Козимо де Медичи
Кòзимо ди Джовàни де Мèдичи (), наречен Козимо Стари (на италиански: Cosimo il Vecchio) или Баща на родината (на латински: Pater Patriæ; * 27 септември 1389, Флоренция, Флорентинска република; † 1 август 1464, Кареджи, пак там), е италиански политик и банкер, първият господар де факто на Флоренция и първият значим държавник от Дом Медичи. Въпреки че никога не е имал важна длъжност в града (който институционно си остава република), той би могъл да се счита за най-значимият човек на Флоренция след смъртта на баща му Джовани (от когото получава икономическо наследство), особено след славното му завръщане от изгнание през 1434 г.

Благодарение на своята умерена политика той успява да запази властта повече от тридесет години до смъртта си, управлявайки държавата тихомълком чрез доверените му хора и така позволява консолидирането на семейството му в управлението на Флоренция. Умел дипломат, Козимо успява да преобърне италианските политически съюзи след смъртта на Филипо Мария Висконти, като кара Флоренция да се съюзи с нейния стар съперник Милано (начело с неговия приятел Франческо Сфорца) срещу Венецианската република, слагайки край на десетилетните италианска войни с подписването на Мира от Лоди през 1454 г.

Любител на изкуствата, Козимо инвестира голяма част от огромното си лично богатство (благодарение на много внимателното управление на семейната банка ), за да разкраси и направи родния си град славен, призовавайки художници и строейки обществени и религиозни сгради. Със страст към хуманистичната култура, той основава Неоплатоническата академия и подкрепя теоретичната посока на Флорентинския хуманизъм през втората половина на XV век. За гражданските му заслуги ден след смъртта му Синьорията го провъзгласява за Pater patriæ, т.е. „баща на родината“. Славата на Козимо продължава да бъде като цяло положителна през вековете,  тъй като неговото управление на Флорентинската република полага основите на Златния век, който достига своя връх при управлението на неговия внук Лоренцо Великолепни.

Основоположник е на клона на Медичите, наречен Кафаджоло (Cafaggiolo).

Има славата на меценат на културата и изкуството. През 1439 г. изпраща свои агенти по света да намерят древни ръкописи и през 1444 г. открива първата обществена библиотека „Сан Марко“. Това е революционна за времето си крачка, тъй като дотогава само църквата е разпространявала писменото знание. По негово нареждане се правят и много преводи. Козимо де Медичи нарежда във Флорентинския университет да се преподава старогръцки език и така той става първото място от 700 години, където се изучава старогръцки. Той създава и академия за изучаване на Платонизма и Питагорейството. Козимо наема младия Микелоцо да създаде двореца Медичи. Той е меценат на Фра Анджелико, Фра Филипо Липи и Донатело, чиито творби „Давид“ и „Юдит и Олоферн“ са поръчки на Медичите.

Произход 
Син е на Джовани ди Бичи де Медичи (1360 – 1429) – първият виден представител на централния клон на семейство Медичи, и на Пикарда Буери (втора половина на XIV век –  1433), дъщеря на Едоардо Буери, представител на древен род от Флоренция. Наследява своето богатство и усет за бизнес от баща си, който е банкер.

Има трима братя:
 Дамиано (1390 като бебе)
 Лоренцо Стари (ок. 1395 – 1440), банкер, родоначалник на Пополано (или Требио) – кадетски клон на Медичите, съпруг на Джиневра дей Кавалканти
 Антонио (1398 като малък)

Биография

Ранни години 

Козимо получава образование в хуманистичния кръг на Камалдолския манастир (в Попи), където под ръководството на Роберто де Роси научава латински, старогръцки и арабски,  получава познания по богословие, философия и изкуство. Чувствителен към новата култура, Джовани позволява на сина си да продължи да посещава хуманистичните кръгове и след края на обучението си, като той печели доверието на Поджо Брачолини, Карло Марсупини и Амброджо Траверсари. В допълнение към хуманистичното си образование, според семейната традиция, Козимо получава познания по търговия и финанси от баща си Джовани, който в хода на живота си успява да стане финансист на Римската църква и да създаде огромно икономическо богатство, като последица укрепвайки позицията на Медичите във Флоренция.

Джовани де Медичи и Папската курия (1410 – 1420)

Костанцки събор 

През 1414 г. Козимо, който трябва да бъде назначен за приор на Флоренция на следващата година, придружава антипапата Йоан XXIII (роден като Балдасар Коса, член на „Пизанската“ фракция по време на Голямата западна схизма) на събора в Констанц. Козимо вероятно се озовава в компанията на хуманистите Поджо Брачолини и Леонардо Бруни). Чрез контрола на изборите, на данъчната система и на създаването на нови магистратури (като Съвета на стоте), възложени на доверени хора, Козимо полага здравите основи на властта на семейство Медичи, като същевременно остава формално зачитащ републиканското свободи и поддържа винаги уединен и скромен живот, сякаш е частен гражданин. Много историци го определят като криптогосподар, т.е. господар, който, въпреки че няма институционална роля, всъщност контролира държавата чрез своите представители, като по този начин възприема политика, която не е много различна от тази на Октавиан Август в Римската република. Всъщност Козимо държи юздите на държавата от своя Палат на ул. „Ларга“, където посещаващите посланици отиват да обсъждат държавните дела, след мимолетно поздравление към приорите в Палацо дела Синьория, избрани измежду привържениците на Медичите. В управлението на властта Козимо проявява щедрост и умереност, но, осъзнавайки необходимостта от това, той може да бъде и безмилостен. Когато Бернардо д'Ангиари, обвинен в заговор, е хвърлен от кула по заповед на приорите, Козимо коментира: „Един враг, хвърлен от кула, не носи голяма полза, но не може и да навреди“, и добавя, че „държавите не се управляват с отчета наши“.

