Стефан Душан
Стефан Урош IV Душан () е средновековен сръбски владетел от 8 септември 1331 до 20 декември 1355 г., създател на Душановото царство през 1346 г. По негово време Сърбия достига предела на своето териториално разширение, превръщайки се в най-силната балканска държава. Стефан Душан издава Душановия законник, свидетелство за правното уреждане на обществения живот на Балканите през средните векове. Той е единственият владетел от династията на Неманичите, който не е канонизиран за светец.

Произход 
Стефан Душан е първороден син на Стефан Дечански и Теодора Смилец, дъщеря на българския цар Смилец. По бащина линия е внук на Анна Българска — дъщеря на българския цар Георги I Тертер и съпруга на Стефан Милутин.

Биография 
През детството си бъдещият крал Стефан Душан прекарва седем години в Константинопол (1314–1320 г.), където учи гръцки, запознава се със старогръцката култура и изтънчен столичен живот, вниквайки в същността на Източната Римска империя (Византия). Сам по себе си той е повече войнствен, отколкото дипломатичен – като младеж се отличава с победите над босненския бан Стефан II Котроманич през 1329 г. и видинския цар Михаил III Шишман при Велбъжд през 1330 г. Независимо от воинските му качества и изяви, той остава през целия си живот обладан от и под влияние на византийския универсализъм, закодиран в имперската идея.

По ред причини е в конфликт с баща си (една от които е опасността престолът да бъде наследен от неговия полубрат Симеон Синиша), когото сваля от трона с помощта на пробългарското православно духовенство, коронясвайки се за крал на 8 септември 1331 г. През 1332 г. се жени за Елена Българска, сестра на новия търновски владетел и бивш ловешки деспот Иван Александър, която оказва голямо влияние върху него, раждайки му син – наследилият престола Урош (Стефан Урош V), а също и две дъщери, една от които според някои изследователи се е казвала Ирина.

Управление 
През първите години от властването си Душан се бори срещу ромеите (1334 г.), като военните действия срещу тях продължават с малки и големи прекъсвания до смъртта му през 1355 г. На два пъти води война срещу унгарците, в голямата си част защитна. В мир е с Търновското царство, което дори му се притичва на помощ на няколко пъти. Използва гражданската война във Византия между невръстния Йоан V Палеолог и регента Йоан Кантакузин, за да завземе от 1342 г. нататък византийските земи от Стара планина до Кавала (с изключение на Пелопонес и Солун, за офанзива срещу които проблем се оказва липсата на флот).

След тези успехи е провъзгласен за цар в Сяр и е тържествено коронован в Скопие на 16 април (Великден) 1346 г. за „цар и самодържец на сърби и гърци“ от въздигнатия специално за целта в печки патриарх сръбски архиепископ Йоаникий II (българин по произход) с изричното съгласие и благоволение на българския патриарх Симеон и архиепископа на Охрид Никола. Тъй като не подхожда на царството да е без патриаршия, за целта той издейства повишаването на дотогавашната сръбска църква на свети Сава от архиепископия в патриаршия, обдарявайки ктиторски атонските манастири и обявявайки се за владетел на Света гора и всички гръцки архиепископии, подчинени на Константинопол. За тези си деяния е анатемосан от Константинополската патриаршия.

Изправяйки се срещу силното Душаново царство, ромеите търсят помощ от турците, допускайки ги за първи път да стъпят в Европа. Първото сражение между сърбите и турците се провежда през 1345 г. и завършва трагично за първите. През 1348 Стефан Душан превзема Тесалия и Епир. Той вижда в турското присъствие на Балканите опасност и търси начини да го отблъсне, но тези му намерения са прекъснати от маджарите, които през 1350 г. опитват да си върнат Хум (Захълмие).

Грандиозните имперски замисли на Душан (да основе една нова Византийска империя на южните славяни) са осуетени от преждевременната му смърт на 20 декември 1355 г., която вероятно е настъпила вследствие на отравяне. Погребан е в манастира „Свети Архангели“ близо до Призрен. След създаването на Югославия останките му са пренесени в Белград.

