Борис I
Княз Борѝс I (срещан и като Богор, Богорис; ; * първата половина на IX век; † 2 май 907), почитан от Православната църква като Св. цар Борѝс I (Михаил) Покръстител е български владетел, който налага християнството и въвежда славянската писменост в България. Той управлява от 852 до 889 г. и отново за кратко през 893 г., когато детронира първородния си син Владимир Расате и възкачва на престола другия си син Симеон.

Имена и титли 
Някои езиковеди и историци (Бешевлиев, Р. Рашев) считат, че името произлиза от тюрко-алтайското „барс“ – тотем на етническата група барсили. Други, като акад. Димитър Дечев, свързват Борис със славянската или българска „брань“ или „боря се“.

В политическото противопоставяне между Константинопол и Рим и техните църковни метрополии в частност Борис успява умело да лавира и с дипломация преодолява хегемонията на съседите си. След официалния акт на покръстването му Борис приема християнското име Михаил. В исторически изследвания е наричан Борис-Михаил, на името на покръстителя си - византийския император Михаил, за което Фотий пише:

Преки свидетелства за титлата, използвана от Борис, са негови печати и надписът, намерен край село Балши, Албания. В тях той е наречен „архонт на България“, превеждана обикновено като „владетел“. Канонизиран е като светец скоро след смъртта му. Българската църква в наши дни го почита под името Свети Цар Михаил Борис, макар че приживе той никога не е носил царско достойнство. Показателна за дълбоката почит към княза покръстител сред неговите съвременници е приписката на Тудор Доксов (племенник на Борис I) от 907 г.: 
В „Списъка на българските архиепископи“, съставен от архиепископа на Охрид Йоан Комнин в средата на 12 век, Борис е наречен „василевс на българите“ (). Така този по-късен византийски автор пренася върху Борис царската титла, която възприел за пръв път неговият син Симеон.

Въпреки че в нито един автентичен старобългарски извор не е засвидетелствана за нито един български владетел титлата „княз“ или „хан“, а Васил Златарски констатира, че още Йосиф Генезий и Теофан Продължител титулуват Омуртаг владетел на българите (), в съвременната историография Борис е наричан с различни титли, по аналогия на много по-късни руски и др. текстове. Повечето автори приемат, че той променя титлата си при приемането на християнството. Според тях, преди покръстването той използва титлата хан или кан, а след това – княз.

Войни на запад 
В началото на Борисовото управление българите влизат в серия безуспешни военни конфликти с Източнофранкското кралство, Византия и Хърватия. Византийският император Константин Багренородни пише накратко за един неуспешен поход на Борис в съседното Сръбско княжество, при който престолонаследникът Владимир заедно с 12 велики боили попада в плен. Тогава, от скръб по сина си, Борис се вижда принуден да сключи мир. Борис губи всички войни които води.

През 862 – 863 г. Борис I сключва военен съюз с крал Лудвиг II Немски и преговаря с него за приемане на християнството в България от Римокатолическата църква. За да разруши съюза, Византия в коалиция с Великоморавия и Хърватия започва през 863 г. война срещу България. За Борис I тази война е неуспешна и това разклаща значително влиянието на българите в среднодунавските земи.

В отговор на молбите на Ростислав през есента на 863 г. Византия нахлува отново в българските земи. Там не срещат сериозен отпор, тъй като българските войски са заетите на запад на моравската граница. Започват преговори и впоследствие е сключен мирен договор между България и Византия. Борис I се задължава да разтрогне съюза си с немския крал Лудвиг и заедно с народа си да приеме източноправославното християнство от Константинополската патриаршия.