Институционални реформи и основи на подкрепата на Медичи 
Когато Козимо се завръща във Флоренция през 1434 г., благодарение на властта на балия, който е напълно свързан с него чрез икономически връзки, той успява да получи контрол над обединителите, които в системата за избори на граждани на републикански длъжности отговарят за изваждането на имената и за гласуването от страна на Синьорията; изборите за публични длъжности са контролирани от съдебни изпълнители, доминирани от приятели на Медичите, които приятели придобиват изключителни правомощия: те определят доверени обединители, които да напълнят изборните торби с имената на поддръжниците на Медичите. Създаването и на Съвета на стоте – „посреднически“ орган, натоварен с разглеждането на законите, преди да бъдат приети в Съвета на народа, определя по-нататъшното укрепване на ролята на балиите в подкрепа на Медичите, тъй като съветът има и задачата да назначава гражданите на определени институционални длъжности. За повишаване още повече на престижната позиция на Медичите трябва да се спомене и политиката на социално издигане на хора от по-бедните класи (политика, която ще се провежда и при сина му Пиеро и внука му Лоренцо Великолепни) и меценатството в строежа на обществени сгради (например финансовата подкрепа на Банката на Медичите за изграждането на купола на катедралата Санта Мария дел Фиоре от Филипо Брунелески).

Външна политика

1434 – 1447 г.: антивиконтска политика и битка при Ангиари 

Във външната политика Козимо продължава традиционната политика на съюз с Венецианската република срещу Миланското херцогство, управлявано от Висконти. По това време херцог е Филипо Мария Висконти (1414 – 1447), който, воден както от амбициите да възстанови огромното владение на баща си Джан Галеацо, така и от настояването на флорентинските изгнаници, враждебно настроени към Козимо, подновява войната срещу Флоренция. През 1435 г. херцогът изпраща армията, водена от Николо Пичинино, да помогне на Република Лука, по онова време враг на Флоренция. Флоренция, изключително слаба от военна гледна точка, е спасена благодарение на намесата на Франческо I Сфорца (по онова време на заплата при венецианците, в съюз с Флоренция срещу Милано) в битката при Барга (1437). На 29 юни 1440 г. е ред на решаващата битка: миланската армия, отново водена от Пичинино, е победена в битката при Ангиари от флорентинската армия, водена от братовчеда на Козимо, Бернадето де Медичи, от съюзника на Медичите Нери ди Джино Капони и от Микелето Атендоло. Следващите седем години отбелязват прогресивен напредък на Венецианско-флорентинската лига: отслабването на Висконти (облагодетелствано от твърдоглавото поведение на Пичинино) позволява на Венеция да подчини Равена (1441), докато флорентинците получават капитулацията на град Сансеполкро, закупен за 25 000 флорина от папа Евгений IV. 

От тясна гледна точка на Медичите годината 1435 е изключително важна поради факта, че Козимо има възможността да се срещне лично с Франческо I Сфорца. Скоро двамата създават приятелски връзки, които са основни за промяната на съюзите след смъртта на Филипо Мария Висконти и завладяването на херцогството от Сфорца.

1447 – 1464 г.: преобръщане на съюзи и Мир от Лоди 

Годините след смъртта на Филипо Мария Висконти (1447 – 1450) са решаващи за по-нататъшното укрепване на Козимо във Флоренция. Медичите от една страна влизат в конфликт с Венеция по търговски и финансови въпроси, а от друга той се нуждае от мощен съюзник, който да се притече на помощ на Медичите, ако са в опасност. Освен това Козимо се страхува, че евентуалната победа на Венецианската република ще укрепи още повече военната му мощ за сметка на отслабеното Миланско херцогство, причинявайки нарушаването на политиката на равновесие и затварянето на Банката на Медичите в Милано. Победата на Франческо Сфорца и провъзгласяването му за херцог на Милано (получено благодарение на многобройните икономически помощи от Козимо) позволява на главата на семейство Медичи да получи важен съюзник, макар и да трябва да се бори, за да приеме съюза с омразното Миланско херцогство. Ако промяната на съюза първоначално е продиктувана главно от интересите на фракцията на Медичите, флорентинското обществено мнение се обръща единодушно срещу Венеция, когато последната, раздразнена от разногласията с Флоренция, се съюзява с Лудвиг Савойски, Алфонсо V Арагонски (крал на Неапол) и със Сиенската република. Съюзът на Венеция със Сиена, яростен враг на Флоренция за господство в Тоскана, предизвиква вълна от възмущение в Синьорията, тласкайки окончателно външната политика на Флоренция в посока на Сфорца. Войната, която Венеция води срещу Сфорца, се проточва уморително до 1454 г., когато е сключен Мирът от Лоди благодарение на посредничеството на Козимо де Медичи и папа Николай V, последният уплашен от падането на Константинопол в ръцете на Мехмед II през 1453 г.

