също може да се ползва, но се смята за остаряла форма. Официално промяната е въведена в книжовния чешки сравнително скоро чрез езиковите реформи от 1957 г. за стандартните глаголи и от 1980 г. за глаголи, завършващи на -ci, въпреки че то е било характерно за разговорния език и диалектите доста по-рано. В словашкия език окончанието на инфинитива е<-ť, а в полския език е -ć/-c.

В сръбския и хърватския език инфинитивът завършва на -ти/-ti или -ћи/-ći. Обаче в сръбския език инфинитивът често може се заменя с да-конструкции, докато това явление е по-рядко в хърватския език.

Пример: Изречението Смятаме да купим нова къща. в тези два езика звучи така:
 Сръбски: Намеравамо да купимо нову кућу.
 Хърватски: Namjeravamo kupiti novu kuću.

Следващата таблица представя инфинитивите на някои глаголи в различните славянски езици.

Източници 

Глагол