Костур (град)
Ко̀стур (, Кастория) е град в северозападната част на Егейска Македония, Гърция. Градът е център на дем Костур в административната област Западна Македония, както и на Костурската епархия на Църквата на Гърция. Известен е с красивото си местоположение и с многобройните си средновековни църкви. Център на кожухарството от византийско време до днес. Според преброяването от 2011 година населението на Костур е 13 387 души.

География 
Костур е разположен на шийката на скалистия полуостров Горица или членувано Горицата (на гръцки Корица) в Костурското езеро, в Костурската котловина, на 703 m надморска височина. Лежи в източното подножие на планината Саракина (Агия Триада). Отдалечен е на 35 km от Преспанското езеро и се смята за един от най-красивите в Егейска Македония.

Костурско езеро 

Езерото е с площ 28 km2, а водосборният му басейн e 253 km2. Дълбочината на езерото е приблизително 9 m. Езерото е дълго 30 km и има обем от 100 000 000 m3 вода. Езерото е оформено през миоцена преди около 10 милиона години и е остатък от много по-голямо езеро от 165 km2, заемащо цялата Костурска котловина. В езерото се вливат 9 малки реки, а то се оттича чрез реката Гьоли, която се влива в Бистрица (Алиакмонас) южно от село Ново Костараджа (Нео Костарази). В района на езерото се срещат над 200 вида птици, а самото езеро е второто по улов на риба в Гърция.

Махали 

Скалистият рид, на който се е развил историческият град Костур, е с максимална височина 75 m над нивото на езерото – в района на хотел „Ксения дю Лак“, и завършва със стръмни склонове, вариращи от 34% на север и 26 – 29% от югозападната и югоизточната страна. Ридът започва близо до провлака – широк в ΧΧΙ век 400 m, и се разклонява след високата си точка на юг в Митрополитската махала и на изток в махалата Елеуса, където се слива с хълма Свети Атанасий. Тази конкретна морфология позволява амфитеатрална гледка от града, със северна, югоизточна и югозападна ориентация и винаги с изглед към езерото и по-широката околност. Равните зони на Костур са единствено провлакът и махалите Долца (Долцо) на югоизток и Позери (Апозари) на североизток. В района на провлака, извън градските стени е тържището, известно като Стар пазар (Σταροπάζαρο). Освен Долца и Позери, част от другите махали също традиционно носят български имена - Гълъмбица, Горица, Драгор (Митрополийската), Севериотикос е северната. Извън града топлият извор при водениците в западната част се е казвал Топлица, а суходолицата към Апоскеп - Сушица.

Драконова пещера 

От южната страна на полуострова се намира Драконовата пещера, само на около 15 метра от брега на Костурското езеро. В 60-те години на XX век пещерата е картографирана и са открити в нея подземни езера, зали с различна големина и 5 коридора. Най-голямата дълбочина, до която пещерата достига е 18 метра, а средната температура е 16 – 18 С. В пещерата най-впечатляващото откритие са кости на пещерно животно, на възраст 10 000 години. Според легендата пещерата е златна мина, която се пази от дракон.

История

Основаване 

Костур вероятно е наследник на орестийския град Келетрум (, което би дало старогръцкото Κέλετρον, Келетрон), споменат от римския историк Тит Ливий в „Ab Urbe Condita Libri“ в разказ за II век пр. Хр.

Името Кастория (Καστοριά) се появява за първи път у византийския историк Прокопий Кесарийски в VI век в произведението му „За постройките“, като име на езерото. Според Прокопий естествената защита на полуострова привлича вниманието на византийския император Юстиниан I, който премества на полуострова древния град Диоклецианопол, намирал се на 4 km южно от днешния град. Това изоставяне на старите римски градове и „пренасянето“ им в по-добре укрепени селища е типично за ранновизантийската епоха. Юстиниан I укрепява новия град с двойни крепостни стени, останки от които могат да се видят и днес, и „му дава името си“, вероятно Юстинианополис (Ιουστινιανούπολις).