Фераро-флорентински събор 

Изключително важен за укрепването на престижа на Козимо във и извън Флоренция е Вселенският събор, проведен във Флоренция през 1439 г. През тази година, благодарение на големи парични дарения, Козимо успява да убеди папа Евгений IV (вече пребиваващ във Флоренция от 1434 г. поради бунта, воден от сем. Колона в Рим) да премести Събора от Ферара във Флоренция, на който се обсъжда унията между Латинската църква и Византийската църква. Присъствието на католически и православни църковни делегати в тосканския град е не само източник на престиж за малката република и следователно за Козимо, но и за самата икономика: присъствието на събитие от световно значение обръща погледите на италианските и европейските суверени  към Флоренция, както и на самите търговци, привлечени от тази космополитна среда. 

Пристигането на византийските делегати във Флоренция, включително на император Йоан VIII Палеолог и патриарха на Константинопол Йосиф, с цял двор от колоритни и странни персонажи от Изток, неимоверно стимулира въображението на обикновените хора и още повече на флорентинските художници (особено на Беноцо Гоцоли в цикъла с фрески от Параклиса на влъхвите), толкова много че оттогава хората започват да говорят за Флоренция като за „новата Атина“. Тази плеяда от ориенталски учени и прелати, носители на древната елинска култура, съответства на изключителния разцвет на изследванията на платоновата философия и на старогръцката литература, което се случва благодарение на постоянното оттогава присъствие на учени от Константинопол (сред които Георгий Гемист Плетон и бъдещият кардинал Висарион) и от колекцията от гръцки кодекси в личната библиотека на Козимо в Палацо Медичи.

Последни години

50-те години на XV век 

По време на сключването на Мира от Лоди (1454 г.) Козимо е на 64 години. Болен от подагра и вече в напреднала възраст, старият държавник постепенно започва да намалява намесата си във вътрешната политика и в управлението на икономическите дела на Банката на Медичите. Въпреки това постепенно оттегляне от публичната сцена Козимо продължава да следи събитията в семейството си. Въпреки че е оставил управлението на банката на второродния си син Джовани и на децата на починалия си брат Лоренцо през 1453 г., най-големият му син Пиеро все още го описва няколко месеца преди смъртта му като „добре авантюристичен търговец“. В реалната политическа сфера Козимо оставя основните задължения в ръцете на Лука Пити, чието управление обаче се оказа изключително непопулярно в разрешаването на икономическата нестабилност на републиката след години на война – състояние, което предизвика смут и (неуспешен) заговор на Пиеро Ричи през септември 1457 г. Сред последните политически инициативи на Козимо е назначаването на Поджо Брачолини за канцлер на Републиката (1454 – 1459), след като хуманистът е принуден да напусне Рим след разногласия с младия Лоренцо Вала.

Семеен траур и смърт 
Козимо в началото на 60-те години на XV век е достигнал забележителната за времето възраст от 70 години. Малко преди смъртта си той изпитва болката от кончината на любимия му син Джовани през 1463 г. Въпреки че Джовани му е причинил много грижи заради поведението си, Козимо скърби горчиво за починалия си син: от една страна, защото владетелят възлага всичките си надежди за наследството на него предвид лошото здравословно състояние на най-големия му син Пиеро, постоянно страдащ от подагра; от друга страна, поради популярността на Джовани в града. 

Навлизайки в депресивна фаза, Козимо подготвя своето завещание, като поставя някои от близките си сътрудници до болния си син Пиеро, като Диотисалви Нерони. Единствената радост през последните му години е присъствието на много младия му внук Лоренцо, на чиято интелигентност и дух се възхищава: въпреки че е само на 15 години, когато дядо му умира, Лоренцо е много зрял за възрастта си, което кара Козимо на смъртния си одър да препоръча на Пиеро да даде на Лоренцо и на брат му Джулиано най-доброто образование в политическата сфера. Козимо умира на 1 август 1464 г. в любимата си Вила на Медичите в Кареджи, където обича да прекарва периоди на почивка в компанията на Марсилио Фичино и на членовете на Неоплатоническата академия.

Погребениe и Козимо – Баща на родината 

Смъртта на Козимо де Медичи е посрещната с траур и ужас както във Флоренция, така и в другите владетели на полуострова. В знак на благодарност Синьорията иска Козимо да получи тържествено погребение, сякаш е починал държавен глава. Синът му Пиеро обаче иска желанието на баща му да бъде уважено и да бъде погребан като частен гражданин. Въпреки това новият глава на семейство Медичи не можа да откаже честта, която Синьорията и народът решават да дадат на Козимо, като изписват през 1465 г. надписа Pater patriæ („Баща на родината“) върху плочата на неговата гробница, създадена от Андреа дел Верокио. Плочата, поставена на пресечната точка на централния неф с трансепта, е пред олтара на базиликата Сан Лоренцо на място, което в християнските базилики обикновено е запазено за мощите на светците, на които е посветена църквата. Гробницата обаче се намира в криптата на базиликата.

