Цветан Тодоров
Цветан Тодоров Тодоров е българо-френски философ и литературовед, семиотик, литературен теоретик, историк на философската мисъл и културолог от български произход.

Прекарва първите 23 години от живота си в България, а след това се установява трайно във Франция. Френско гражданство получава през 1974 г. В интервю за български вестник през 2008 г. се самоопределя като българин и французин.. Цветан Тодоров е известен на първо място като литературен критик и теоретик, неговите философски рефлексии за самоопределянето са от голямо значение за антропологията и социологията. Въпросът за собствената и чуждата културна идентичност е една от важните теми в дебатите на съвременната антропология. Книгите на Цветан Тодоров, писани на френски, се превеждат в България след 1984 г.

Биография 
Цветан Тодоров е роден на 1 март 1939 в София. Негов баща е библиографът Тодор Боров, а дядо по майчина линия – общественикът Иван Пеев-Плачков. Брат му, Иван Тодоров, е известен физик. Завършва гимназия в България и следва български език и литература в Софийския държавен университет, където завършва през 1961 г.

През 1963 г. като стипендиант заминава за Париж. През 1970 г. защитава докторска дисертация на тема „Теория на литературния анализ“ под ръководството на Ролан Барт. Защитава тезата, че поетиката – това са специфичните езикови условия на създаване и означаване на художествения текст. От 1987 г. ръководи Центъра за изследване на изкуствата и езиците към Френския национален център за научни изследвания, където работи от 1968 г. Съпруг е на писателката Нанси Хюстън, с която има две деца. Развежда се с нея след 35 години брак.

Умира на 7 февруари 2017 г. в Париж след усложнения в резултат на невродегенеративно заболяване.

Идеи и трудове 
В началото на творческия си път се интересува предимно от теория на литературата, а след 1990 г. – от историята и отношението с другия в трудни области на историята като завладяването на Централна Америка и Втората световна война.

Цветан Тодоров се утвърждава като учен с превода на руските формалисти, който значително допринася за развитието на съвременната поетика. След това публикува „Литература и значение“ (1967). В „Увод във фантастичната литература“ (1970) разглежда сериозно и задълбочено фантастичната литература.

Тодоров изследва предимно другостта на различните култури, разглежда проблема „Ние и другите“, споровете на хуманистите в Европа от епохата на откриването на Новия свят и процесът на колонизация. Въпросът за собствената и чуждата култура застава в основата на антропологичните дискурси в Европа. Неговият анализ на значимостта и самоопределянето има голямо значение за антропологията и социологията. Тодоров, за разлика от Макиавели и Хобс, не вижда в общността зъл по своята същност организъм, с който човек се обвързва само поради своята немощ. Напротив, за него общността е неизбежност, продиктувана от нуждата за признанието на човека, вкоренена в неговата психика. Тази концепция се основава на психоанализата на Лакан и интерпретацията на творчеството на Хегел и Кожев.

Цветан Тодоров говори за себе си като за емигрант и се самоопределя като европеец. Размишлява за истината, злото, справедливостта, историческата памет, болката по родината, срещата на културите и заблудите на съвременните демокрации. Преосмисля живота си в България и Франция, любовта си към литературата, отдалечаването си от структурализма, и от аполитичността. Обяснява своя критически хуманизъм, крайната си умереност, неприязънта си към двуполюсните модели и желязната завеса. Занимават го проблемите за допирните точки, смесването на културите („метисаж“), „сивите зони“ и търси отговор на въпроса „Как да се живее?“.

В книгата си „Завладяването на Америка. Въпросът за Другия“ Цветан Тодоров разсъждава за начина, по който местните култури в Америка са били жестоко унищожени от конкистадорите.

Следвайки Михаил Бахтин, Тодоров извежда идеята за диалога като „такова положение, при което нито един от участниците не свежда другия до обект“. За диалога са нужни два субекта.

