Падежни форми на българските местоимения
В старобългарския език, за разлика от съвременния български, е съществувала морфологична категория падеж. 

Падежните „значения“, представляващи вид синтактични отношения, са се изразявали чрез морфеми във формите на думите. Българският език обаче започва да се развива по-различно от другите славянски езици и постепенно загубва своята падежна система. Тази тенденция към аналитизъм се появява в парадигмите на всички части на речта (макар че в съвременния български език са се развили и някои синтетични граматически форми като членуваните например) и най-общо се изразява със замяната на падежната форма от конструкция с предлог и обща форма на имената.

Все пак при някои части на речта падежните форми са се запазили. Така е при личните местоимения, които притежават три падежни форми – именителна, винителна и дателна.

Лични местоимения 

Дателните форми се употребяват, когато заместваното от тях име е във функция на непряко допълнение.с предлога „на“. Винителните форми се употребяват вместо допълнение изобщо: без предлог – в ролята на пряко допълнение, а с предлог – като непряко допълнение.
 Поканих Иван. Поканих него. Поканих го.
 Разсърдих се на Иван. Разсърдих се нему. Разсърдих му се.

Пълните дателни форми са архаизъм; вместо тях се използват винителните форми с предлог.
 Разсърдих се на него.

В българския език съществува явление, наречено удвояване на допълнението: когато то – независимо дали е пряко или непряко – се изразява от две падежни местоименни форми:
 Него го назначиха. На него му донесоха подарък;
или от име и местоименна форма:
 Иван го назначиха. На Петър му донесоха подарък.

Това удвояване е задължително само в един случай: когато самата глаголна форма (обикновено безлична) непременно изисква местоимение. Например
 Иван го е срам.

Не може:
 Иван е срам.

В останалите случаи удвояването не е задължително. Напротив, спорно е дали удвояването на допълнението е правилно от гледна точка на езиковата норма. Много езиковеди препоръчват вместо
 Мене ме е яд. На него му е мъчно.

да се казва:
 Яд ме е. Мъчно му е.

Обаче има случаи, когато удвояването на допълнението предотвратява двусмислие. Сравнително свободният синтаксис на българския позволява изречението да започва с допълнението вместо с подлога. Например в изречението:
 Иван го обиди Петър, а не Росен.

местоимението „го“ не бива да се изпуска. В противен случай ще се разбере, че Иван е обидил Петър, а не, както е в действителност, че Иван е бил обиден от Петър.

Тъй като падежните форми на личните местоимения за именителен и винителен падеж се образуват от различни основи (аз – мене; той – него), те се чуват от българите като различни думи и при употребата им грешки не се допускат.

Други местоимения 
При останалите местоимения падежните форми са от една основа и именно при тях се греши най-много под влияние на тенденцията именителната форма да измести останалите. Често казваме

На кой даде моята книга?

вместо правилното

На кого даде моята книга?

Изразът

Кому даде моята книга?

е граматически правилен, но звучи архаично. Такива дателни форми се употребяват все по-рядко, само с определена цел – за архаизиране на речта или в т. нар.висок стил.

Употребата на винителната форма е задължителна както за въпросителните местоимения, така и за всички останали, образувани от тях:
 кой – кого – на кого (кому), за кого, от кого
 който – когото – на когото (комуто)
 някой – някого – на някого (някому)
 никой – никого – на никого (никому)
 всеки – всекиго – на всекиго (всекиму)

Тези падежни форми се използват, когато местоимението замества съществителни, назоваващи лица. Например: ...човекът, на когото разчитам...; но ...шансът, на който разчитам...

Груба грешка е употребата на дателната местоименна форма с предлог, например

На никому няма да кажа това.

Правилните варианти са:

Никому няма да кажа

или

На никого няма да кажа.

Бележки

Външни препратки 
 Иван Г. Илиев. „Теория на относителността. Българските относителни местоимения – произход и развой“.

Местоимение
Българска граматика