След смъртта си през 1464 г. Козимо е наследен от своя син Пиеро Подагрения, баща на Лоренцо Великолепни.

Културна политика

Предистория 
Меценатството също е оръжие в ръцете на Козимо, разбирано като добра пропагандна инвестиция. Защитавайки художниците, финансирайки литературните дейци и спонсорирайки изграждането на обществени сгради, той постановява освещаването си като Pater patriæ (Баща на родината), с което ще бъде известен за потомците. Неговата изключителна мъдрост е името му никога да не се отделя от това на Флоренция, като по този начин му позволява да се покаже пред своите съграждани като благодетел на гражданството, а не като високомерен олигарх. Освен това Козимо се интересува и от възстановяването на сгради извън Флоренция, понякога на хиляди километри от тосканската столица, като напр. разрушеният Колеж на италианците в Париж и Домът на поклонниците в Йерусалим.

Обществени сгради

Манастир „Сан Марко“ 

Козимо, по отношение на сградите, предназначени за поклонение, възстановява манастира Сан Марко в средата на 30-те години на XV век, като поверява проекта на любимия си архитект  Микелоцо, докато той поръчва на монаха Беато Анджелико украсата на килиите, една от които е предназначена за негова лична употреба, ако има нужда от размисъл. В замяна на 10 000 флорина, изразходвани за реставрацията и за всеки предмет (свещен или светски), необходим на монасите, Козимо убеждава папа Евгений IV да въведе доминиканските монаси в този манастир, като вместо това гони Силвестринските монаси, обвинени в морална разпуснатост. Козимо, наследник на библиотеката на хуманиста Николо Николи, я пренася в манастира Сан Марко, правейки достъпа до нея свободен.

Базилика „Сан Лоренцо“ 
Козимо също продължава работите в Сан Лоренцо, започнати през 1419 г. от баща му и проектирани от Филипо Брунелески. Веднага след смъртта на Джовани, през 1429 г., заедно с брат си Лоренцо, той възлага на Донатело да завърши и украси Старата сакристия (1428), като със смъртта на последния поема цялата реконструкция на църквата, посветена на името на починалия му брат.

Бадия на Фиезоле 

Доста древна църква, датираща от XI век, впоследствие разрушена след покоряването на Фиезоле от Флоренция и след това възстановена през XV век, Бадията на Фиезоле първо преминава в ръцете на Камадолската конгрегация, след това на бенедиктинците и накрая на августинците след 1439 г. Именно през XV век сградата и религиозната общност като цяло преживяват своя период на максимален разцвет благодарение на покровителството на Козимо де Медичи. През 1456 г. той възлага на Микелоцо и на Филипо Брунелески да обновят църквата и да я украсят, както и да предоставят на монашеската общност различни напредничави услуги като болница и други по-обикновени като трапезария, различни стаи за срещи на ордена и накрая богатата библиотека за ползване от монасите.

Основаване на Лаврентинската библиотека 

През 1444 г. Козимо решава да направи публичен достъпа до своята огромна библиотека. Веспасиано да Бистичи, уредник на библиотеката на Медичите (по-късно наречена Лаврентинска, тъй като е свързана с базиликата Сан Лоренцо), описва много подробно не само внушителния брой ръкописи, съхранявани там (повече от 200, доста забележително за времето, тъй като изобретяването на печата с подвижен шрифт от  Гутенберг става по-късно, около 1450 г.), но и загрижеността, с която Козимо Стари иска тя да бъде завършена и обогатена възможно най-скоро. Запазените томове варират от Отците на Църквата (Ориген, Свети Йероним Блажени, Свети Григорий Назиански, Лактанций, Свети Григорий Велики, Свети Тома Аквински и Свети Бонавентура) до философите и писателите от Древна Гърция и Рим (Аристотел, Ливий, Цезар, Светоний, Плутарх, Валерий Максим, Вергилий, Теренций, Овидий, Сенека, Плавт, Прискиан и др.).

Частно меценатство 
Освен изграждането на манастири и покровителство на културата в полза на флорентинския народ и местната църква Козимо се посвещава и на изграждането на вили и дворци за лична употреба, извиквайки там известни художници като Донатело, автор на известния Давид, създаден по поръчка на Козимо, Филипо Липи, Паоло Учело, Лука дела Робия, Лоренцо Гиберти, Дезидерио да Сетиняно, Андреа дел Кастаньо и Микелоцо.