Етимология на името 

За произхода на гръцкото име на града Καστοριά, Касторя има няколко хипотези. Според Константинос Амандос името идва от латинската дума castrum, крепост. Амандос твърди, че името Celetrum се дължи на неправилен препис на името у Ливий, при който Castrum е станало Celetrum. Парижкият кодекс от VIII век използва името Castra (множествено число на Castrum) по отношение на града. В по-късен текст е Καϊστορία, докато византийските историци от XI век насетне наричат и града и езерото Καστοριά. Има и други средновековни, както и текстове от XVII и XVIII век, които наричат Костур Κάστρον.

Хайнрих Гелцер смята, че гръцката форма Καστοριά произлиза от българското име Костур и е подражание на латинското Castrum. Български източници извеждат името от кост. Така например Търпо Поповски пише, че името произлиза от кост, защото местността прилича на скелет, откъдето идвала и гръцката форма на името Скелетрон. Видният български езиковед Стефан Младенов смята, че името Костур е от кост с наставка -ур, тоест „скелет, костник“.

Макс Фасмер и костурският изследовател Панделис Цамисис смятат, че името идва от старогръцката дума Κάστωρ, Кастор, което е името на митичния диоскур Кастор и значи „бобър“. Фасмер не се съгласява с Гелцер и смята, че българското име е вариация върху гръцкото, което от своя страна не може да се изтълкува от латинското Castrum. В езерото не живеят бобри, а видри, но може би са живели в миналото. Турската форма на името на града е Kesriye, Кесрие.

Средновековие 

Според български източници към средата на IX век Костур попада в границите на Първата българска държава. Петър Коледаров смята, че вероятно Костурско е част от новия български комитат Кутмичиница, образуван в ранните години на управлението на Борис I, между 853 и 856 година. И според него, и според Васил Златарски Костур е част от България по договора от 864 година. В 904 година българският статут се препотвърждава чрез договор на Симеон I за определяне на границата.

По време българо-византийските войни от края на X – началото на XI век е и следващото споменаване на Костур след Прокопий (споменаването на Диоклецианополис в „За темите“ от Константин VII Багренородни е анахронично, базирано върху „Синекдем“ от VI век). Във втората половина на X век градът продължава да е в български ръце, след смъртта на цар Петър I в 969 година и падането на Велики Преслав във византийски ръце в 971 година, в Костур и Преспа управлява единият от комитопулите Давид. Обявилият се за цар Самуил в 976 година насочва своите нападения на юг направо в Тесалия.

През пролетта на 1017 година византийският император Василий II Българоубиец, подсилен от руски наемници, нахлува в България и от Солун през Бер настъпва към Костур и се опитва да безуспешно да превземе града. Костур пада във византийски ръце вероятно по-късно същата година, или в 1018 година, тъй като в 1018 година император Василий II приема в града двете Самуилови дъщери.

В Костур са запазени няколко църкви от IX – X век: „Свети Стефан“, „Свети Архангели Митрополитски“, „Свети Безсребреници“ и „Света Богородица Кубелидики“. След установяването на Охридската архиепископия от Василий II през 1019 година, Костур става център на втората по важност епархия в нея, като неговият епископ носи титлата прототрон, тоест катедрата е първопрестолна след Охридската. Императорът дава на костурския епископ 40 клирици и 30 парици, защото „макар по-рано негли е имал той повече, ние обаче не искаме той да надминава архиепископа по броя на клириците и париците“. В това време в града има и силна еврейска община, чийто виден представител е равинът Товия бен Елиезер (около 1050 – 1108), автор на няколко съчинения.

В 1072 година, по време на въстанието на Георги Войтех, войводата на обявилия се за български цар Константин Бодин Петрила прави неуспешен опит да превземе града, което проваля въстаническото настъпление в Югозападна Македония и въобще предопределя смазването на въстанието.