Покръстване 

Българският владетел, според някои четения на част на надписа от албанското село Балши (бившия български средновековен град Главиница) близо до гр. Берат (бившия български средновековен град Бѣлградъ / Бѣлиградъ), приема християнството тайно, за да избегне засилването на съпротивата сред някои прослойки на народа. Въз основа на същия надпис Тадеуш Василевски и Моско Москов считат, че покръстването се е извършило през 866 г. Към запазения текст „…ари…орис, преименуваният Михаил заедно с дадения му от Бога народ в лето 6374“ (), Васил Златарски добавя предполагаемия унищожен текст „Покръсти се от Бога архонтът на България Б…“ () и приема, че годината на покръстването е 865, която била „лето етх бехти“ от приписката на Тудор Доксов. Михаил Ласкарис отхвърля допълването на Балшинския надпис от Златарски като неправилно и посочва, че той не може да бъде свързван с акта на покръстването. Андре Ваян изказва несъгласие с интерпретацията на „лето етх бехти“ от Златарски, считайки, че този израз няма нищо общо с цикловия календар, използван от българите. Контестациите на Ласкарис и Ваян са приети от Петър Петров, който също счита, че този надпис не се отнася за покръстването, а е за отбелязване на границата, като приема годината 864 г. – теза и на Голубинский, Соколов, Лавровский, М. Ласкарис, А. Ваян, Петър Мутафчиев, Васил Гюзелев – превърнала се напоследък в официално приемана версия, въпреки някои възражения на Иван Снегаров и Димитър Ангелов. Българският владетел приема името на своя 24-годишен „духовен отец“ – византийския император Михаил III Пияницата. Приемането на християнството води и до законодателни промени.

Непосредствено след покръстването избухва бунт в средите на няколко недоволни български провинциални (от комитатите) боляри. Техните основни опасения са от засилващото се византийско влияние. Бертинските летописи описват как Борис с малцината си верни успява, не просто да се спаси, а да потуши бунта и плени противника. Князът наказва със смърт организаторите и техните близки – общо 52 рода. Според някои изследователи се касае само за „52-ма наказани със смърт“. Същото четем и в Бертинските летописи: "... Обаче царят наказал със смърт [само] петдесет и двама от болярите, които най-много бунтували народа против него, а на останалия народ позволил да си отиде навредим...".

Българска църква 
Отказът на Византия и на Константинополската патриаршия да признае самостоятелна българска църква принуждава Борис I да търси сближаване с папата в Рим. Български пратеници занасят списък със 115 въпроса до папата и са посрещнати с голяма радост. Отговорите на папа Николай I – 105 на брой, съставени от Анастасий Библиотекар са прости и ясни. Основният въпрос на българския владетел е относно ръкополагането на главата на българската църква за патриарх. В България са изпратени кардинал Формоза Портуенски, епископ Павел Популонски и свещеници. В своя избор за архиепископ на България, Борис се спира върху кардинал Формоза Портуенски, бъдещ папа в периода 891 – 896 г.

През 867 г. български пратеници пристигат в Рим с молба папата да назначи Формоза. Папа Николай I отказва. На 13 ноември 867 г. Николай I умира и новият папа Адриан II още по-решително се противопоставя на назначаването на кардинал Формоза за глава на Българската църква. В България са изпратени други двама епископи – Гримуалд Полимартийски и Доминик Тривенски. Папата предлага на Борис да избере за архиепископ на България някой от тях или Павел Популонски. Борис отправя ултимативно искане за български архиепископ да бъде ръкоположен дякон Марин или някой от кардиналите на папата. Въпросът е не толкова до съответната личност, а до това кой ще определи главата на българската църква. И това искане на Борис е отхвърлено. Този отказ се оказва съдбоносен за българо-римските отношения. Борис отново започва преговори с Константинопол.

На Четвъртия Константинополски събор (869 – 870 г.), на извънредно заседание, състояло се след закриването на събора на 4 март 870 г., българският църковен въпрос е решен чрез компромис – учредява се български църковен диоцез, начело на който е поставен гъркът Георги, с титла „митрополит на Дръстър“ (дн. Силистра) (870-ок. 886 г.), със седалище в Плиска, директно подчинен на Константинополската патриаршия. Папските пратеници получават голям подкуп и са изпратени обратно в Рим. Българската църква има седем митрополии и е устроена по византийски модел, като са възприети духовните санове хартофилакс, синкел, екзарх. Единствено църковникът е сан с български произход.