Дворец на улица „Ларга“ и Параклис на влъхвите 

Веднага след като става глава на семейството, Козимо решава да построи дворец на ул. „Ларга“ (днешна ул. „Кавур“), чиито работи продължават около десет години. Първоначално той се консултира с Филипо Брунелески като архитект, но виждайки разкошния му проект, Козимо предпочита да повика Микелоцо на служба, който вместо това му представя много по-скромен дизайн: това е с цел да не събуди завистта на политическите врагове на Козимо. Решението е обобщено така:

Двадесет години след приключването на Фераро-флорентинския събор Козимо помисля да увековечи това събитие (за което Медичите допринасят финансово), като възлага през 1459 г. на Беноцо Гоцоли да украси частния параклис (Параклис на влъхвите) в Палацо Медичи с представянето на процесията на тримата влъхви – метафора за светското и духовно пътуване на семейството и партията Медичи под знамето на набожността.

Вили на Медичите 

Любител на провинциалния живот, Козимо започва изграждането на някои от вилите на Медичите, където може да си почива от грижите на управлението и бизнеса. В Муджело например той кара Микелоцо да ремонтират семейните вили в Требио и Кафаджоло. Той също така строи Вилата на Медичите в Кареджи, където протича по-голямата част от семейния му живот и където умира.

Хуманизмът на Медичите

Предистория 
Ако днес можем да се възхищаваме на великите шедьоври на Ренесанса, това е благодарение на културното обновление, извършено от Франческо Петрарка и след това предпочитано от ренесансовите системи през XV век. Хуманизмът е не само важен феномен от строго културна гледна точка (преоткриване на класиката, развитие на филологическата наука, философска революция, основана на антропоцентризма), но и от политико-педагогическо ниво: етичните ценности на древността и гъвкавостта на изобретателността, която той предпочита, са отлично средство за формирането на отлична управляваща класа в служба на влаетелите. Освен това популяризирането на изкуствата и мисълта от дадена династия е мощен инструмент за популяризиране на нейния имидж: Козимо де Медичи е един от първите (ако не и най-големият) му поддръжници.

Елитарен хуманизъм 

Културната политика на Козимо се основава на насърчаването на имиджа на семейството му и на самата Флоренция. Подпомогнат от първокласни интелектуалци като старият Николо Николи, Карло Марсупини (който наследява Леонардо Бруни като канцлер на Републиката) и Веспасиано да Бистичи, Козимо прокарва хуманизъм, дълбоко отдалечен от този от първата половина на флорентинския XV век: вече не граждански и почитащ тримата представители на простонародния език (Данте Алигиери, Франческо Петрарка и Джовани Бокачо), а напълно класически и пропит с дълбоко философско призвание. Поради тези причини Козимо и неговото обкръжение се сблъскват с хуманистите Леон Батиста Алберти и Франческо Филелфо: първият, „виновен“ за това, че е спонсорирал поетическата надпревара на простонароден език Certame coronario през 1441 г., е принуден да напусне Флоренция ; вторият – за това, че е чел Данте в Студиумa (тогавашния университет) през академичната 1431-32 година, е обект на яростни обиди от Николо Николи и Карло Марсупини. За да разберем причините за това внимание от страна на политиката към културната реалия на времето, трябва да се върнем към „пропагандното“ измерението: културата обслужва политиката:

Флорентински неоплатонизъм 
Срещата с двамата византийски неоплатонисти Плитон и Висарион на Фераро-флорентинския събор през 1439 г. дава на Козимо идеята да създаде във Флоренция опорна точка за разпространението на теориите на Платон в Италия, като по този начин повиши културния и политически престиж на града. Силно привлечени от сходството между Платонизма и Християнството, Козимо и членовете на Академията (сред които се открояват Марсилио Фичино и Кристофоро Ландино) възнамеряват да популяризират тази религиозна визия. Никола Абаняно обобщава флорентинския неоплатонически светоглед по следния начин:

Най-видният интелектуалец в обкръжението на Козимо Стари, който му помага в този проект, е Марсилио Фичино, син на първия семеен лекар на Медичите, с когото Козимо остава свързан от дълбоки връзки на приятелство. Благодарение на опита и ерудицията на Фичино Козимо основава Неоплатоническата академия – идеално място за среща на хуманисти, където те могат да обменят различни философски теории, като по този начин дават радикална промяна на Флорентинския хуманизъм: от „конкретни“ интереси и практически аспекти, присъщи на гражданския хуманизъм от първата половина на века, се преминава към спекулативна и съзерцателна дейност – симптом на края на гражданските свободи и на господството на Медичите. 

Благоприятстващо разпространението на платоновата философия обаче е откриването на Corpus Hermeticum от личния писател на Козимо – монахът Леонардо да Пистоя. Козимо му възлага да намери от негово име древни ръкописи на старогръцки и на латински език в териториите на вече изчезналата Византийска империя. През 1460 г., по време на пътуването си до Македония, монахът открива четиринадесетте книги на гръцкия текст на Хермес Трисмегист: това е оригиналният ръкопис, който принадлежи на Михаил Псел и датира от XI век. Връщайки се във Флоренция, Леонардо да Пистоя дава текста на Козимо де Медичи, който не по-късно от 1463 г. възлага на Марсилио Фичино да го преведе от старогръцки на латински.

