Монархия
Монархия ( – „единовластие“: от μονος – „един“ и αρχειν – „управлявам“) е форма на държавно управление, при която върховната държавна власт принадлежи на едно лице – монарха (крал, цар, султан, емир, падишах и пр.). Обикновено се предава по наследство. Властта на монарха и неговите задължения могат силно да варират според вид на монархията: от почти никаква власт (парламентарна монархия като Испания) през ограничена власт чрез конституция (конституционна монархия като Йордания) до всеобща, неограничена политическа (понякога и духовна) власт (абсолютна монархия като Оман).

Монархиите се различават още по начина на избиране на глава – по наследствена линия или чрез някакъв вид избори. Съответно първите наследяват короната по кръвна линия, а вторите биват избрани за определен период от време (най-често пожизнено) да управляват монархията. При наследствените монархии правото на владетеля над трона най-често се обяснява, като се използва твърдението, че монархът е избраник на боговете. Възможно е дори самият монарх да се почита като бог или като човек с божествен произход. Този култ често се среща в Античността – например в Древен Египет или Древен Рим, но продължава да съществува и в Новото време – например в Китайската империя или до след Втората световна война – Япония.

Държавната доктрина или идеология на монархията (или стремеж към установяване на монархия) се нарича монархизъм или още роялизъм. Привърженик на подобна идеология се нарича монархист или роялист, а противникът – републиканец или антимонархист.

Към 2011 г. 44 страни в света имат монарси за държавни глави. Историческата форма на абсолютна монархия се практикува само в Бруней, Оман, Катар, Саудитска Арабия, Есватини и Ватикана.

Признаци на монархията 
Основните признаци на класическата форма на управление при монархията са:
 съществуването на едноличен глава на държавата, ползващ се от своята власт пожизнено (цар, крал, император, шах);
 като правило наследствен (съгласно обичай или закон) ред на приемственост на върховната власт;
 монархът олицетворява единството на нацията, историческата приемственост, представлява държавата на международната сцена;
 юридически имунитет и независимост на монарха, които подчертават институцията на контрасигнатурата.

В много случаи, държави, традиционно считани за монархии, не удовлетворяват изброените признаци. Още повече, че в немалко случаи е трудно да се прокара ясна граница между монархия и република. Така например изборни монархии като Рим от периода на принципата и Ржеч Посполита съхраняват и републиканските институции. Император първоначално е републиканска извънредна магистратура, а самото название Ржеч Посполита дословно се превежда като „република“. От друга страна, официално републиканската Северна Корея има всички изброени признаци на монархия, но в действителност е тоталитарна чучхе диктатура.

История 

Племенното царуване често се свързва със сакрални функции, така че кралят да изпълнява и задълженията на висш жрец. По този начин той често е смятан за родственик или син на боговете. Тези сакрални функции се перифразират и променят през Средновековието, за да оформят божествените права на кралете, докато в Китай, Япония и Непал кралете продължават да се считат за богове до началото на съвремието.

Монархическата система е в контраст с парламентаризма, където се дава власт на събрания от свободни граждани, още от Античността. В Древността се срещат случаи на промяна на формата на държавно управление от монархия към подобна ранна форма на република. Така се случва с Древен Рим, който се превръща в Римска република през 509 г. пр. Хр., и Древната атинска демокрация, създадена през 500 г. пр. Хр.

При германските племена в Древността кралете също изпълняват сакрални функции. Те биват избирани сред изтъкнати и прославени мъже от знатни семейства. Избирането става чрез събрание, наречено тинг (thing или алтинг в Исландия). Подобни прояви на парламентаризъм западат по време на Европейските Средни векове, но все пак оцеляват под формата на регионални събрания като Исландската държава и Швейцарското Ландсгемайне, наречено по-късно Тагзатцунг. Съвременното завръщане към парламентаризма и републиката започва с премахването на английската монархия от Парламента на Англия през 1649 г., последвано от Американската революция от 1776 г. и Френската революция от 1792 г. По-голямата част от политиците на XIX в. са разделени на антимонархистично настроени радикалисти и монархистично настроени консерватори. Множество монархии са свалени през XX в., и то най-вече в началото или края на двете световни войни. Подобна участ застига и монархията в България по това време.