През март 1082 година при норманското нашествие на Балканите Костур е превзет с пристъп от Робер Гискар, предводителя на норманите, веднага след падането на Драч. Покорена е и цялата околност на града. След като разбива сина на Робер Боемунд Отвилски при Лариса и, възползвайки се от заминаването на Боемунд за Италия да търси пари за войската си, през октомври-ноември 1084 година Алексий I Комнин настъпва срещу Костур заедно с военачалника си Георги Палеолог. Според разказа на Анна Комнина в „Алексиада“, тъй като стените на провлака правят невъзможно овладяването на Костур с щурм, император Алексий с лодки прекарва войска на гърба на полуострова – мястото, където след овладяването на града той е основал манастира „Света Богородица Мавровска“ – и оставеният за управник в града граф Бриен се предава.

През декември 1096 година кръстоносците от Първия кръстоносен поход (1096 – 1099) на Боемунд Тарантски разграбват околностите на Костур (Castoream), но заобикалят крепостта и отиват към Пелагония.

Според Йоан Кинам в 1152 или 1153 година Мануил I Комнин назначава братовчед си Андроник за управител в Ниш, като му „дал и Костур“, тоест го назначил за управител на България. Император Алексий III Ангел включва провинция Кастория (Provincia Castoriae) в хрисовула си от 1198 година, с който предоставя на Венецианската република особени търговски привилегии.

През първата половина на XIII век, след превземането на Константинопол от кръстоносците от Четвъртия поход и унищожаването на Византийската империя, районът на Костурско е поле на постоянни враждебни действия между новопоявилите се Епирско деспотство, Никейска империя, Латинска империя, както и Българското царство. След 1204 година, българският цар Калоян отново завладява Костур. Скоро обаче епирският деспот Михаил I Комнин, след като се съюзява с никейския управител на Тесалия и Македония Йоан Петралифа, като се жени за дъщеря му Теодора Петралифина, завладява града и го включва в държавата си. 

През 1252 година Йоан III Дука Ватаци го отнеме от епирците, но през 1257 година Михаил II Комнин успява да си го върне. През 1259 година, след битката при Пелагония, император Михаил VIII Палеолог печели сблъсък при Костур и овладява града.

В началото на XIV век Костур е част от Тесалийското княжество на Йоан II Ангел Дука, който се титулува „дук на Велика Влахия и Костур“, а след смъртта му е във владенията на Стефан Гавриилопул. След смъртта на Гавриилопул в 1332/3, император Андроник III Палеолог овладява града, но в 1334 година той е предаден за кратко на Сърбия от Сиргиан Палеолог.

Около 1342/3 година Стефан Душан, възползвайки се от Византийската гражданска война, нахлува в Западна Македония и завладява голяма част заедно с Костурско, включвайки го в силното по това време Душаново царство. В 1350 година сръбското владеене на Костур е потвърдено в Солун от договора между Стефан Душан и император Йоан VI Кантакузин. След смъртта на Душан, Костур е седалище на Симеон Урош. По-късно градът е във владенията на епирския владетел Тома II Комнин, за кратък период Костур е владение и на Радослав Хлапен. След това Костур влиза в Княжество Музака при Теодор II Музака, който е в спор за града с крал Марко. Овладян е от османците в средата на 80-те години.

Средновековният град Костур 

Средновековният град е разположен на широката част на шийката на полуострова до непристъпните източни склонове на Костурския хълм Свети Атанасий. Приблизителната му площ е 65 ha. От запад на изток дължината на града е 900 m, а от север на юг ширината е около 1000 m с малкия полуостров на юг. Провлакът, който свързва полуострова на езерото с планината Псалида днес е широк 400 m, но през Ранното средновековие това разстояние според Прокопий е било само 15 стъпки, тоест 5 m. В миналото полуостровът може да е бил остров, присъединен към сушата, след спадане на нивото на езерото.