Банкова дейност 

Под ръководството на Козимо Стари Банката на Медичи, която той ръководи от 1420 до 1464 г., се превръща в един от стълбовете на италианските и европейските финанси до такава степен, че Козимо успява да удвои наследството на баща си Джовани ди Бичи де Медичи към момента на смъртта си. Банката е основана през 1397 г. от баща му, който оставя управлението на Козимо и на брат му Лоренцо от 1420 г. нататък, когато тя става главният финансист на папството и има клонове в Рим, Флоренция и Венеция. През следващите десетилетия Козимо, който е по-надареният от двамата братя в бизнес управлението, разширява влиянието си в останалата част на Европа: през 1439 г. отваря клон във фламандския град Брюге, много важен център за международна търговия; през 1446 г. разширява своята мрежа и в Лондон. След смъртта на брат си през 1440 г. Козимо се присъединява към управлението на финансовите активи на Медичите от Джовани Бенчи, заедно с когото допълнително разширява влиянието на банката: в поземления регистър от 1457 г. Милано са добавени клонове (открити през 1452 г. и управлявани от Пиджело Портинари, който става доверен човек на приятеля и съюзника на Козимо – херцог Франческо Сфорца), Женева и Авиньон, както и малката банка на Анкона, вече открита през 1441 г. Благодарение на тези данни можем да разберем успеха на Козимо във външната политика, благоволението на суверените към него по време на първото му изгнание и голямата репутация, на която се радва. Освен това, благодарение на огромното си богатство, Козимо също повлиява на вътрешната политика на чужди държави, много по-мощни във военно отношение, като Кралство Англия напр.: Едуард IV, представител на Дом Йорк, който се бие срещу Дом Ланкастър във Войната на розите (1455-1485), успява да поддържа армията благодарение на многобройните финансови субсидии, които Козимо му дава. 

Личните активи на Медичите включват и множество занаятчийски магазини в града, наследени от баща му или закупени от него. В поземления регистър от 1427 г. Козимо притежава две мелници за вълна (към които през 1433 г. е добавена фабрика за коприна), които, въпреки че не дават толкова приходи, колкото обменните му курсове, все пак дават работа на много работници и стимулират търговията в града, както и укрепването на позицията на Медичите сред народните слоеве.

Историографска преценка

Оценки на Гуичардини и Макиавели 

Въпреки че де факто потиска всяка политическа инициатива, различна от тази, създадена от фракцията на Медичите, Козимо полага основите на богатството не само на семейството (впоследствие продължено от сина му Пиеро Подагрения и внука му Лоренцо Великолепни), но и на Флоренция и, за тези два аспекта заслужават променливо отношение сред съвременните му писатели. Ключът към успеха на Козимо всъщност е умереността: в град като Флоренция, враждебен към всякакъв вид диктатура, той оставя подобие на свобода, като никога не стои изрично над другите политици, но се държи винаги като скромен гражданин. Франческо Гуичардини в своите Флорентински истории очертава фигурата му по следния начин:

Освен това, очертавайки фигурата на също толкова известния му внук Лоренцо Великолепни, Гуичардини, въпреки че оценява както политическите, така и човешките качества, признава величието на Козимо: за разлика от своя внук Козимо е умел финансист, великолепен пропагандатор на общественото меценатство (за разлика от Лоренцо, който се концентрира главно върху частното строителство); от друга страна Лоренцо безспорно е по-вещ в литературата и изкуствата от дядо си Козимо. 

Николо Макиавели във Флорентински истории е по-изчерпателен от своя съвременник Гуичардини, изброявайки всичките заслуги и добри дела на  Козимо:

Модерна и съвременна историография 
Променливото мнение за Козимо де Медичи продължава до Модерната епоха. Вече описан на няколко пъти като господар на Флоренция от внука му Лоренцо, Козимо е „човек, абсолютно убеден, че притежава най-добрите квалификации да служи на страната си като водещ гражданин, покровител и защитник“. 

Възхваляван от Медичите, когато с Козимо I (1537 – 1574) те първо стават херцози на Флоренция и след това велики херцози на Тоскана през 1569 г., историографията от края на XVIII век (династията на Медичите изчезва през 1737 г. със смъртта на Джан Гастоне) и тази след това са разделени между онези, които считат Козимо за „циничен, егоистичен и буржоазен тиранин“ като швейцарецът Жан Шарл Леонар Симон дьо Сисмонди, и онези, които, като историците Джордж Фредерик Йънг, Джон Ригби Хейл, Тим Паркс и др., виждат едно просветено и мъдро управление въпреки потъпкването на републиканските свободи.