Видове монархии

По ограничение на властта 

 Абсолютна монархия – монархия, в която властта на монарха не е ограничена. При абсолютната монархия правителството или другите органи на властта са отговорни единствено пред монарха като държавен глава, а парламентът е само съвещателен орган или въобще не съществува.
 Конституционна монархия – монархия, при която властта на монарха е ограничена от конституцията или неписано право или традиции. При нея реалната законодателна власт принадлежи на парламента, а изпълнителната – на правителството и на монарха едновременно. Конституционната монархия съществува в две форми: дуалистическа монархия (Австро-Унгарската империя 1867 – 1918 г., Япония 1889 – 1945 г., в днешно време – Мароко, Йордания, Кувейт) и парламентарна монархия (Великобритания, Дания, Швеция).
 Дуалистична монархия ( – двойствен) – конституционна монархия, в която властта на монарха е ограничена от конституцията, но монархът формално и фактически притежава големи властови пълномощия.
 Парламентарна монархия – конституционна монархия, в която монархът изпълнява функциите си чисто номинално. При парламентарната монархия правителството е отговорно пред парламента, който е върховният държавен орган.
Несуверенна монархия – монархия, в която монархът упражнява само местната власт в подконтролната му територия, суверенитетът на която се упражнява от по-голяма държава – васалните владетели в европейските колонии и племенните вождове в Нигерия, Уганда и Южна Африка, непруските провинции на Кайзерова Германия, султанатите на Малайзия и емирствата на ОАЕ – без Абу Даби, чийто владетел по конституция е държавен глава на федерацията.

По традиционно устройство 

 Древноизточна монархия – първата в историята на човечеството форма на държавно управление, която има уникални и присъщи само за нея черти.
 Феодална монархия (средновековна монархия) – последователно преминава през три периода на своето развитие: раннофеодална монархия, съсловно-представителна монархия, абсолютна монархия.
 Раннофеодална монархия – хронологически първата в страните от северните части на Европа форма на държавно управление, съществувала както в периода на създаване на раннофеодалните империи, така и в последващия период на децентрализация.
 Съсловно-представителна монархия – монархия, при която властта на монарха е ограничена не само от представители на васалите му, но и от представители на третото съсловие. Впоследствие, с прехода към наемни армии, се преобразува в абсолютна монархия.
 Абсолютна монархия – монархия, при която продължават да съществуват съсловните привилегии, но не съществуват феодални владения, васално-ленна система и, в някои случаи (Англия, Франция), отсъства крепостното право.
 Теократична монархия – монархия, при която политическата власт принадлежи на религиозния лидер. В такива страни господстващата религия е задължителна и нейните норми са главен закон. Примери за теократични монархии са християнска Ватикана, ислямска (Саудитска Арабия) и будистки Бутан (до 2008 г.). Но монархът може да е глава на църквата и в конституционни монархии като Великобритания, а до 2012 – и Норвегия.
 Изборна монархия – монархия, при която следващият монарх не наследява властта автоматически (при смърт, оттегляне или край на пълномощията на предшестващия), а се избира (формално или реално). Фактически е междинна форма на управление между монархия и република.

Преимущества и недостатъци 
За преимущества на монархията като форма на управление обикновено се изброяват:
 Монархът, като правило, от детство е възпитаван в това, че в бъдеще ще стане върховният ръководител на държавата. Това му позволява да развие качества, необходими за тази длъжност и гарантира, че властта няма да бъде получена от некомпетентен или злонамерен човек, в хода на демократични машинации;
 Заместването във властта произтича не на основание на интереси, а по случайността на рождението, което намалява възможността от проникването във властта на хора, за които тя е самоцел.
 Монархът естествено е заинтересуван от това да остави на сина си или дъщеря си процъфтяваща страна.

При сравнение с републиката се отличават и следните преимущества:
 Монархът е над всяка политическа партия и по този начин е безпристрастна политическа фигура;
 При монархията има повече възможности за изпълнение на дългосрочни промени в живота на държавата;
 При монархията има повече възможности за фундаментални промени, които са необходими в дългосрочен план, но непопулярни в краткосрочен;
 При монархиите, богати на природни ресурси – нефтените монархии от Залива, Бруней, Канада, Австралия и Норвегия проклятието на ресурсите не е толкова разпространено, отколкото при републиките – Русия, Венецуела, Мианмар, Ирак, Иран, Демократична република Конго и много бивши колонии.
 Многонародностните федерални монархии – Испания, Великобритания, Белгия, Канада и други, са по-устойчиви от многонародностните федерални републики като Етиопия, Нигерия и други.

