Александър фон Хумболт
Фридрих Хайнрих Александър фон Хумболт () е германски естественик, пътешественик-изследовател и географ, който основава полето на биогеография на растенията, по-малък брат на пруския министър и лингвист Вилхелм фон Хумболт.

Ранни години (1769 – 1799) 
Роден на 14 септември 1769 година в Берлин, Кралство Прусия, в семейство на придворен на саксонски курфюрст. Той е ученик на няколко водещи германски ботаници като млад.

В Алма матер „Виадрина“ във Франкфурт на Одер изучава различни науки – медицина, математика, технология, физика, търговия и др. През 1789 г. продължава образованието си в Университета в Гьотинген, след това търговия в Университета в Хамбург, а накрая – геология във Фрайбергската минна академия. Голяма роля за формирането на личността на Хумболт изиграва видният немски естествоизпитател Георг Форстер, участник във второто околосветско плаване на Джеймс Кук. Двамата заедно през 1790 г. извършват полеви изследвания в Белгия, Холандия, Англия и Франция.

От 1792 до 1797 г. е на служба в Прусия като инспектор на рудниците. По време на заеманата длъжност много обикаля из страната като се занимава с геоложки, химико-физични, биологични, ботанически и минералогически изследвания, изследва находища на полезни изкопаеми, ръководи чугуно-леярното производство. Поддържа приятелски взаимоотношения с Гьоте и Шилер. През 1797 г. подава оставка, като по този начин се отказва от бъдещата си бляскава кариера и отново се отправя на пътешествия, като следващите две години посещава Швейцария, Италия, Албания и други европейски страни.

Експедиция в Латинска Америка (1799 – 1804) 
През 1799 г. започва прочутото му пътуване до Южна Америка, заедно с френския ботаник Еме Бонплан, което всъщност се счита за най-модерното пътуване за онова време. Там Хумболт изработва карти, прави проекти и чертае профили на местности, открива 6000 растения, от които около 3000 са съвсем нови видове, пътува сред тропическите гори, плава по бурни, пълни с крокодили и пирани реки, мръзне по планински върхове, спуска се в кратери на вулкани, наблюдава земетресения и метеоритни дъждове. Въвежда нов раздел в географията „география на растенията“. Открива бифуркация на реката Касикияре в Гвианска планинска земя, от която се образуват реките Ориноко и Рио Негро (приток на Амазонка). Описва студеното Перуанско океанско течение покрай тихоокеанските брегове на Южна Америка, от където то получава и другото си название Хумболтово течение.

През юни 1799 г. двамата с Бонплан слизат на брега на Венецуела (пристанището Кумана), от там достигат до Каракас, от където продължават право на юг към Ориноко. Те се изкачват по Ориноко до мястото, където от реката се отделя на югозапад ръкавът Касикияре, „неотстъпващ по ширина на Рейн“ и вливащ се в Рио Негро. Хумболт дава първото научно описание на това явление и след няколко години Касикияре започва да се посочва като класически пример за бифуркация на река. Спускат се по реката до вливането ѝ в Рио Негро и от там се връщат обратно в Кумана.

През ноември 1800 г. двамата отплават за Хавана и пътешестват по Куба. В края на март 1801 г. те отново се оказват на карибския бряг на Южна Америка, като слизат в пристанището на Картахена, близо до устието на река Магдалена. Изкачват се по реката до пристанището Онда, откъдето се насочват на югоизток към Богота. През септември 1801 г. пътешествениците се отправят към Кито, където пристигат през януари 1802 г. По пътя за там и в провинция Кито изследват вулканите в Екваториалните Анди и през юни 1802 г. се опитват да се изкачат на вулкана Чимборасо (6272 м), като достигат до 5760 м височина – световен рекорд по това време.

