Пороище
Поро̀ище е село в Североизточна България. То се намира в община Разград, област Разград.

География 
Намира се югоизточно от гр. Разград, на 7 км. Селото е разположено върху хълмист терен, наподобяващ повече планински, отколкото равнинен. През Пороище преминават две малки рекички, водещи началото си – едната западно от селото на 2 км, наречена „Св. Марина“, и другата от южна посока – от „Хаджи Ивановата чешма“. Двете рекички се обединяват в края на селото, след което на 4 км в северна посока се вливат в река Бели Лом. Главният водопровод, направен от глинени тръби, който снабдявал кастела на Абритус с питейна вода, събирал водите при село Пороище на около 7 км от Разград.

История 
Останките от римско време подсказват за съществуването на селище по тези земи още преди Христа.

Днешно Пороище, предходно Долно Арбанаси, е известно с името Арнауткьой. Днешното си име Пороище получава през 1934 г. в резултат от поройните води, които се стичат при валеж по наклонения терен на който е разположено селото.. Селото е засвидетелствано за първи път като отделна махала в началото на XVI век, в мерата на изоставеното село Доймушлар, което било вакъф на великия везир Ибрахим паша (1523 - 1536) . 

Пороище е основано от преселници изповядващи православната вяра и пристигнали от албанските земи. По време на османската власт селото се наричало Долно Арбанаси, в противовес на търновското село Горно Арбанаси (сега Арбанаси), също така заселено от православни от албанските земи. За пръв път като отделно село Долно Арбанаси се споменава в средата на XVI век в един подробен регистър на мюлкове и вакъфи (датиран между 1544 и 1555 г.). В селището тогава били регистрирани като данъкоплатци 42 домакинства и 7 неженени мъже (около 210 жители). Имената на записаните са най-често източноправославни, но се срещат и типичните за албанските земи по онова време имена. В дневника на йерусалимския патриарх Доситей II Нотарас са отбелязани негови посещения в селото през септември 1664 г.; през януари 1670 г.; на 4 юли 1678 г.; на 27 април 1687 г. и през март 1698 г. Тук Доситей най-често се отбивал на път за Йерусалим по пътя от Русе за Разград (тогава Хръзград).  

Големият икономически разцвет на Арнауткьой е през XVII - XVIII век, за което спомага и вакъфският му статут. През него минава главният път Русе - Разград - Шумен - Варна, по който се осъществява оживен превоз предимно на немски стоки. Арнауткьойци търгуват и в Разград, където имат дюкяни и са под протекцията на Дубровнишката република. Основен поминък на населението е джелепчийството. Във ферман на султан Ахмед III от 1714 г. е отбелязано, че "населението на селото са джелепи и работата им е да колят добитък, да събират лой и топено масло." Приоритетно място в поминъка на жителите заемало и производството на коприна. Упражнявани били редица занаяти като абаджийство, чохаджийство, кожухарство, грънчарство, каменоделство и дюлгерство..   

За селото свидетелства английският духовник Едмънд Чишъл, който преминава през него на 16 април 1702 г. по време на своето пътешествие през Османската империя. Пътешественикът посочва, че местното население е от гръцко причастие, въпреки че името на селото предполага техния негръцки произход. Англичанинът Джон Джексън също минава през селището в 1797 г. Той отбелязва, че Арнауткьой (Arnootka) е „голям град“, разположен в долина на един час път от Разград. В него имало множество занаятчийски работилници. През цялата си история на съществуването си, Пороище се запазва с компактно православно население. В селото имало четири църкви („Св. Димитър“, „Св. Богородица“, „Св. Никола“, „Св. Атанас“). Съществували дванадесет кланици.

По време на една от Руско-турската война (1806-1812) в района на Разград през май 1810 г. избухва въстание на българското население. Първото въстанало село е Пороище, последвано от още няколко села от Разградско, след което и самият град, в който били разбити складовете с оръжие и районът е зает от руските войски без бой. След оттеглянето на руската войска, Пороище е опожарено.

В 1827 г. англичанинът Робърт Уолш преминава през Пороище (Arnaut Kui), оставяйки едно интересно описание в своята книга: 

Поради факта, че село било изцяло българско, при това с население близко до това на Разград, именно в Пороище е основан революционен комитет от съратника на Левски – Ангел Кънчев. Къщата, където е основан революционният комитет, е запазена и до днес като музей. 

Селото дава жертви във всички войни, в които участва България след Освобождението си от османска власт. Паметник на загиналите в Балканските войни и Първата световна война има в двора на бившето основно училище „Христо Смирненски“. В чест на загиналите антифашисти има паметни плочи в къщите където са живели, ведно с паметник на незнайния войн в центъра на селото, с мемориална чешма.

След 9 септември 1944 г. Пороище е квартал на Разград, след което отново му е върнат статута на отделно селище.

Население 
Численост на населението според преброяванията през годините:

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Религии 
Изцяло християнска (източноправославна).

Културни и природни забележителности 
 Читалище с голяма библиотека и театрален салон;
 Две нефункциониращи основни училища. В Пороище било открито и средно училище по шивачество Професионална гимназия по облекло „Станка Николица-Спасо-Еленина“;
 Църква Свети Атанасий (Пороище), издигната по османско време и вкопана. Реставрирана;
 Комитетската къща – къща-музей, в която Ангел Кънчев основава местния революционен комитет;
 Пещерата „Света Марина“, намираща се на около 2 км северозападно от селото. От нея извира поточе, което преминава през селото и се влива в Бели Лом. Установено е, че през пещерата тече подземна река. Подземната река излиза в района на бензиностанция „Шел“, на изхода на гр. Разград.

Редовни събития 
Селото провежда своя традиционен летен сбор на отбелязването на „Света Марина“ постарому, на 30 юли.

Личности 
 Родени в Пороище
 Никола Коча Лупу?
  Дачо Георгиев, български революционер, деец на ВМОРО
  Георги Генджев, един от първите ветеринарни лекари. Ръководител на ветеринарната служба в България 1913 – 1918 г.
  Станка Николица-Спасо-Еленина, книжовничка и преводачка, една от първите български поетеси
 Марин Николов х. Жеков, родом от село Пороище – шампион във втората колоездачна обиколка през 1935 г.

Източници

Външни препратки 
 Екип 7, 13 юли 2015, Защо от Пороище няма княз, въпреки че много ни се иска?

Села в област Разград
Населени места в община Разград