Отличия и награди

Награди 

 1989: Prix Maujean на Френската академия, сребърен медал – за Nous et les autres
 1998: Европейска награда за есеистика Шарл Вейон – за Benjamin Constant. La passion démocratique
 2001: Prix La Bruyère на Френската академия, сребърен медал – за Mémoire du mal, tentation du bien
 2008: Награда на Принца на Астурия за обществени науки за 2008 г.
 2009: Prix Jean-Michel-Gaillard – за La peur des barbares: au-delà du choc des civilisations
 2011: Голяма награда за критика на Френската академия – за цялостно творчество
 2015: The Wayne C. Booth Lifetime Achievement Award

Отличия 
 1988: почетен доктор на Софийския университет
 1990: доктор хонорис кауза на Лиежкия университет
 1998: член на Американското философско общество
 2006: член-кореспондент на секцията по литература и социални науки на Кралската академия на науките, литературата и изящните изкуства на Белгия
 2007: международен почетен член на Американската академия за изкуства и науки

Библиография 
 Théorie de la littérature, textes des formalistes russes, Seuil, 1966.
 Littérature et signification, Larousse, 1967.
 Grammaire du 'Décaméron’, Mouton, 1969.
 Introduction à la littérature fantastique, Seuil, 1970.
 Въведение във фантастичната литература, прев. от френски Красимир Кавалджиев, ИК Сема РШ, София, 2009 (ISBN 978-954-8021-95-1)
 Poétique de la prose, Seuil, 1971.
 Поетика на прозата, прев. от френски Албена Стамболова, София, Народна култура, 1985
 Поетика на прозата, прев. от френски Албена Стамболова, София, ИК ЛИК, 2004 (ISBN 954-607-633-3)
 Qu’est-ce que le structuralisme? Poétique, Seuil, 1977.
 Théorie du symbole, Seuil, 1977.
 Symbolisme et interprétation, Seuil, 1978.
 Les genres du discours, Seuil, 1978.
 Dictionnaire encyclopédique des sciences du langage, en collaboration avec Oswald Ducrot, Seuil, 1979.
 Семиотика, реторика, стилистика, ИК Сема РШ, София, 2000 (ISBN 954-90591-1-1) (от Енциклопедичния речник на науките за езика, написан съвместно с Освалд Дюкро, в това издание са ексцерпирани само статиите, написани от Тодоров)
 Mikhaïl Bakhtine le principe dialogique, Seuil, 1981.
 La Conquête de l'Amérique, la question de l'autre, Seuil, 1982.
 Завладяването на Америка. Въпросът за Другия, прев. от френски Стоян Атанасов, УИ Климент Охридски, София, 1992.
 Récits aztèques de la conquête, en collaboration avec Georges Baudot, Seuil, 1983.
 Frêle bonheur, essai sur Rousseau, Hachette, 1985.
 Critique de la critique, Seuil, 1984.
 La notion de littérature et autres essais, Seuil, 1987.
 Nous et les autres, Seuil, 1989.
 Живот с другите. Опит по обща антропология, прев. от френски Весела Генова, София, Наука и изкуство, 1998 (ISBN 954-02-0232-9) 
 Face à l’extrême, Seuil, 1991
 На предела, прев. от френски Виктория Кьослекова и Мария Георгиева, София, Народна култура, 1994.
 Les morales de l’histoire, Grasset, 1991.
 Éloge du quotidien: essai sur la peinture hollandaise du XVIIe siècle, Adam Biro, 1993.
 Une tragédie française – Eté 1944: scènes de guerre civile. Seuil 1994.
 Една френска трагедия: Лятото на 1944 – сцени от гражданската война, прев. от френски Светлана Панчева, София, УИ „Св. Климент Охридски“, 1999, 144 с. (ISBN 954-07-0840-0)
 La vie commune: essai d'anthropologie générale, Seuil 1995.
 L’homme dépaysé, Seuil, 1996.
 На чужда земя, прев. от френски Стоян Атанасов, София, „Отворено общество“, 1998 (ISBN 954-520-134-7)
