Хайнрих Хайне
Кристиан Йохан Хайнрих Хайне (), роден като Хари Хайне (Harry Heine) е сред най-значимите немски поети на XIX век. Освен поезия създава и много публицистични и сатирични творби.

Живот 
Хайне е роден в адаптирало се еврейско семейство в Дюселдорф, Германия. Самият Хайне дава противоречиви сведения за рождената си дата, на места пише, че е роден в новогодишната нощ на 1800 г., на други места споменава 1797 като година на раждане. Приема се, че е роден на 13 декември 1797 г. Баща му е обеднял търговец на платове.

Още като ученик Хайне започва да пише стихове. През 1816 г. Хайне е изпратен в Хамбург, където неговият богат чичо банкерът Саломон Хайне го насърчава да започне също търговия с платове. Това начинание се проваля, Heine & Co обявява фалит, а младият Хайне безутешно се влюбва в дъщерята на чичо си. По онова време публикува стихове под псевдонима Sy. Freudhold Riesenharf. Обстановката в дома на чичо му се обтяга.

Х. Хайне решава да учи право в университетите в Гьотинген, Бон и Хумболтовия университет в Берлин. Бързо установява, че литературата му е по-близо до сърцето от правото.

Творчество 
През декември 1821 г. Хайне публикува в Берлин първата си книга „Стихове“. През 1824 г. излиза стихосбирката с 33 стихотворения, сред които е и най-известното му стихотворение „Лорелай“  (1823). През същата година прекосява пеш планината Харц и във Ваймар посещава Йохан Волфганг фон Гьоте, когото високо цени. На въпроса на застаряващия Олимпиец: „Какво пишете?“ Хайне отвръща „Един нов Фауст“ – това слага край на отношенията им.

През 1825 г. Хайне завършва успешно следването си и получава докторска титла по право. По същото време решава да приеме протестантството, за да си осигури гражданско поприще. Това е необходимо поради съществуващите ограничения за евреите. В много случаи им е забранено да се занимават с определени професии, сред които преподаването в университет, което е голямата амбиция на Хайне. Както сам казва за свое оправдание, покръстването му е било „билетът за приемане в европейската култура“.

Тогава Хайне публикува своята „Книга на песните“ (1827), която му донася огромна популярност, но малко пари. Поетът тръгва да странства из Германия, в Мюнхен напразно се опитва да получи място в университета. Неспокойният дух на вече болния (от сифилис) поет го отвежда в Лондон и Италия, а през май 1831 г. вече е в Париж. Там се сближава с ‎Пиер Беранже, Жорж Санд, Виктор Юго, Балзак и др. и започва да публикува остросатирични политически стихотворения и статии срещу деспотизма в родината му. През 1835 г. пруският парламент забранява творчеството му и – изправен пред материални затруднения – Хайне приема отпуснатата му от френското правителство „Почетна пенсия за германски политически емигранти“.

Докато е в Париж, поетът написва голямата си теоретическа книга „Романтическата школа“ (1836) – визирайки със заглавието ѝ Романтизма на възникналата през първата четвърт на века Хайделбергска школа. Повлиян от приятелството си с Карл Маркс, създава стихотворния епос „Германия. Зимна приказка“ (1844). Последното десетилетие от живота си Хайне прекарва на легло, полусляп, разяждан от напредващата болест.

Погребан е на парижкия хълм Монмартър, където и до днес гробът му е обсипван с цветя и оскверняван от неофашистки надписи.

Влияние 

В младежката си поезия, на която главно дължи литературната си слава, Хайне възпява любовта, русалките, старинните германски замъци, славеите и залезите над Рейн. Сред полуискрената-полутеатрална „мирова скръб“, която вее от стиховете му, звучи лекият и прост напев на народната песен, често пречупван от неочаквана иронична поанта.

В годините на националсоциализма Хайне е забранен в Германия, всички негови паметници са разрушени, а „Лорелай“ е обявена за творба на безименен автор. Сред книгите, които нацистите публично изгарят през 1933 г. на Опернплац в Берлин, са и произведенията на Хайне, сякаш за да се потвърди пророчеството, заключено в известна негова мисъл: „Там, където горят книги, по-късно ще горят и хора.“

Признание 
Още в 1911 г. Пенчо Славейков изрича за Хайне: „Тоя поет, тъй омразен на мнозина, е създал неща, които ще живеят и дотогава, когато от Немско и немци може би не ще има и помен дори.“

По стихове на Хайне са писали музика много композитори, сред които Шуберт и Шуман. В чест на поета са учредени 2 литературни награди „Хайнрих Хайне“ – през 1956 г. от Министерството на културата на ГДР и през 1972 г. от родния му град Дюселдорф.