Личност

Политик 

Въз основа на свидетелствата на неговите съвременници фигурата на Козимо де Медичи отразява фигурата на отличен политик, способен да поддържа равновесието си чрез зачитане на републиканските свободи и в същото време да поддържа властта си, оставяйки ключовите постове в управлението на Флорентинската република на доверени хора. Франческо Гуичардини говори за „благоразумието“ като ключов термин от психологията му и същата концепция е приета от Хейл. Самият Веспасиано да Бистичи, негов библиотекар и приятел, се спира на благоразумието като основна характеристика на душевността на Козимо:

Сърдечен, приятелски настроен и искрен, Козимо е способен и на изключителна строгост в управлението на държавата. Според свидетелството на Макиавели Козимо, който е обвинен за изгнанието на семейство Албици и неговите симпатизанти, отговаря с известната фраза:

Това отношение може да се открие в конкретния случай към хуманиста Франческо Филелфо. Поради разногласия относно неговата културна политика, противоположна на наложената от Козимо, Филелфо е обект на нападение с нож на 18 май 1433 г. от някой си Филипо Казали, но хуманистът смята, че дългата ръка на Медичите стои зад подстрекателя.

Личен живот 
За личния живот на Козимо доста информация идва от Веспасиано да Бистичи, който разказва няколко история за неговия покровител: страхотната памет, страстта към земеделието, която той демонстрира в грижите за градината на манастира Сан Марко, либералността към културните дейци и художниците, при които не се ограничава до обикновеното меценатство. 

В отношенията със семейството си Козимо поддържа като цяло отлични отношения както със съпругата си Контесина, така и с двамата си синове Джовани и Пиеро. За съпругата на Козимо се припомня, че „Контесина де Барди е отлична съпруга, изцяло посветена на грижата за къщата и двете си деца“ и тази визия се появява и от 35-те писма, съхранявани в Архива на Медичите пред Принципата. 

Единственото петно в брачния му живот е извънбрачната му връзка с млада черкезка робиня на име Магдалена, купена във Венеция, от която има извънбрачен син Карло – забележителен духовник и бъдещ каноник на Kатедралата на Прато. Въпреки че е извънбрачно дете, Карло е посрещнат от Контесина като неин собствен син и е образован заедно с неговите двама полубратя.

Брак и потомство 

∞ 1415 за Контесина де Барди (* 1390, Флоренция; † 1473, пак там), дъщеря на Джовани де Барди, граф на Вернио, и на Емилия Панокиески от графовете на Елчи. От брака са родени двама сина: 

 Пиеро де Медичи „Подагрения“ (*14 юни 1416, Флоренция; † 2 декември 1469, пак там), де факто владетел на Флоренция (1464 – 1469), съпруг на Лукреция Торнабуони, от която има 4 сина (сред които Лоренцо и Джулиано) и 2 или 3 дъщери. Има и 1 извънбрачен син.
 Джовани де Медичи (* 3 юни 1421, Флоренция; † 23 септември 1463, пак там), банкер и меценат, съпруг на Джиневра дели Алесандри, от която има 1 син. Има и 2 вероятно извънбрачни сина.

От Магдалена, черкезка робиня, има един извънбрачен син:

 Карло де Медичи (* 1428 или 1430, Флоренция; † 29 май 1492, пак там), забележителен духовник и бъдещ каноник на Kатедралата на Прато.

Козимо Стари в масовата култура 
Фигурата на Козимо е централна в телевизионния сериал „Медичите“ (2016-2019), където в ролята му е Ричард Мадън. Присъства и в романа от 2016 г. „Династия на власт“ (Una dinastia al potere), който е първият от тетралогията за Медичите на италианския автор Матео Струкул.