В сравнение с републиканската диктатура се наблюдават следните предимства:
 Понеже властта на монарха се основава на уважение към него от страна на поданиците и на често вековни, а понякога дори на хилядолетни традиции, тя се крепи на по-малко репресии – особено при етнически и/или религиозно хомогенна държава, отколкото диктатурата, крепяща се единствено на терора и пропагандата.
 Поради гореспоменатата традиционна идеологическа основа на монархията, докато диктатурата обикновено се налага чрез вътрешнополитически сблъсъци, войни, политически и/или стопански кризи или заради страха от такива, заради което в монархиите политическите стабилност и култура и националното единство са по-високи, отколкото в диктатурите.
 След смъртта на монарха, наследникът почти винаги е известен, което намалява риска от политически катаклизми.
 Понеже монархът е длъжен да остави на наследника си процъфтяваща страна, монархиите не са толкова склонни на военни авантюри с рискован изход, докато диктатурите – поради липсата на наследственост на диктаторските позиции, са готови за осъществяването на такива с цел максимално разширяване на властта на диктаторите, повишаване на авторитета им и/или поддържане на атмосфера на омраза и страх, която да сплоти населението около властта им и да създаде удобен претекст за разправа с политическите противници като с „пета колона“.
 Династията може да оцелее векове след смъртта на създателя си, докато дори диктатурата да не рухне след смъртта на диктатора, обикновено приемникът му има по-малък авторитет от предшественика си.
 При теократична и/или абсолютна монархия, както и при империя, държавата упражнява цивилизационна и културна мека сила, която може да влияе върху стотици милиони или дори милиарди хора по света в по-голяма или по-малка степен и може да продължи да съществува векове след унищожението на държавата, докато идеологическото влияние в чужбина на диктатурата (упражнявано предимно от тоталитарни режими) може силно да отслабне или дори напълно да изчезне още приживе на диктатора заради негови военни, политически и/или стопански грешки и/или престъпления.

Недостатъци на монархията са:
 Монархът не носи юридическа отговорност пред когото и да е за управлението си, което може да доведе до решения, които не отговарят на интересите на държавата.
 Монарх може стане човек, който не се интересува от държавните дела, или е дете, или психично болен.
 Монархията е зависима от обкръжението си, което е почти независимо от закона, и се подчинява само на волята на монарха.
 Смъртта на бездетен монарх често означава тежка политическа криза с продължителни раздори и политически борби – за пример на такава криза може да служи Смутното време (1598 – 1613 г.) в Русия.
 Положението на абсолютната монархия над законите прави останалите хора безправни, фактически народът е зависим само от волята на монарха.

Съвременни монархии

Европа 
 Андора
 Белгия
 Великобритания
 Дания
 Испания
 Лихтенщайн
 Люксембург
 Монако
 Норвегия
 Холандия
 Швеция
 Ватикана

Африка 
 Лесото
 Мароко
 Есватини

Азия 
 Бахрейн
 Бруней
 Бутан
 Йордания
 Камбоджа
 Катар
 Кувейт
 Малайзия
 ОАЕ
 Оман
 Саудитска Арабия
 Тайланд
 Япония

Америка 
 Антигуа и Барбуда
 Бахамски острови
 Белиз
 Гренада
 Канада
 Сейнт Китс и Невис
 Сейнт Лусия
 Сейнт Винсент и Гренадини
 Ямайка

Океания 
 Австралия
 Нова Зеландия
 Папуа Нова Гвинея
 Соломонови острови
 Самоа
 Тонга
 Тувалу

Монархии, премахнати в периода XIX – XXI век

XIX век

XX век

Причини за падане на монархиите 
Монархиите са заменяни с републики при създаване на нова държава, отделила се от съществуваща монархическа, без исторически монархически традиции за цялата си територия или без национални такива – републиките в Америка и Океания, почти всички в Африка, мнозинството в Азия и Близкия изток, почти всички в постсъветското пространство и югосферата, Централна Европа, Финландия, Ирландия, Кипър, Малта и Исландия, в резултат на военно поражение – Италия, Германия, Унгария, Австрия, България и Румъния, след сътрудничество на династията с чужди окупатори и колонизатори – при успешна народоосвободителна борба – Турция, Египет и Йемен, при националболшевишки бунт, след възстановяването на Независимостта на държавата прогонил династията или забранил връщането ѝ в страната – Югославия, Албания и Виетнам, при комунистическа революция – Етиопия, Испания, Лаос, Камбоджа и Непал, ляво-либерална революция – Франция, Русия, Гърция, Афганистан, Португалия и Китай, друга лява революция – Либия, а в Иран това става чрез ислямистка революция.

Съпътстващи понятия 
 Абсолютизъм
 Деспотизъм
 Династия
 Държава
 Корона
 Монарх
 Монархизъм
 Народна монархия
 Регентство
 Самодържавие
 Скиптър
 Тирания
 Престол
 Jure uxoris

Източници

Външни препратки 
  Сдружение на конституционната монархия