През юли 1802 г. Хумболт и Бонплан се отправят от Кито към перуанското пристанище Трухильо, а от там в Каляо и през октомври пристигат в Лима. От декември 1802 г. до март 1803 г. двамата преминават по море през Гуаякил до южномексиканското пристанище Акапулко и след три седмици са в Мексико Сити. В Мексико пребивават около година, като извършват сравнително кратки, но много плодотворни пътешествия по страната и Хумболт продължава да изучава вулканите. След като събират богати географски и исторически материали, пътешествениците през Веракрус отново се насочват към Хавана (март 1804), а от там по море към Филаделфия (САЩ). През август 1804 г. двамата се завръщат в Европа след петгодишно отсъствие и с богати колекции.

Това е едно от най-големите по своите научни резултати пътешествия. Доката е там, въпреки много от трудностите, Хумболт прави значими изследвания в областта на ботаниката, зоологията и климата на региона.

Наистина, Хумболт и Банплан не извършват никакви географски открития в прекия смисъл на думата, но методите за географско изследване на определена територия прилагани от Хумболт стават образец за следващите научни експедиции през ХІХ век. Той става един от създателите на физическата география като наука и описвайки тези страни, които посещава, дава начина по който трябва да се работи в странознанието. Той теоретически обобщава своите наблюдения и дава забележителни опити за установяването на взаимовръзката между различните географски явления и разпределението им по земната повърхност. Става един от основоположниците на съвременната география на растенията, виден историк на географските открития, климатолог, океанограф и картограф.

След завръщането си заживява в Париж и през следващите двадесет години пише книга за пътуването си в 30 тома „Voyage aux regions equinoxiales du Nouveau Continent fait en 1799, 1800, 1801, 1802, 1803 et 1804“ (1807 – 34).

Пътуване в Русия (1829) 
От март до 13 ноември 1829 г. по покана на руското правителство извършва пътешествие по маршрута: Петербург – Среден Урал – Алтай. По време на пътуването си Хумболт изминава 15 000 км и прави опити с цел проучване химичния състав на водата и изследване на различните видове риби.

Научна кариера (1829 – 1859) 

Сп. Космос е превеждано на няколко езика. Макар че Хумболт успява да издаде само четири тома от „Космос“, през 1837 г. е отличен с медал за развитието на естествените науки, а по-късно получава орден от крал Фридрих Вилхелм IV.

След завръщането си от Русия пристъпва към написване на фундаменталното си съчинение, за което пет години след това написва в сп. Космос:

Хумболт прекарва дълъг и плодотворен живот. Създава необозримо количество трудове, отнасящи се практически към всички отрасли на човешкото знание. Основната му заслуга обаче се заключава в това, че той открива за хората великолепния свят на географията като обект на многочислени научни дисциплини, събрани в едно цяло – науки за Земята. Методите му за полеви географски изследвания са образец за всички научни експедиции провеждани от различни изследователи през целия ХІХ век.

Александър фон Хумболт умира на 6 май 1859 година в Берлин на 89-годишна възраст.

Места, наименувани на Александър фон Хумболт

Университети, колежи и училища

Университети 

 Хумболтов университет на Берлин е на името на Александър и неговия брат Вилхем, който го основава, а Александър фон Хумболт го прави популярен, благодарение на работата си като географ
 Хумболтов държавен университет в Калифорния

Училища 
 Гимназия Александър фон Хумболт, Германия

Географски места 
На името на Александър фон Хумболт са кръстени множество видове животни, родове и видове растения, университети, училища, кораби, фондации, институти, улици и други в различни градове по света.