Ах, ти си като цвете,
Тъй чиста, нежна, жива;
Поглеждам те и скръбно
Сърцето ми се свива.

С молитва бих докоснал
Главицата лъчиста,
Бог нека те запази
Тъй жива, нежна, чиста.

1823

Библиография 

 1821: Gedichte
 1823: Tragödien nebst einem lyrischen Intermezzo (darin William Ratcliff, Almansor und Lyrisches Intermezzo)
 1824: Dreiunddreißig Gedichte
 1826: Reisebilder. Erster Teil (darin Die Harzreise, Die Heimkehr, Die Nordsee. Erste Abteilung sowie verschiedene Gedichte)
 1827: Buch der Lieder
 1827: Reisebilder. Zweiter Teil (darin Die Nordsee. Zweite und dritte Abteilung, Ideen. Das Buch Le Grand und Briefe aus Berlin)
 1830: Reisebilder. Dritter Teil (darin Die Reise von München nach Genua und Die Bäder von Lucca)
 1831: Einleitung zu Kahldorf über den Adel
 1831: Reisebilder. Vierter Teil (darin Die Stadt Lucca und Englische Fragmente)
 1832: Französische Zustände
 1833: Über den Denunzianten. Eine Vorrede zum dritten Teil des Salons.
 1833: Einleitung zu Don Quixote
 1833: Der Salon. Dritter Teil (darin Florentinische Nächte und Elementargeister)
 1834: Der Salon. Erster Teil (darin Französische Maler, Aus den Memoiren des Herren von Schnabelewopski sowie verschiedene Gedichte)
 1835: Der Salon. Zweiter Teil (darin Zur Geschichte der Religion und Philosophie in Deutschland und der Gedichtzyklus Neuer Frühling)
 1836: Der Salon. Dritter Teil
 1836: Die romantische Schule
 1838: Der Schwabenspiegel
 1839: Shakespeares Mädchen und Frauen
 1839: Schriftstellernöten
 1840: Ludwig Börne. Eine Denkschrift
 1840: Der Salon. Vierter Teil (darin Der Rabbi von Bacherach, Über die französische Bühne und verschiedene Gedichte)
 1844: Neue Gedichte (darin Deutschland. Ein Wintermärchen)
 1847: Atta Troll – Ein Sommernachtstraum
 1851: Romanzero und Der Doktor Faust. Ein Tanzpoem
 1854: Vermischte Schriften, 3 Bände (darin Geständnisse, Die Götter im Exil, Die Göttin Diana, Ludwig Marcus, Gedichte 1853 und 1854, Lutetia. Erster Teil und Lutetia. Zweiter Teil)
 1857 (postum): Tragödien
 1869 (postum): Letzte Gedichte und Gedanken
 1884 (postum): Memoiren

Бележки

Източници 
 Тази статия съдържа материал , използван с разрешение.

Външни препратки 
 Поезия от Хайне , в превод на Венцеслав Константинов
 Венцеслав Константинов: „Творчеството на Хайнрих Хайне в България“ , сп. „Международно културно сътрудничество“, София, кн. 1, 1982
 Хайнрих Хайне в Уикицитат

  Heinrich Heine Portal 
  Projekt Gutenberg-DE
  Werke bei Zeno.org
  zgedichte.de
  Bibliotheca Augustana
  Gedichte berühmter Schriftsteller 
  Bücherquelle
  Textlog
  Literaturnetz 
  Die Deutsche Gedichtebibliothek
  Freiburger Anthologie
  Deutsche Dichter 
  Lyrik Gedichte Poesie
  Liebeslyrik deutscher Dichter
  Sternenfall 
  Die LYRIKwelt
  Филми по произведения на Хайнрих Хайне
 

Възпитаници на Бонския университет
Поети на Романтизма
Германски поети
Германски есеисти
Германски публицисти
Германски фейлетонисти
Млада Германия
Евреи в Германия
Евреи във Франция
Германци във Франция
Родени в Дюселдорф
Починали в Париж
Погребани на Монмартър