Стефан Душан е най-великият владетел от средновековната владетелска династия на Неманичите, но след смъртта му прекалено бързите териториални придобивки са скоро загубени. Гръцките земи под негово владичество вследствие на оформеното си народностно самосъзнание и по-различна култура постоянно са във вражески отношения с централната власт. Сръбските жупани и духовенство също не са във възторг от него и от изявите му. Етническата еклектика на владените от него земи не предполага дълготрайност на завоеванията му. Душан не успява изцяло и систематично да стабилизира своите постижения (макар да предприема стъпки в тази насока – Душанов законник), което е една от причините за разпадане на неговото царство. Краят на Душановото царство настъпва след Чирменската битка и кончината на Стефан Урош.

Душанов законник 

Душановият законник е най-важният закон на Душановото царство. Оригиналът му не е запазен, като днес съществуват 20 негови преписа. Някои от тях (загребският, раванишкият и софийският препис) започват с думите: „Законник на пречестният и христолюбивият македонски цар Стефан, владетел сръбски, български, угро-влашки, далматински, арбанашки, и на много други региони и страни“.

Кръстьо Мисирков за Стефан Душан 
Българският публицист Кръстьо Мисирков намира Стефан Душан повече за западнобългарски цар, отколкото за рашки (сръбски) , имайки предвид провежданата от него политика, а и деянията му, които разкриват неговите пробългарски настроения:
 бракът му със сестрата на Иван Александър, от който се ражда престолонаследникът Стефан Урош;
 прекрасните му отношения с Иван Александър и липсата на каквито и да е конфликти с Българското царство;
 стремежът му към териториално разширение на юг (аналогичен със Самуиловия) — включване в царството на византийски земи в Тесалия, Епир, Етолия и Акарнания (населени и с българи), достигащи до Ахея;
 игнорирането на сръбските земи и доскорошен център на държавата във вътрешната (толериране и уповаване на българското болярство от южните предели на царството, за сметка на старите рашки жупани) и външна (насоченост на юг [към български предели], за сметка на западната, т.е. към естествено сближение и обединение на сръбските земи) имперска политика;
 персоналното му недолюбване от сръбската и гръцка историография (независимо от политическия и културен възход и достижения на православната Душанова империя), изразяващо се в неканонизирането му за светец от Сръбската православна църква (единственото изключение за Неманичите), в съчетание с анатемосването му от Гръцката православна църква с формален повод – заради включване на Света гора към територията на Душановото царство;
 отношението към Стефан Дечански след Велбъждската битка, заради отказа на баща му да приеме предложението на българското болярство за обединение на двете държави под един скиптър (обосноваван и с наследственото право на първия му братовчед – Иван Стефан [→син на Анна Неда, сестра на баща му Стефан Дечански и негова леля←] над търновския престол), като в обратния случай би се позволило, на него престолонаследника на Стефан Дечански, да наложи българската царска корона (което между другото и прави с българска подкрепа в 1346 г.);

Мисирков характеризира по следния начин Стефан Душан:

Символните градове на Душановата държава (просъществувала и след смъртта му – по времето на управление на сина му Стефан Урош), са все центрове, свързани с българската история, а не със сръбската – Призрен (столица), Скопие (коронован за цар) и Сяр (след превземането му прогласява въздигането на държавата в царство). Неколкократно Стефан Душан се именува и поменава и за български владетел на български земи.

Вижте също 
 Простагма на Стефан Душан до кефалията Райко
 Обща хилендарска грамота на Стефан II Милутин и Стефан Душан
 Средновековни сръбски земи
 Втора българска държава

Родословие

Бележки

Външни препратки 
 Batricevic, Ana, „Legal Transplants and the Code of Serbian Tsar Stephan Dushan: A Comparative Study“ (22 декември 2006). Available at SSRN
 A site made on the occasion of the 650th anniversary of the promulgation of Dushan's Code. Contains the full text of the Code in Serbian, Russian and English
 Портрет на Стефан Душан върху родословното дърво на Неманичите от църквата в манастира „Високи Дечани“ 
 Историјска библиотека:Стефан Душан

 
Православни монарси