Христо Татарчев
Христо Николов Татарчев с псевдоним А. Светомиров е български лекар и революционер, деец на Българския таен централен революционен комитет, основател на Вътрешната македоно-одринска революционна организация и офицер от Българската армия във войните за национално обединение.

Биография

Ранни години 

Христо Татарчев е роден на 16 декември 1869 година в град Ресен, тогава в Османската империя, в богато банкерско и търговско семейство. Негов брат е Михаил Татарчев, а братовчед Божирад Татарчев, също революционери от ВМОРО.

Първоначално учи в Ресен, а от 1882 до 1887 година в Брацигово и в Пловдив. През 1885 година като гимназист в Пловдив участва в подготовката на Съединението, организирано от Българския таен централен революционен комитет. По препоръка на началника на тайната полиция на БТЦРК Спиро Костов за агенти и куриери на комитета са приети Христо Татарчев, Пере Тошев, Андрей Ляпчев и Петър Кушев.

Включва се като доброволец и в последвалата Сръбско-българска война с Македонския батальон. Завършва гимназия в Пловдив в 1887 година и заминава да учи медицина в Цюрих. От 1890 година учи в Университета „Фридрих Вилхелм“ в Берлин, където се дипломира като лекар на 18 юни 1892 година с дипломна работа на тема „Професионални неврози", която по-късно отпечатва. От средата на септември 1892 година Христо Татарчев е назначен за лекар в българска мъжка гимназия в Солун.

През лятната ваканция на 1893 година Татарчев обикаля големите градове на Македония Гевгели, Дойран, Струмица, Радовиш, Щип, Кочани, Кратово, Куманово, Скопие и Велес за да проучи политическото и икономическото състояние на българското население и „положението на страната и главно на българщината“. През август в Солун се запознава с Даме Груев, с когото има четири срещи, на които разговарят за „дейността, която им предстои като българи, за да се подобри политическото състояние на народа ни“. На 23 октомври 1893 година в квартирата на книжаря Иван Хаджиниколов се събират Христо Татарчев, Дамян Груев, Иван Хаджиниколов, Антон Димитров, Петър Попарсов и Христо Батанджиев и създават Вътрешната македоно-одринска революционна организация. За образец на устава и наредбата на организацията те използват „Записки по българските въстания" на Захари Стоянов.

Дейност във ВМОРО 

На 27 август 1894 Христо Татарчев председателства Ресенския конгрес. Решава да участва в изборите за църковно-училищен околийски общински съвет в Солун и получава 90% от гласовете, но след манипулация от страна на екзархийската партия не взима поста.

Христо Татарчев е избран за председател и на Солунския конгрес от лятото на 1896 година. От този конгрес организацията започнала да се нарича БМОРК, като към нея се присъединява и Одринският революционен окръг и се изпраща задгранично представителство в София, за да поддържа тесни връзки с ВМОК, българското правителство и партиите. За първи представители са изпратени Гоце Делчев и Гьорче Петров.

Христо Татарчев е заточен в Подрум кале, заедно с другите ръководители на ВМОРО след аферите от 1901 година. Заедно с Христо Матов и Пере Тошев е помилван на 19 август 1902 година, по случай рождения ден на султана. На 30 август в Гърция е затворен по скроено обвинение за участие в убийството на гръцки лекар. Освободен е под натиска на България, където и отива, за да стане член на задграничното представителство на ВМОРО.

Между 2 и 4 януари 1903 година в Солун се провел втория Солунски конгрес на организацията, който взел решението за вдигане на Илинденско-Преображенското въстание. Задграничните представители приели решенията и заработили за подготовката му. Христо Татарчев и Христо Матов оглавили създалото се в началото на 1903 година благодетелно братство за подпомагане на пострадалите в Македония и Одринско. След въстанието те връчват „Мемоар на Вътрешната организация" на българската и световната общественост, в който е описан хода на въстанието, участниците в него и жертвите от страна на мирното население. Турското правителство се свързва с Христо Татарчев, като иска от него проект за реформи в Македония и Одринско, който той своевременно съставя и праща чрез посредник. Влиза в конфликт с поддръжниците на Яне Сандански и не участва в дейността на ВМОРО до Кюстендилския конгрес от март 1908 година, където е избран за съветник на задграничното представителство, заедно с Тодор Лазаров, Пейо Яворов и Христо Силянов. След Младотурската революция открито подкрепя Съюза на българските конституционни клубове, но не участва в дейността му. В 1910 година е избран за запасен член на Централния комитет на ВМОРО.

Обществена дейност 

Христо Татарчев е лекар, санитарен подпоручик в българската армия през Балканската война, Междусъюзническата война и Първата световна война. Носител е на народен орден „За военна заслуга“.
За 15-годишнината от Илинденско-Преображенското въстание изнася реч в Крушево.

След двете национални катастрофи на България Христо Татарчев продължава да се занимава с революционна дейност. През есента на 1920 година участва в създаването на Македонската федеративна организация. 

Участва като делегат от Пловдивското македонско братство в обединителния конгрес на Македонската федеративна организация и Съюза на македонските емигрантски организации от януари 1923 година.