Данни за населението на града през Средновековието не са запазени, но жителите се изчисляват на около 5000 – 6000 души, тъй като в първите години на османската власт са регистрирани около 1000 семейства. Етническата картина на града е пъстра и се състои главно от гърци, българи и евреи.

В Османската империя 

Завладяването на Костур от османците става в 1385 година, вероятно от Хаджи Гази Евренос бей. Единствената конфискувана и обърната в джамия църква е „Свети Йоан Предтеча“, а другите са новопостроени от мюсюлманите. В края на Османското владичество в града има седем джамии, две медресета, три текета, два хамама, две руждиета (средни училища) и мектеб (основно училище).

В XV век в Кестрис са отбелязани поименно 741 глави на домакинства. В следващите години населението е както следва:

В 1705 година известният костурчанин Георгиос Касториотис основава в Костур, в махалата Музевики Училище за свещени писания. За функционирането на това училище Касториотис депозира голяма сума пари във Венеция. В 1843 година в града е създадено взаимоучително училище, а в 1860 година отвраря влати и девическо.

В XIX век, независимо че почти цялата околност на Костур е населена с българско население, самият град, който е митрополитски център, има предимно гръцки облик и от него гъркоманията се разпространява в околните български села. Васил Кънчов пише в 1900 година в „Македония. Етнография и статистика“: „Прѣзъ срѣднитѣ вѣкове Костуръ билъ побългаренъ, но въ крѣпостьта все сѫ остали запазени гръцки останки, които прѣзъ врѣме на турското владичество сѫ елинизирали всичкото християнско население на града. Прѣзъ XIX. в. Костуръ се е подигналъ съ кожарската си индустрия и прѣзъ това врѣме се селили въ града много българи отъ околностьта, които постоянно се погръчвали. Едва въ послѣдното десетолѣтие тамъ се закрѣпи малка българска община.“ С развитието на Българското Възраждане във втората половина на века движението за българска просвета стига и до Костурско. В началото на XIX век френският консул при Али паша Янински Франсоа Пуквил пише за Костур:

Гръцкият просвещенец Атанасиос Псалидас пише в своята „География“ (1818 – 1822):

През турското владичество Костурско, Преспанско и Охридско падат под властта на отделни арнаутски феодали. Османлиите заварват там преимуществено българско население. Димитър Миладинов пише на 24 октомври 1857 г.:

В 1869 година австрийският консул Петер Окули пише:

Според Константинос Вакалопулос в 1850 година Костур има 6000 жители – 4500 гърци, 1000 евреи и 500 турци. Основната му индустрия става кожухарството и градът произвежда големи количества кожи. Александър Синве („Les Grecs de l’Empire Ottoman. Etude Statistique et Ethnographique“) в 1878 година пише, че в Кастория (Castoria) живеят 6000 гърци. В „Етнография на вилаетите Адрианопол, Монастир и Салоника“, издадена в Константинопол в 1878 година и отразяваща статистиката на мъжкото население от 1873 година, Кастория е показан като град с 1600 домакинства и 2000 жители мюсюлмани, 650 българи, 700 гърци и 750 евреи.

Българският свещеник Търпо Поповски от Косинец е в основата на организирането на първото българско училище в град Костур в учебната 1882 – 1883 година. След скандал между учителите Григорий Бейдов от Косинец и Златко Каратанасов от Бобища Поповски поема ръководството на училището в началото на следващата учебна година. За учебната 1883 – 1884 година Екзархията първоначално решава да спре финансирането на училището в Костур, но Поповски заедно с околните села, се застъпва за оставането на български учители в града и пише до Екзархията, а йеродякон Бейдов отива лично до Цариград и Екзархията впоследствие променя решението, произвежда Бейдов в йеромонашески чин за Костурския параклис и нарежда на учителите да останат в града.