През 879 г. на патриаршеския престол в Константинопол сяда за втори път патриарх Фотий и свиква нов църковен събор. На 24 декември 879 г. Фотиевият събор постановява, че Константинополската патриаршия повече няма да ръкополага в България дори да бъде отправена подобна молба. На практика това означава, че Българската църква става автокефална (самостоятелна). Начело на българската църква застава Йосиф I, архиепископ и първи български патриарх, който провежда прославянската политика на Борис и по-късно на Симеон.

Българска писменост 
По същото време княз Борис приема радушно учениците на Кирил и Методий – Наум, Ангеларий и Климент, изпращайки Климент Охридски като епископ в Охрид със задачата да създаде книжовна школа в областта Кутмичевица. През 893 г. Климент е заменен в Охрид от Наум. Борис, както и Симеон, уреждат просвещението на българите в Охрид и славянската книжовност.

Късни години 
След продължително 36-годишно управление, през 889 г. Борис се отказва доброволно от престола в полза на сина си Владимир-Расате и се оттегля в манастир.

Неумелата антивизантийска политика на Владимир-Расате, съпроводена с опит за възстановяване на езичеството, принуждава княз Борис I да напусне манастира и да предприеме решителни мерки. Той сваля Владимир-Расате от престола, ослепява го и го хвърля в тъмница. Непосредствено след това свиква народен събор, на който оповестява, че поставя Симеон на престола, както и преместването на столицата от Плиска във Велики Преслав.

Преславският църковно-народен събор от края на 893 или началото на 894 г. е едно от най-значимите събития в епохата на Първата българска държава и на княз Борис I, на който събор се решава следното:
 Княз Владимир да бъде детрониран и на престола да се възкачи брат му Симеон. Във връзка с това е приета промяна в принципа на унаследяване княжеската власт, съгласно която владетелят може да бъде наследен от своя брат. Дотогава единствено синът на владетеля е приемник на престола. Промяната е отразена от Йоан Екзарх в неговия Шестоднев.
 Столицата на България да бъде преместена от Плиска в Преслав.
 Византийското духовенство в страната да бъде прогонено и заменено с български клирици. Известно е, че през 893 г. Климент Охридски става епископ на Драгвиста и/или Велица.
 Българският език да замени гръцкия в богослужението. С това той става официален език на българската държава.

Семейство 
Известно е, че съпругата на княз Борис се е наричала Мария. От нея князът има четирима сина и две дъщери: Владимир-Расате, Гавриил, Симеон I, Яков, Евпраксия Българска и Анна Българска.

Значение 
 Борис I има голям принос за въвеждането и разпространяването на българската писменост, като приема учениците на Кирил и Методий през 885 г.