Източници 
 Nicola Abbagnano, La filosofia del Rinascimento, in Nicola Abbagnano (a cura di), Storia della filosofia, vol. 3, Milano, TEA, 1995, ISBN 88-7819-721-1.
 BARDI, Lotta, detta Contessina, vol. 6, Roma, Istituto dell'Enciclopedia Italiana, 1964, SBN IT\ICCU\RAV\0018864. URL consultato il 10 aprile 2016.
 Mario Ascheri, Istituzioni Medievali, Bologna, Il Mulino, 1994, SBN IT\ICCU\RLZ\0224367.
 Martina Bianca, Martino V, in Enciclopedia dei Papi, vol. 2, Roma, Istituto dell'Enciclopedia Italiana, 2000, SBN IT\ICCU\USS\0002454. URL consultato il 24 settembre 2015.
 Vespasiano da Bisticci, Vite di uomini illustri del secolo XV, Firenze, Barbera, Bianchi e Comp., 1859, SBN IT\ICCU\SBL\0416595. URL consultato il 29 marzo 2016.
 Alfredo Bosisio, Il Basso Medioevo, in Federico Curato (a cura di), Storia Universale, IV, Novara, Istituto geografico De Agostini, 1968, SBN IT\ICCU\SBL\0106101.
 Guido Cappelli, L'Umanesimo da Petrarca a Valla, Roma, Carocci, 2010, ISBN 978-88-430-5405-3.
 Franco Cesati, I Medici - storia di una dinastia europea, Firenze, Mandragora, 1999, ISBN 88-85957-36-6.
 Pierluigi De Vecchi e Elda Cerchiari, Dal Gotico Internazionale alla Maniera Moderna, in Arte nel Tempo, 2, tomo I, Milano, Bompiani, 2004, ISBN 978-88-450-4221-8.
 Giulio Ferroni, La letteratura dell'Umanesimo, in Giulio Ferroni (a cura di), Storia della letteratura, vol. 4, Milano, Mondadori, 2006, SBN IT\ICCU\IEI\0251205.
 Eugenio Garin, L'umanesimo italiano, 3ª ed., Roma-Bari, Laterza, 2000, ISBN 88-420-4501-2.
 Francesco Guicciardini, Storie fiorentine, ora in Francesco Guicciardini, Storie fiorentine dal 1378 al 1509, a cura di Alessandro Montevecchi, Milano, Biblioteca universale Rizzoli, 1998, ISBN 88-17-17233-2.
 Paul Oskar Kristeller, Marsilio Ficino e Lodovico Lazzarelli. Contributo alla diffusione delle idee ermetiche nel Rinascimento, in Annali della R. Scuola Normale Superiore di Pisa. Lettere, Storia e Filosofia, vol. 7, n. 2/3, Pisa, 1938, pp. 237-262, ISSN 03938573 (WC · ACNP).
 George Frederick Young, I Medici, a cura di Giuseppina Taddei Saltini, Firenze, Salani, 1987, ISBN 88-7782-003-9.
 Denys Hay, Eugenio IV, Roma, Istituto dell'Enciclopedia Italiana, 2000, SBN IT\ICCU\USS\0002454. URL consultato il 31 marzo 2016.
 John Rigby Hale, Firenze e i Medici, a cura di Maurizio Papini, Milano, Mursia, 1980, SBN IT\ICCU\RLZ\0045253.
 Antonio Menniti Ippolito, Francesco I Sforza, duca di Milano, in Dizionario biografico degli italiani, vol. 50, Roma, Istituto dell'Enciclopedia Italiana, 1998. URL consultato il 1º settembre 2015.
 Dale Kent, Medici, Cosimo de', in Dizionario Biografico degli Italiani, vol. 73, Roma, Istituto della Enciclopedia italiana, 2009, SBN IT\ICCU\RMS\2456358. URL consultato il 10 maggio 2015.
 Niccolò Machiavelli, Storie fiorentine, Napoli, presso Giosuè Rondinella, 1863, SBN IT\ICCU\RAV\0223525. URL consultato il 29 marzo 2016.
 Indro Montanelli e Roberto Gervaso, L'Italia dei Secoli d'oro, in Storia d'Italia, 4ª ed., Milano, Rizzoli, 2000, ISBN 88-17-11813-3.
 Tim Parks, La fortuna dei Medici: finanza, teologia e arte nella Firenze del Quattrocento, a cura di Silvia Artoni, Milano, Oscar Mondadori, 2008, ISBN 978-88-04-57218-3.
 Daniela Pizzagalli, Tra due dinastie. Bianca Maria Visconti e il ducato di Milano, Milano, Camunia, 1988, ISBN 88-7767-011-8.
 Giorgio Porisini, Gli affari dei Medici, in Studi Storici, n. 2, Aprile - Giugno 1971, ISSN 00393037 (WC · ACNP), SBN IT\ICCU\UBO\2819767.
 Nicolai Rubinstein, The government of Florence under the Medici (1434-1494), Oxford, Clarendon Press, 1966, OCLC 504431.
 Ernesto Sestan, Le origini delle signorie cittadine: un problema storico esaurito?, in Giorgio Chittolini (a cura di), La crisi degli ordinamenti comunali e le origini dello Stato del Rinascimento, Bologna, Il Mulino, 1979, pp. 53-75, SBN IT\ICCU\SBL\0338782.
 Giovanni Tabacco, Egemonie sociali e strutture del potere nel medioevo italiano, Torino, Einaudi, 1974, SBN IT\ICCU\PUV\0431633.
 Ingeborg Walter, MEDICI, Piero de', vol. 73, Roma, Istituto dell'Enciclopedia Italiana, 2009, SBN IT\ICCU\RMS\2456358. URL consultato il 29 marzo 2016.
 (EN) K. Dorothea Ewart Vernon, Cosimo de' Medici, Londra, MacMillan, 1899, SBN IT\ICCU\TO0\0348814. URL consultato il 10 maggio 2015.
 Marcello Vannucci, Le donne di Casa Medici, Roma, Newton & Compton Editori, 2006, ISBN 88-541-0526-0.
 Cesare Vasoli, FICINO, Marsilio, vol. 47, Roma, Istituto dell'Enciclopedia Italiana, 1997, SBN IT\ICCU\IEI\0109350]. URL consultato l'8 aprile 2016.
 Paolo Viti, Filelfo, Francesco, in Dizionario Biografico degli Italiani, vol. 47, Roma, Istituto dell'Enciclopedia Italiana, 1997, SBN IT\ICCU\IEI\0109350. URL consultato l'8 aprile 2016.
 Pasquale Villari, La storia di Girolamo Savonarola e de' suoi tempi, Firenze, Le Monnier, 1930, SBN IT\ICCU\RLZ\024966

Обяснителни бележки

Библиографски бележки 

Родени във Флоренция
Италиански меценати
Италиански банкери
Медичи
Италианска аристокрация