Към 1900 година според статистиката на Кънчов градът брои 6190 жители, от които 300 българи-християни, 1600 турци, 3000 гърци, 300 арнаути, 750 евреи и 240 цигани.

Почти цялото християнско население на Костур е под върховенството на Вселенската патриаршия. По данни на секретаря на Българската екзархия Димитър Мишев („La Macédoine et sa Population Chrétienne“) в 1905 година в града има 400 българи патриаршисти гъркомани, 4000 гърци и 72 власи. В града функционират едно основно и едно прогимназиално българско училище и едно основно и едно прогимназиално гръцко. Към същата година в Костур действа българската църква „Света Петка“, ръководена от свещениците Захарий Николов и Михаил Гямов.

Гръцка статистика от 1905 година представя града като смесен гръцко-турски с 6000 жители гърци и 1250 турци. Според Георги Константинов Бистрицки Костур преди Балканската война има 300 турски, 350 еврейски, 70 циганомохамедански и 780 гръцки къщи, от които 250 – 300 са със слабоелинизирано българско население. Според свещеник Златко Каратанасов от Бобища Костур има 2800 къщи – 700 турски, 200 еврейски и 1900 гръцки и български.

Според справочната таблица от бюлетина „Автономия“ на ВМОРО, по време на Илинденско-Преображенското въстание от 1903 г. градът дава 20 жертви.

При избухването на Балканската война 15 души от Костур се включват в Македоно-одринското опълчение.

В Гърция 
На 11 ноември 1912 година, по време на Балканската война в градчето влизат гръцки войски и след Междусъюзническата война в 1913 година Костур остава в Гърция. На 12 ноември 1912 година гръцки войски окупират българското училище в Костур и го превръщат в казарма, и извършват нападение над Костурската българска митрополия. В града тържествено влиза водената от войводата Васил Чекаларов Костурска съединена чета, посрещната от членовете на българската община, начело с архерейския наместник Панарет. Боривое Милоевич пише в 1921 година („Южна Македония“), че Костур има 50 къщи славяни християни, 50 къщи власи християни, 900 къщи погърчени славяни, власи и гърци, 800 къщи турци, 50 къщи цигани християни и 150 къщи евреи.

В 20-те години мюсюлманското население на града се изселва в Турция и на негово място са настанени гърци бежанци от Турция, които в 1928 година са 1355 или според други данни 137 семейства с 588 души. По други данни настанените бежанци в града са 109 до 1922 година и 1437 след 1922 година. За бежанците е направен нов квартал с типови къщи. В 1928 година в града има 2079 жители, родени в чужбина и 653 евреи.

В града има 26 политически убийства, а 3 души се изселват по официален път в България.

След разгрома на Гърция във Втората световна война в 1941 година Костур попада в италианската окупационна зона с комендант на града Алдо Вениери. В началото на 1943 година активността на ЕЛАС се засилва. Италианските власти започват да раздават оръжие на местните българи, а на 5 март 1943 година в Костур е сформирана „Македоно-български комитет“ с ръководители Пандо Макриев и Лука Диманов. След капитулацията на Италия през септември 1943 година те преминават на страната на германците.

През войната 763 костурски евреи са депортирани в концентрационни лагери на 24 март 1944 година, от които се завръщат живи 35. В резултат на недохранване и липса на витамини в града се наблюдава бързо увеличение на случаите на туберкулоза.

През Гражданската война в Гърция (1946 – 1949) районът около Костур е от централно значение за развитието на въоръжените сблъсъци. Образуват се големи партизански бази във Вич и Грамос, които са превзети до края на месец август 1949 година при битката на Вич и битката на Грамос. В самия град също се наблюдават последиците от войната – в обсадения Костур често има недостиг на основни стоки като дърва за огрев, керосин и храна. Още през юни 1949 година са преброени 77 822 бежанци от частично или напълно изоставени села в региона.