Бележки

Литература 
 Гюзелев, В. Княз Борис Първи. България през втората половина на IX в. С., 1969
 Гюзелев, В. Покръстване и християнизация на българите. Извороведческо изследване с приложение. С., 2006 ISBN 978-954-378-001-3
 Дечев, Д. Принос към тракославянските езикови отношения. Статия // Юбилеен сборник Борис Дякович, София, 1927. С.311 – 317
 John V.A. Fine Jr., The Early Medieval Balkans, Ann Arbor, 1983.
 Nikolov, A. Making a new basileus: the case of Symeon of Bulgaria (893 – 927) reconsidered. – In: Rome, Constantinople and Newly converted Europe. Archeological and Historical Evidence. Vol. I. Ed. by M. Salamon, M. Wołoszyn, A. Musin, P. Špehar. Kraków-Leipzig-Rzeszów-Warszawa, 2012, 101 – 108
 Николов, А., Факти и догадки за събора през 893 година. – В: България в световното културно наследство. Материали от Третата национална конференция по история, археология и културен туризъм „Пътуване към България“ – Шумен, 17 – 19 май 2012 г. Съст. Т. Тодоров. Шумен, 2014, 229 – 237
 Runciman, Steven: The Two Eagles". A History of the First Bulgarian Empire. London: George Bell & Sons. 1930. OCLC 832687.
 Alexander Kazhdan: The Oxford Dictionary of Byzantium, Band 1. Oxford University Press, New York 1991, ISBN 0-19-504652-8, S. 310.
 Alexios G. Savvides, Benjamin Hendrickx: Encyclopaedic Prosopographical Lexicon of Byzantine History and Civilization. Vol. 2: Baanes–Eznik of Kolb. Brepols Publishers, Turnhout 2008, ISBN 978-2-503-52377-4, S. 137 – 139.
 Warren Treadgold: A History of the Byzantine State and Society, Stanford University Press, ISBN 0-8047-2630-2.
 Friedhelm Winkelmann: Prosopographie der mittelbyzantinischen Zeit. 1. Abteilung, Bd. 1, De Gruyter, Berlin 1999, ISBN 3-11-015179-0, S. 338−339, Nr. 1035; 2. Abteilung, Bd. 1, De Gruyter, Berlin 2013, ISBN 3-11-016674-7, S. 722−726, Nr. 21197.
 Lutz E. von Padberg: Die Christianisierung Europas im Mittelalter. Reclam, Stuttgart 1998, ISBN 3-15-017015-X, S. 143.
 Klaus-Peter Todt: SYMEON, Zar und bedeutendster Herrscher des ersten bulgarischen Reiches. Biographisch-Bibliographisches Kirchenlexikon (BBKL). Band 11, Bautz, Herzberg 1996, ISBN 3-88309-064-6, Sp. 345 – 350.
 Christian Settipani, Continuité des élites à Byzance durant les siècles obscurs. Les Princes caucasiens et l'Empire du VIe au IXe siècle, 2006, ISBN 978-2-7018-0226-8
 San Boris Michele I in Santi, beati e testimoni. Enciclopedia dei santi, santiebeati.it.
 J. Lins. Bulgaria, Christian Era, Catholic Encyclopedia, 1908

Вижте също 
 Български владетели
 История на България
 Първа българска държава

Външни препратки 
 Житие на св. цар Борис I – Михаил, Покръстител на българите pravoslavieto.com
 Житие на св. цар Борис, Покръстител на българите съставено от Архимандрит Серафим (Алексиев)
 Св. Борис и митът за избиването на 52-та рода Георги Тодоров
 Относно отговорите на папа Николай I до допитването на българите bg-history.info
 Текст на отговорите на папа Николай I на български език
  Текст на отговорите на папа Николай I на английски език
 Сетнини от покръщаването и възникване на българския църковен въпрос в IX век  Акад. Васил Златарски
 Първата академична монография за покръстването на българите: Соколов, М. Из древней истории болгар. Санкт-Петербург, 1879
 Трифонов, Ю. Царуването на св. Бориса-Михаила. С., 1907
 Чешмеджиев, Д. Император Константин I Велики и княз Борис I Михаил: победата над езичниците. – В: 1670 година од смрти св. цара Константина Великог 337 – 2007 (Ниш и Византиjа, Т. VI). Ниш, 2008, 357 – 368
 Павлов, Пл. Сърбия в политиката на княз Борис – Михаил и цар Симеон Велики
 Николов, А., Факти и догадки за събора през 893 година. – В: България в световното културно наследство. Материали от Третата национална конференция по история, археология и културен туризъм „Пътуване към България“ – Шумен, 17 – 19 май 2012 г. Съст. Т. Тодоров. Шумен, 2014, 229 – 237
 Bulgarian history – Boris I 
 The Ecumenical Patriarchate of Constantinople
 Ὁ Ἅγιος Βόρις – Μιχαὴλ ὁ Ἱσαπόστολος ὁ πρίγκιπας καὶ Φωτιστῆς τοῦ Βουλγαρικοῦ λαοῦ. 2 Μαΐου. ΜΕΓΑΣ ΣΥΝΑΞΑΡΙΣΤΗΣ.
 Легенди за Борис I Покръстителя и Кера Тамара обвиват Марянския манастир

Починали на 2 май
Християнски светци от IX век
Средновековни български светци
Монарси на Първата българска държава
Православни монарси
Християнски монаси
Крумова династия
Равноапостолни
Берат