 Benjamin Constant: la passion démocratique, Hachette littératures, 1997.
 Le jardin imparfait: la pensée humaniste en France, Grasset, 1998.
 Несъвършената градина, прев. от френски Александра Желева, Издателство на Нов български университет, София, 2004 (ISBN 9545353836)
 Недовършената градина, Издателство на Нов български университет, София, 2014 (ISBN 9789545353833)
 La fragilité du bien: le sauvetage des Juifs bulgares (textes réunis et commentés par Tzvetan Todorov; trad. du bulgare par Marie Vrinat et Irène Kristeva), le Grand livre du mois, 1999.
 Éloge de l’individu: essai sur la peinture flamande de la Renaissance, Adam Biro, 2000.
 Зараждането на индивида в изкуството (заедно с Бернар Фокрул и Робер Льогро), София, ИК „Кралица Маб“, 2006 (ISBN 954-533-070-8)
 Les abus de la mémoire, 2004.
 Mémoire du mal, tentation du bien, Paris, Robert Laffont, 2000.
 Памет за злото, изкушение на доброто. Анкета върху века, прев. от френски Стоян Атанасов, ИК ЛИК, София, 2002 (ISBN 954-607-505-1)
 Devoirs et délices. Une vie de passeur (Entretiens avec Catherine Portevin), Paris, Le Seuil, 2002.
 Дълг и наслада: Разговори с Катрин Портвен, прев. от френски Тодорина Атанасова, ИК ЛИК, София, 2003 (ISBN 954-607-620-1) 
 Le nouveau désordre mondial. Réflexions d’un européen, Paris, Robert Laffont, 2003.
 Новият световен безпорядък. Размисли на един европеец, прев. от френски Стоян Атанасов, София, ИК „Изток Запад“, 2002 (ISBN 954-8945-63-0) 
 Les aventuriers de l'absolu, Paris, Robert Laffont, 2006.
 Красотата ще спаси света: Уайлд, Рилке, Цветаева, прев. от френски Тодорина Атанасова, София, „Парадокс и УИ „Св. Климент Охридски“, 2010 (ISBN 978-954-07-3105-6)
 L'Esprit des Lumières, Paris, Robert Laffont, 2006.
 La littérature en péril, Tzvetan Todorov évoque son passé, personnel et intellectuel, Paris, Flammarion, 2007, 95 p. 
 L'art ou la vie!: le cas Rembrandt, Biro éditeur, 2008.
 Un humanismo bien temperado (conversación con Ger Groot) en Adelante, ¡contradígame!, Ediciones Sequitur, Madrid, 2008.
 La peur des barbares: au-delà du choc des civilisations, Paris, Robert Laffont, 2008
 Страхът от варварите, прев. от френски Владимир Атанасов, София, ИК „Изток Запад“, 2009, 304 с. (ISBN 978-954-321-598-0)
 La signature humaine: essais 1983 – 2008, Paris, Le Seuil, 2009.
 Сами заедно. Човешкият отпечатък. Том 2, София, ИК „Изток-Запад“, 2015, 256 с.
 L'expérience totalitaire: la signature humaine, Paris, Le Seuil, 2010.
 Тоталитарният опит. Човешкият отпечатък. Том 1, София, ИК „Изток-Запад“, 2015, 320 с. 
 Georges Jeanclos, Galerie Capazza et Biro & Cohen éditeurs, 2011.
 Goya à l'ombre des Lumières, Paris, Flammarion, 2011.
 Гоя в сянката на Просвещението, прев. от френски Радина Димитрова, София, ИК „Изток Запад“, 2012.
 Les ennemis intimes de la démocratie, Paris, Robert Laffont – Versilio, 2012.
 Интимните неприятели на демокрацията, прев. от френски Деница Иванова, Деница Кателиева и Катерина Заркова, София, ИК „Изток Запад“, 2013. 
 Insoumis, Paris, Robert Laffont – Versilio, 2015.
 Непокорни, прев. от френски Нина Венова, София, ИК „Изток Запад“, 2018, ISBN 978-619-01-0167-3
 Le Triomphe de l'artiste. La révolution et les artistes. Russie: 1917 – 1941, Paris: Flammarion, 2017.
 La tentation du Bien est beaucoup plus dangereuse que celle du Mal, avec Boris Cyrulnik, éditions de l'Aube, 2017