Градът запазва традиционния си османски вид до началото на 70-те години на XX век, след което постепенно се разраства и променя.

След Гражданската война на юг от града покрай езерото е създадено селището Амос, което в преброяването от 1961 година има 151 жители. По-късно е слято с града. Също така е създадено и селището Фурка, което в 1961 година има 755 жители, но по-късно също е слято с града.

Забележителности 

Костур е богат на история и в него има запазени множество исторически забележителности. В града има Музей на македонската борба, който се помещава в къщата на гръцкия революционер от XIX век Анастасиос Пихеон, и Музей на народната носия, който се намира в къщата на гръцките революционери от XVIII век братя Йоанис и Панайотис Емануил, отворил врати в 1999 година. В Костур има и византийски музей, отворен в 1989 година и съдържащ една от най-големите колекции от византийски и поствизантийски икони. Освен икони в музея има гравюри, книги, скулптури, керамика, монети и други. В града се помещава етнографски музей в къща от XVI – XVII век, както и втори етнографски музей.

Много, добре запазени къщи от XIX век също представляват забележителност със своята архитектура и красота.

Икономика 
Освен Костурското езеро, широко известна черта на града е участието на местните жители в продължение на повече от 500 години в изкуството на кожухарството. Основна индустрия на града е щавенето на кожа и производството на висококачествени кожи. Изкуството на костурското кожухарство се състои от специфично използване на нанизани части (изрезки и кожи, които са нарязани), закрепени по уникален начин и чрез използване на специални техники.

Във втората половина на XX век доминира търговията с кожи от норки и всяка година в града се организира международно изложение на кожи. Други индустрии включват продажба и дистрибуция на местни продукти особено на пшеница, ябълки, вино и риба. В града е построен голям търговски център и има 16 местни радиа. 2 телевизионни станции, 5 ежедневни вестника и 7 седмичника. Летището на града се казва „Аристотелис“.

Религия 
Костур е център на Костурската епархия на Вселенска патриаршия, управлявана от Църквата на Гърция. В града е оцеляла една недействаща джамия – Куршум джамия.

В Костур има 80 църкви, от които 26 византийски църкви и те са основна негова забележителност. От X век са църквите „Свети Стефан“, „Свети Архангели Митрополитски“, „Свети Безсребреници“ и „Света Богородица Кубелидики“.

От двете страни на входа на църквата „Свети Архангели Митрополитски“ са изписани архангелите Михаил (вдясно от входа) и Гавриил (вляво), на които е кръстена църквата. От двете страни на Архангел Михаил са изрисувани българският цар Михаил II Асен и неговата майка царица Ирина Комнина. Църквата е една от най-старите в Костур и датира от IX – X век.

Църквата „Света Богородица Кубелидики“ е единствената триконхална църква, запазена до днес в района като декоративните тухлени елементи в нея наподобяват тези от „Свети Архангели Гимназиални“.

Край град Костур се намира и манастирът „Света Богородица Мавровска“. Манастирът е разположен на три километра югоизточно от Костур, на края на Костурския полуостров срещу село Маврово от другата страна на Костурското езеро, откъдето идва и името.

В региона около Костур също има много известни църкви и манастири, свързани с историята на Костурско.

Иконография 

Стилистичното сходство на фреските от XI век на църквите „Свети Архангели Митрополитски“ и „Свети Стефан“ показва връзката на града с други центрове на изкуството, като Кападокия и разбира се Константинопол. Повечето от стенописите от XII век се характеризират с изразителността на хората, величието и динамични форми. В същия XII век в Костур процъфтява училище по стенопис и иконопис, като много от творбите в костурските църкви показват влияния, получени от големите центрове на изкуството от онова време. „Свети Архангели Митрополитски“ и „Свети Стефан“ са двете църкви в Костур, които са запазили в значителна степен стенописите си от XIII век, като например фреските на Ирина Комнина, Михаил II Асен и Богородица.

