Литературознание
Литературознанието или науката за литературата е обобщаван термин за набора от науки, изследващи художествената литература като явление на човешката култура. Състои се от три основни дяла: литературна теория, литературна критика и литературна история. Производен термин е литературовед.

„Литературознание“ е калка (буквален превод) на руския термин „литературоведение“, който от своя страна произлиза от немския „Literaturwissenschaft“ (макар в Германия да се използва често и терминът „Literaturforschung“). Немският термин е въведен от германиста Ернст Елстер в книгата му Prinzipien der Literaturwissenschaft (1897). В руския език думата „литературоведение“ се появява в началото на 20-те години на 20 век, а в широка употреба навлиза през 1924 – 1925 г..

Днес в България не са малко филолозите, които го смятат за остарял, архаизиран термин, свързвайки го с епохата на „социалистическия реализъм“. За тях адекватно на съвременността е да се говори за „литературна критика“ като едро понятие, обхващащо всички науки за литературата и заедно с това оперативната критика и литературната есеистика.

Според определение от епохата на Народна република България, това е „хуманитарна наука, изучаваща художествената литература, нейната обществена и културна функция, спецификата и закономерностите в литературния процес“.

Днес подходите към литературата са много и най-различни и при това в голяма степен оформени като самостоятелни – критика през психоанализата, херменевтична критика, нов историцизъм, литературна семиотика и т.н., и не се ограничават до основните дялове на предишния тип изучаване на литературата, наречен „литературознание“, съвместим основно в история на литературата и теория на литературата, тук литературната критика е задължаваща се и ограничаваща се в предните две, най-много и с участието на езикознанието в най-общ план.

Също така за разлика от „литературознанието“ от епохата на НРБ, което е подвластно на „големите наративи“, съвременните литературни науки имат различни обекти на изследване, неограничаващи се до т.нар. „канон“ или с други думи задължителните автори в училищната програма. Има интерес към автори, които са пренебрегнати от канона или са останали извън него по някакви, много често идеологически причини, търсят се текстове с качества на литература и с литературна стойност в различни посоки. По тази причина съвременните науки за литературата включват сравнително изучаване на литературите (литературите на различни народности, социални общности, религиозни групи и т.н.), изучаване на афроамериканска литература, литература специфична за жените, ЛГБТ (куиър) литература и т.н.

Библиография 
 Тери Игълтън, Теория на литературата, превод Румяна Рубенова, София: Университетско издателство „Св. Климент Охридски“, 2001 (ISBN 954-07-0419-7)
 Тери Игълтън, Увод в литературната теория, превод Елика Рафи, София: изд. Агата-А, 2003 (ISBN 954-540-029-3)
 Никола Георгиев, Мнения и съмнения. По дирите на едно литературоведско чергарство, студии (2001)
 Никола Георгиев, Почит и прочити. Литературознание на неограничените възможности (2003)
 Никола Георгиев, Тревожното литературознание (2006)

Източници

Външни препратки 
 Книги в областта на литературознанието в руската електронна библиотека Гумер 
 Раздел „Литературознание“ на страниците на научнопопулярното списание Скепсис 
 Луков Вл. А., „Литература: теоретические основания исследования“, в: Знание. Понимание. Умение. 2005, № 2, стр. 136 – 140 
 Тарасова Е. К., „Современное немецкое литературоведение: традиции и перемены“, в: Знание. Понимание. Умение. 2005, № 2, стр. 159 – 164