За Цветан Тодоров 
 Литературни търсения през 90-те години, София, Издателство на БАН, 2001, ISBN 954-430-817-2
 Цветан Тодоров – подвижната мисъл, Сборник с изследвания в чест на Цветан Тодоров, София, ИК ЛИК, 2001, ISBN 954-607-486-1 (Материали от конференцията, организирана от СУ „Св. Климент Охридски“, на 30 и 31 октомври 1999 по случай шейсетата годишнина от рождението на Цветан Тодоров.)
 Цветан Тодоров – теоретик и хуманист. Съст. Стоян Атанасов, Рая Кунчева и Мирослав Дачев. София, Издателски център „Боян Пенев“, 2007.

Източници

Външни препратки 

  Библиография на Цветан Тодоров (на 5 езика) , Text Semiotics
 Калина Захова, „Цветан Тодоров“, Речник на българската литература след Освобождението, Институт за литература на БАН
 „В защита на ценностите“, в. „Култура“, бр. 48, 17 декември 2004 г.
 
 „Какво може литературата“, в. „Монд дипломатик“, април 2008 г.
 „Страхът от варварите“, в. „Монд дипломатик“, декември 2008 г.

 Интервюта
 Интервю на Мишел Крепю , сп. „Ескпрес“ (препечатано в Media Times Review, април 2003)
 Селянинът от Подунавието, интервю на Анюта Качева, Програма „Христо Ботев“, БНР (препечатано във в. „Култура“, 27 февруари 2004)
 „Цветан Тодоров: Слепият страх от варварите ни превръща във варвари“, интервю за сп. „Либерален преглед“
 „Цветан Тодоров: Книгата е самота“, интервю на Доротея Монова, в. „Стандарт“, 3 юли 2010 г.
 „Цитат в десетката: „България не може да излезе от мен““, интервю за standartnews.com, публикувано със съкращения в e-vestnik.bg, 13 октомври 2015

 За него
 Юлия Йорданова, „Хуманитарният интелект на „своя“ и „чужда“ земя (бележки върху Цветан Тодоров)“, първа публикация в сп. „Демократически преглед“, 2002/50, с. 323 – 236; електронна публикация – LiterNet, 20 септември 2002.
 Благовест Златанов, „Формализъм и структурализъм – сто години по-рано“, първа публикация в сб. „Цветан Тодоров – теоретик и хуманист“, София, 2007, с. 43 – 51; електронна публикация – списание LiterNet, 17.10.2008, № 10 (107).
 Христо Трендафилов, „Картата на Карата (Епилогът в „На чужда земя“)“, първа публикация в сб. „Цветан Тодоров – теоретик и хуманист“, София, 2007, с. с. 117 – 132; електронна публикация – LiterNet, 03.05.2009, № 5 (114).
 Христо Трендафилов, „Праезикът на българската литература в творчеството на Юлия Кръстева и Цветан Тодоров“, електронна публикация – списание LiterNet, 02.12.2009, № 12 (121).
 Марио Оливиери, „Изгубеният Рай. Една бавна агония“, първа публикация в сп. „Следва“, 2007, бр. 17, с. 30 – 39; електронна публикация – списание LiterNet, 23.12.2007, № 12 (97).
 Стефан Тафров, „Памет за Цветан Тодоров“, capital.bg, 7 февруари 2017 г.
 Албена Стамболова, „Inter. В памет за Цветан Тодоров“, в. „Култура“, бр. 6 (3151), 17 февруари 2017 г.
 Стоян Атанасов, „Цветан Тодоров In memoriam“, в. „Литературен вестник“, бр. 6, 15 февруари 2017 , с. 3

Френски философи
Български философи
Философи от 20 век
Френски културолози
Български културолози
Български структуралисти
Френски структуралисти
Български наратолози
Френски наратолози
Български семиотици
Френски семиотици
Български есеисти
Френски есеисти
Реторици
Възпитаници на Софийския университет
Доктор хонорис кауза на Софийския университет
Доктор хонорис кауза на Лиежкия университет
Носители на ордена на Почетния легион
Българи във Франция
Родени в София
Починали в Париж
Починали от невродегенеративни заболявания