През първата половина на XIV век, последователни военни кампании допринасят за спада на художествения живот на града. През втората половина на века има нов период на просперитет, по време на който се провежда всеобхватна програма на изработка на стенописи, изписани вероятно от местните работилници или от артисти, родом от Костур. Интелектуалният и артистичният живот на града продължава своя просперитет в XV век. Стилът на творбите от този период се отличава с отклонение от класическите елементи и въвеждане на иновативни артистични тенденции от Запада.

Говори 

До 1912 година в околностите на Костур преобладава българският език. Костурският български говор принадлежи към западните български диалекти и е най-югозападният български говор. Днес говорът е силно повлиян от гръцкия език и е в процес на изчезване. Една от основните отличителни черти на костурския говор са следите от запазен назализъм или комбинацията ън, ъм и ен, ем на мястото на старобългарските  и  – бъ̀нда, гъ̀мба, глѐндам, ерембѝца. Срещат се и форми без назализъм, като гласната може да е ъ, â (лабиално а) и ô (широко о) – мъ̀ка, ръ̀ка, път, мồка;пôт, мâка, пâт. Друга отличителна черта е съчетанието шч и съгласна ж или по-рядко ждж на мястото на праславянските *tj и *dj – лѐшча, Корешча, вѐжа, мѐжа, вѐжджа, мѐжджа.

Гръцкият диалект, говорен в Костур (Καστοριανά, Касториана), принадлежи към групата на полусеверните гръцки диалекти. Освен в града традиционно се говори от местното гръцко население в няколко села на юг като Лошница и Богатско.

Спорт 
Костур има футболен отбор – ФК Кастория, който в сезон 2011 – 2012 се състезава в гръцката четвърта дивизия. Тимът е създаден на 6 август 1963 година след сливането на трите съществуващи костурски отбора. Най-големият успех в историята на клуба е спечелването на Купата на Гърция през сезон 1979 – 1980 година. Отборът носи прякора „кожухарите“ (γουναράδες, гунарадес).

Личности 

Сред известните жители на Костур са талмудистът и поет от XI век Товия бен Елиезер, гръцкият архитект Аристотелис Захос, американският художник Лукас Самарас, северномакедонската политичка и художника Ягнула Куновска и българският журналист и революционер Лазар Поповски.

Редовни събития 
Всяка година в Костур се провежда фестивал, посветен на средновековна Византия, наречен „Алексиада“. Обикновено се провежда през лятото, като в 2012 година се състои от 31 август до 2 септември. Фестивалът включва музикални и танцови изпълнения, театрални постановки, литургии в „Свети Стефан“, образователни програми и други.

Побратимени градове 
Костур е побратимен град с:

  Ена, Италия
  Киев, Украйна
  Пловдив, България

Галерия

Библиография 
 
 La storia della guerra italiana contro tedeschi 1943 – 1945, Uficio storico dello stato magiore esercito, Roma 1983
 
 Νίκος Δόϊκος, Καστοριανά μνημεία, Εκδ.Χρωμογραφή, (1995) ISBN 960-7690-00-1
 Πάνος Τσολάκης, Ο Προσφυγικός Συνοικισμός της Καστοριάς, Θεσσαλονίκη (2010) εκδ. Προσφυγικού Συλλόγου Απολλωνιαδιτών Καστοριάς ISBN 978-99561-09
 Γεώργιος Κουρνούτος, Σχολεία της τουρκοκρατούμενης Καστορίας (ανάτυπον εκ του τόμου „Γέρας Αντωνίου Κεραμοπούλου“, Αθήνα (1953)

Външни препратки 
 
 „Химн на Костурчани“ от костурския войвода Михаил Розов
 Сайт за Костур
 Черквите на Костур

Вижте също 
 Костурска градска носия
 Костурска носия
 Областни управители на Костур

Бележки