Популизъм
Популизмът е термин с латински произход (от populus – народ) – политическа позиция или стил в реториката, адресирани към широки слоеве в обществото. В българския език думата популизъм е заемка  и се свързва с бурните исторически събития от Френската революция. Терминът се използва за политическа насоченост на обществена група или индивид:

 Разнородни обществено-политически течения и движения, насочени към суверена, издигащи идеи за пряко участие на народа в управлението и стимулиращи недоверието в държавните институции.
 Начин за политическо поведение за спечелване на общественото доверие чрез привидна загриженост за нуждите на суверена (създаване на лъжлива представа за бързо и лесно решение на обществените проблеми).

Политическа философия 
Популизмът и в това число и популистическите партии конструират тяхната философия на две нива:

– вертикално

Конструират се две едновременно хомогенни и антагонистични групи – „елитът“ и „народът“. Много важен момент е, че групите са хомогенни и народът има единен глас, единно мнение и единна воля, която тези партии твърдят, че следват. „Елитът“ бива представен като корумпирана и нелоялна група, чиито интереси са несъвместими с тези на „народа“. Имайки предвид тези две предпоставки (елитът като враг на народа и народа като имащ единна воля), най-големите врагове на популизма са елитизмът и плурализмът.

– хоризонтално

След като са разграничили „народа“ от властващата група на „елита“, следва разграничаване от други действащи лица – най-често малцинства, други държави, групи с определени икономически интереси и т.н. Всички те са представяни като застрашаващи конструирания „хомогенен народ“, неговата идентичност и интереси.

Повдигат се въпроси, като: „как народът ще има един глас?“ Кой е „народът“? А 3-то съсловие? Кой е „елитът“?

Когато се появява „народът“ във Франция, елитът /1 и 2-ро съсловие/ е унищожен физически, а неунищоженият елит е лишен от политически права; следователно, остава само „народът“, който сам по себе си е „популистки“ и не съществува противопоставяне или конфликт с „елита“. Тъй като това е тавтология /народ-популизъм/, остава възможността само водачите на „народа“ да бъдат „популисти“, т.е. демагози /в древногръцкия език това означава нар. човек/. Ако има „популистка“ идеология, това е комунизмът, но не и фашизмът, не и национал-социализмът. Може да се приеме същото за земеделските идеи на Ал. Стамболийски – „съсловният“ характер на селските европейски партии преди 20-те години на ХХ в. ги правят „популистки“, в смисъл, че изразяват интересите на „количествено мнозинство“ от населението на дадената страна. Поради това не трябва да се търсят „антисистемни характеристики“ на популизма. Той сам по себе си никога не е пледирал да бъде „системен“, той просто е „демократичен“ начин на комуникация на народния водач с народа му.

Следователно популизмът се дефинира като анти-елитарно /на вертикално ниво/ и анти-универсално /на хоризонтално ниво/ течение. Други теми, адресирани от популистки актьори могат да бъдат твърде разнообразни и да се възползват от всички останали идеологии. Политическата идеология на популизма се изчерпва с тази основна конструкция на разграничаването на „народа“ като единен актьор от всички останали.

Разговорно 
Политици, които се стремят да спечелят благоразположението на масите. В жаргона това е често срещано обвинение на някои партии и отделни политици. Особено в Европа използват за своите политически опоненти изразът като обвинение да критикуват манипулациите и експлоатацията на населението за свои цели. Обвиненията са, че се опитват да спечелят избирателите с празни или нереалистични обещания, лична самоцел за власт, липса на отговорност за политическото бъдеще на страната, липсата на устойчивост на целите на политиката и липсата на решения на сегашните проблеми.

Като популисти определени политици подчертават своята „близост с гражданите“, обвиняват своите опоненти, че са недемократични, работят и за партийните интереси на елита.

Популизъм, марксизъм, ленинизъм, фашизъм, капитализъм 

Марксизмът и последвалият го ленинизъм са анти-системни идеологии и антипод на консерватизма. В този смисъл те се разглеждат като популистки.

Фашизмът и десният екстремизъм също имат редица допирни точки с популизма. Така в политологически дискурс често може да се срещне наименованието „фашизъм light“ за популистическите партии. Въпреки всичко има няколко основни разминавания между двете течения. Докато фашизмът е анти-система на анти-системната иделогия и цели създаването на тоталитарна диктатура, популизмът е против т.нар. политически елит, но не отрича принципно цялата система на управление.

С други думи комунистическите и фашистките партии се разграничават от политическата система, докато популистическите партии се разграничават в рамките на същата.

Същото може да се каже и за партиите при капитализма, при които крупни партии се разграничават от политическата система, но обвиняват други политически групи в ограбване на народа.

Вижте също 
 Argumentum ad populum
 Култ към личността
 Мит за пещерата
 Автокрация
 Демагогия
 Десен популизъм
 Държава на всеобщото благоденствие
 Елитаризъм
 Лумпен
 Охлокрация
 Патернализъм
 Политика на постистината
 Популари
 Прагматизъм
 Единство и борба на противоположностите
 Закон за отрицание на отрицанието
 Диалектически материализъм