Неразбирателството му с Тодор Александров е причина да напусне България и да се засели със семейството си в Торино. Пише мемоарите си, а през цялото време до Втората световна война пише статии за вестниците „Македония“, „Заря“, „Вардар“. Става близък приятел на Иван Михайлов. Заселва се временно в родния си Ресен след анексията на Македония през април 1941 година от България. По-късно се връща в София, но през 1943 след бомбардировките се мести в Нова Загора. През 1944 г. германците му предлагат поста на президент на Независима република Македония, но той отказва. След войната в резултат на започналата комунистическа политика на репресии и македонизация заминава за Торино и там умира в изгнание на 5 януари 1952 година.

На д-р Христо Татарчев са наречени улици в Благоевград и в Скопие.

В София е издигнат е паметник-мавзолей на д-р Христо Татарчев в алеята на опълченците в Централните софийски гробища и на 23 октомври 2010 година костите му са положени в него с официална церемония.

Спомените му за първия централен комитет на Вътрешната организация са публикувани (1927) от Любомир Милетич в книга IX от поредицата „Материали за историята на македонското освободително движение“.

Мисли на Христо Татарчев

Македонци

Основаване на ВМОРО

Илинденско-Преображенско въстание

Формирането на българската народност

Източници 

 Статията на д-р Татарчев „Сръбският вандализъм в Македония и Далмация“, публикувана във в-к „Македония“, брой 1856, год. VII, стр. 3, София, 27.XII.1932 г. качена в „Библиотека Струмски“
 "Основаване и развитие на Вътрешната М.О.Р. Организация", публикувано във в. "Родина", брой 674, Скопйе, 26 август 1918 година
 Статията на д-р Татарчев „Илинден – символ на свобода и сплотеност“, публикувана във в-к „Македония“, брой 2020, год. VII, стр. 3, София, 18.VII.1933 г. качена в „Библиотека Струмски“
 Ръкописното завещание на д-р Татарчев писано в Торино, Италия, 6. VII. 1942 г. и качено в „Библиотека Струмски“
 
 "ВМРО като митологична и реална същност (Спомени; Торино 1936 г.)", публикувано в 
 Д-р Христо Татарчев, „Македонския въпрос, България, Балканите и Общността на Народите“, съставители Цочо Билярски, Валентин Радев, Унив. Изд. „Св. Климент Охридски", София, 1996.
 Спомени на Христо Татарчев – на български
 "Христо Татарчев - Спомени", публикувано в "Спомени; И.Х. Николов, Д. Груев, Б. Сарафов, Ј. Сандански, М. Герџиков, д-р Х. Татарчев", Скопје, 1995 година
 "Уверение от Българска Екзархия; Свидетелство за Свято Кръщение на Христо Татарчев", Ресен, 24 май 1895 година
 "Писма от Солун (псевд. "Света гора")", Солун, 1900 година
 "Мислата за слобода кај македонскиот народ; Конституирање на Македонската револуционерна организација", публикувано в "Македонската револуционерна организација и д-р Христо Татарчев (помеѓу митот и реалноста)", Скопје, 2017 година
 "Револуционерната дејност; Основачкиот конгрес на Внатрешната македонска револуционерна организација; Средства и вооружување", публикувано в "Македонската револуционерна организација и д-р Христо Татарчев (помеѓу митот и реалноста)", Скопје, 2017 година
 "Борбата на ВМРО со егзархиската струја во Македонија; Политиката на ВМРО спрема ВК - генерал Николаев", публикувано в "Македонската револуционерна организација и д-р Христо Татарчев (помеѓу митот и реалноста)", Скопје, 2017 година
 "Мешањето на Задграничното претставништво во конституирањето на ВК со офицери; Политиката на ВМРО спрема бугарските влади", публикувано в "Македонската револуционерна организација и д-р Христо Татарчев", Скопје, 2017 година
 "Четничкиот институт; Пропагандите; Заточеништвото на ЦМК во Подрум Кале (Мала Азија)", публикувано в "Македонската револуционерна организација и д-р Христо Татарчев", Скопје, 2017 година
 "Советувањата на видните дејци на ВМРО кои се наоѓаа во Софија по прашањето за востанието; Гемиџиите и Солунскиот атентат; Илинденското востание", публикувано в "Македонската револуционерна организација и д-р Христо Татарчев", Скопје, 2017 година
 "Востанието во Одринско, Востанички дејствија во Серскиот и Солунскиот сандџак, Задушување на востанието", публикувано в "Македонската револуционерна организација и д-р Христо Татарчев", Скопје, 2017 година

Родословие

Бележки 

Дейци на БТЦРК
Дейци на ВМОРО
Български революционери от Македония
Дейци на Македонската федеративна емигрантска организация
Дейци на Временното представителство на обединената бивша Вътрешна революционна организация
Български военни дейци от Сръбско-българската война
Български военни дейци от Балканските войни
Български военни дейци от Първата световна война
Български офицери от Македония
Български лекари от Македония
Български военни лекари
Българи в Италия
Възпитаници на Цюрихския университет
Погребани в Централните софийски гробища
Родени в Ресен
Носители на орден „За военна заслуга“
Български подпоручици
Починали в Торино
Христо
Доброволци в Българската армия в Сръбско-българската война