Неговото име носят и стотици географски обекти на Земята по-важни от които са:
 блато Хумболт Синк (), в щата Невада, САЩ;
 водопад Хумболт (), на Южния остров на Нова Зеландия;
 връх Хумболт (), в планината Сиера Невада де Мерида, Венецуела;
 връх Хумболт, в Китай;
 връх Хумболт (, 3360 м), в щата Невада, САЩ;
 връх Хумболт, на остров Нова Гвинея;
 връх Хумболт, в Нова Зеландия;
 връх Хумболт (, 1634 м), на остров Нова Каледония;
 връх Хумболт (), в Северен Урал, Русия;
 връх Хумболт (, 1045 м), на остров Тасмания;
 връх Хумболт (, 4287 м), в щата Колорадо, САЩ;
 град Дюи-Хумболт (), в щата Аризона, САЩ;
 град Хумболт (), в щата Айова, САЩ;
 град Хумболт (), в щата Илинойс, САЩ;
 град Хумболт (), в щата Канзас, САЩ;
 град Хумболт (), в щата Минесота, САЩ;
 град Хумболт (), в щата Небраска, САЩ;
 град Хумболт (), в провинция Саскачеван, Канада;
 град Хумболт (), в щата Тенеси, САЩ;
 град Хумболт (), в щата Уисконсин, САЩ;
 град Хумболт (), в щата Южна Дакота, САЩ;
 град Хумболт Хил (), в щата Калифорния, САЩ;
 езеро Хумболт (), в щата Невада, САЩ;
 езеро Хумболт (), в провинция Саскачеван, Канада;
 залив Хумболт (), на Тихия океан, на северното крайбрежие на щата Калифорния, САЩ;
 залив Хумболт (Джаяпура, ), на Тихия океан, на северното крайбрежие на остров Нова Гвинея;
 ледник Хумболт (), в Антарктида, Земя Кралица Мод;
 ледник Хумболт (), в северозападната част на Гренландия;
 море Хумболт, на Луната;
 морско течение Хумболт (Перуанско течение), в Тихия океан, покрай западните брегове на Южна Америка;
 национален парк Александър Хумболт (), в Източна Куба;
 национален парк Александър фон Хумболт, в Перу;
 окръг Хумболт, в щата Айова, САЩ;
 окръг Хумболт, в щата Калифорния, САЩ;
 окръг Хумболт, в щата Невада, САЩ;
 планина Хумболт (), в Антарктида, Земя Кралица Мод;
 планина Хумболт, в Нова Зеландия;
 проток Хумболт (), в Канадския арктичен архипелаг, територия Нунавут;
 река Хумболт (устие, ), в щата Невада, САЩ, вливаща се в езерото Хумболт;
 природен резерват Хумболт (), в щата Невада, САЩ;
 хребет Западен Хумболтов хребет (), в щата Невада, САЩ;
 хребет Източен Хумболтов хребет (), в щата Невада, САЩ;
 хребет Хумболт (Улан Дабан), в планината Наншан, Китай;
 хребет Хумболт (), на остров Тасмания;

Източници 

 Географы и путешественики. Краткий биографический словарь, М., 2001, стр. 131 – 133.
 Магидович, И. П., История открытия и исследования Центральной и Южной Америки, М., 1965, стр. 340 – 341.
 Панайотов, И. и Р. Чолаков, Календар на географските открития и изследвания, София, 1989, стр. 64, 82 – 83, 114, 132, 150, 189 – 190.

Библиография 

 
 
 
 
 Harvey, Eleanor Jones. (2020) Alexander von Humboldt and the United States. Washington DC: Smithsonian American Art Museum.

Външни препратки 
 Дигитална библиотека на Александър фон Хумболт 

Германски ботаници
Германски географи
Германски учени
Германски изследователи
Изследователи на Южна Америка
Изследователи на Северна Америка
Изследователи на Европа
Изследователи на Азия
Германски картографи
Океанолози
Вулканолози
Класически либерализъм
Възпитаници на Гьотингенския университет
Чуждестранни членове на Британското кралско научно дружество
Членове на Френската академия на науките
Членове на Кралската шведска академия на науките
Членове на Унгарската академия на науките
Академици на РАН
Доктор хонорис кауза
Носители на ордена на Почетния легион
Почетни граждани на Берлин
Родени в Берлин
Починали в Берлин
Членове на Берлин-Бранденбургската академия на науките