Мариово
Марѝово или Морѝово (понякога книжовно Марѝхово или Морѝхово, , , Морихово) е историко-географска област в южната част на Северна Македония, чието население се отличава със специфична етнография и традиции.

География 

Мариово е ридско-планинска област, разположена в южната част на Северна Македония по средното течение на река Църна (Черна). Източната граница на областта е планината Козяк, която я отделя от областта Витачево и от Тиквеш и Гевгелийско. От югоизток Нидже я отделя от областите Воденско и Мъглен в Гърция. Селечката планина оформя западната граница на Мариово и я отделя от котловината Пелагония, а планината Дрен от север я отделя от областта Раец и Прилепско. При навлизането си в Мариово река Църна образува Скочивирската клисура – най-дългият пролом на територията на Северна Македония.

Цялата област Мариово има площ от 1251 квадратни километра и е разделена на две етногеографски части – Мало Мариово, по левия бряг на Църна и Големо Мариово, по десния (също Младо и Старо Мариово). Това е най-високата котловина в областта Македония с надморска височина 1050 m.

Мариовски минен басейн 

Първите следи от рудодобивна дейност в Мариово са от XII – XIII век. В ранния период на османското владичество в областта са се добивали креда и каменни въглища.

През XIX век сръбският геолог Йован Цвиич прави проучване на Мариово и намира следи от руди около село Рожден и около рудника Алшар (Алчар). Над село Рожден е открит рудник за хромит, а в местността Изгорена чука – такъв за железни руди. На повърхността на скалите се срещат кристали от гипс, легла от гипс и сяра, а така също и каменни въглища.

През 1889 година са направени първите изследвания на рудата в Мариовския минен район, а през 1891 година започва обработването ѝ. Годишният добив е около 400 – 500 тона антимон, реалгар и аурипигмент. Тази руда съдържа до 60% антимон без други примеси. Геологът Кренер намира нов минерал там, а Фулон намира стиблит, сервантит, валентинит и антимонов бленд.

В същия минен басейн спада и рудникът за хром в местността Левирова тумба край Саракиново, Воденско.

Села 

В административно отношение до 2004 година Мариово е разделено на три общини: Битолско Мариово – община Старавина, Прилепско Мариово – община Витолище и Тиквешко Мариово – западната част на община Конопище. Днес Битолско Мариово е в община Новаци, Прилепско Мариово в община Прилеп, а Тиквешко Мариово в община Кавадарци. Най-голямо село и традиционен център на Мариово е село Витолище.

Битолско Мариово: Будимирци, Бърник, Градешница, Грунища, Зовик, Ивени, Маково, Орле, Петалино, Рапеш и Старавина.

Прилепско Мариово: Бешище, Вепърчани, Витолище, Върбско, Гугяково, Дуне, Живово, Кален, Кокре, Крушевица, Манастир, Пещани, Полчище и Чанище.

Тиквешко Мариово: Галище, Клиново, Майден, Рожден и Ръжаново.

История 

Морихово се споменава като част от Мъгленската епархия на Охридската архиепископия в хрисовула на император Василий II от 1019 година.

В Мариово по време на османското владичество не е заселвано турско или друго мюсюлманско население и не е извършвана ислямизация – според легендата името на областта идва от красавицата Мария, която приела да стане жена на един турски бей срещу условието, че в областта няма да се турчат други хора, няма да се заселват турци и няма да се строят джамии. В 1564 – 1565 в областта избухва Мариовската буна. През XIX–XX век е широко разпространена легендата, че името на областта идва от Мара Шишман, родственичка на последния български цар Иван Шишман, която получава Мариово като личен дар от султан Мурад I и запазва населението от ислямизация.  Всъщност областта е обявена за султански Хас (т.е. лично владение на султана) и затова не е колонизирана с мюсюлмани или ислямизирана.

В 1848 година руският славист Виктор Григорович описва в „Очерк путешествия по Европейской Турции“ Маріуво като окръг от 20 села в битолското поле с българско население.

В 1861 година австрийският дипломат и лингвист Йохан Георг фон Хан описва Мариово (Мариофце) в книгата си Reise von Belgrad nach Salonik като планинска местност, състояща се от 19 български села, обитавани в голямата си част от пътуващи дървари, разбиращи от строежа на дъскорезници. Най-голямото село било Дуние със 100 къщи, а второто по големина Витолице с 90 къщи.

През XIX и началото на XX век всички села от Битолско Мариово са гъркомански и областта се превръща в най-северния център на Гръцката въоръжена пропаганда в Македония. От Битолско Мариово са известните андартски капитани Петър Сугарев (Петрос Сугаракис), Андонис Зоис и Стоян Цицов (Стефос Цицу). Днес един от площадите на Солун се нарича „Морихово“. От българска страна в Мариово действа четата на Коста Мориовски.

В 1918 година Петър Карчев, кореспондентът на Четвърта пехотна преславска дивизия, разквартирувана в Мариово пише:

В последните десетилетия населението на областта масово мигрира към Битоля, Прилеп, Скопие или в чужбина. Според преброяването от 2002 година Мариово има 1160 жители, от които 1147 или 98,88% македонци.

Личности 
 Родени в Мариово
  Иван Николаев, български опълченец, IV опълченска дружина, умрял преди 1918 г.
  Стоян Мариовчето, деец на ВМОРО

Литература 
 Трайчев, Георги, Мариово, Македонска библиотека № 1, София 1923.
 Мариово (трето издание), София, 1942 година
 Μόδης, Γ. Χ., "Μορίχοβο", Μακεδονικό Ημερολόγιο 1909.
 "Статистическо описание. Споменик за села назьиваемьiй Морiево Прилепско", статия от Йордан Хаджиконстантинов Джинот публикувана във в-к „Цареградски вестник“, год. X, бр. 458, Цариград, 21 ноември 1859 година

Бележки 

Историко-географски области в Северна Македония