Емборе
Емборе (, Емборио, катаревуса: Εμπόριον, Емборион) е село в Егейска Македония, Република Гърция, част от дем Еордея, област Западна Македония.

География 
Селото е разположено на 14 километра западно от демовия център град Кайляри (Птолемаида) в подножието на планината Мурик (Мурики).

История

Етимология 
Името е от *ембор, тържище, пазар, стара заемка от гръцкото ἐμπόριον. В XIV век е засвидетелствано като Ѥборѥ. Сравнимо е с Ямборано, Кюстендилско.

В Османската империя 
Златко Каратанасов, учител в Емборе от 1884 до 1887 година, разказва следната легенда за името на селото:

В османските данъчни регистри от средата на XV век Ембория е споменато с 14 глави на семейства и двама неженени: Никола, Михал, Леко, Йорг, Димитри, Йорг, Божин, Стайко, Никола, Стамат, Мано, Стано, Стефан и Райко, и две вдовици Йелена и Мара. Общият приход за империята от селото е 952 акчета.

В османски данъчни регистри на немюсюлманското население от вилаета Филорине от 1626 – 1627 година селото е отбелязано под името Енбория със 71 джизие ханета (домакинства).

В края на XIX век Емборе е смесено българо-турско село. До към края на 60-те години селото е седалище на Мъгленската епархия, като катедрална църква е „Свети Мина“. В 1865 година в училището в селото започва да преподава емборецът поп Димитър. Съселянинът му Димитър Македонски научава поп Димитър да пише на български, изпраща му учебници и така в 1876 година (или в 1868) в Емборе е открито първото българско училище в Кайлярско. В 1884 година в селото преподава Арсени Костенцев и училището започва официално да се нарича българско.

Александър Синве („Les Grecs de l’Empire Ottoman. Etude Statistique et Ethnographique“), който се основава на гръцки данни, в 1878 година пише, че в Емборион (Emborion), Мъгленска епархия, живеят 320 гърци. В „Етнография на вилаетите Адрианопол, Монастир и Салоника“, издадена в Константинопол в 1878 година и отразяваща статистиката на мъжкото население от 1873 Ембари (Embari) е посочено като село в каза Джумали с 280 домакинства с 680 жители българи и 80 жители мюсюлмани.

Според Златко Каратанасов Емборе е градец с 300 къщи, от които 30 турски, а останалите чисто български. В Емборе има три църкви – главната „Свети Мина“, гробищната „Свети Николай“ и „Св. св. Константин и Елена“ (Еленица) – на северозапад в гората. В училището, издържано от Христо и Никола Върбенови, има четири пълни отделения, в които в 1884 година преподават Каратанасов, Атанас Попдимитров и Арсени Костенцев, а от учебната 1885 – 1886 година се открива и І клас. Леринският митрополит Калиник се опитва чрез пашата от Селфидже да затвори училището, но с подкуп Костенцев успява да спечели местните власти. В учебната 1885 – 1886 година Костенцев, който влиза в конфликт с българската община, е заместен от Христо Нечов от Битоля и в училището се открива ІІ клас.

В 1885 година с правителствено решение на българите са дадени църквите „Свети Мина“ и „Св. св. Константин и Елена“ (Еленица), а „Свети Николай“ остава за гъркоманите. В 1895 година владиката Йоаникий Мъгленски безуспешно се опитва да овладее „Свети Мина“ с аргумента, че в нея е погребан последният емборски владика. В резултат са арестувани председателят на българската община поп Димитър, синът му Кръстьо Димитров, чорбаджията Никола Чирков, внук му Динката Чирков, учителят Иван Чеков и няколко жени, сред които сестрата на Димитър Македонски Лена.

В 1889 година Стефан Веркович („Топографическо-этнографическій очеркъ Македоніи“) пише за Емборе:

Атанас Шопов посещава Емборе и в 1893 година пише:

Според статистиката на Васил Кънчов („Македония. Етнография и статистика“) в 1900 година Емборе има 1320 жители българи и 200 жители турци. В началото на XX век почти цялото Емборе е под върховенството на Българската екзархия. По данни на секретаря на екзархията Димитър Мишев („La Macédoine et sa Population Chrétienne“) в 1905 година в селото има 1640 българи екзархисти и 120 патриаршисти. В селото функционират три български училища – две основни и едно прогимназиално. Главен учител е Никола Киров, а търговецът Ник. Андреев притежава дюкяни в Емборе.

В подготовката за въстание от ВМОРО Емборе е включено в Мокренския център. Мокренецът Анастас Симеонов описва ситуацията в селото преди Илинденско-Преображенското въстание в 1903 година:

Според гръцка статистика от 1904 година в Емборион живеят 410 българи схизматици, 400 елиногласни християни и 400 туркогласни мюсюлмани.

Като будно българско село Емборе пострадва значително от гръцката въоръжена пропаганда в Македония. След няколко заплашителни писма (вижте s:Писмо до жителите на село Емборе от гръцки андарти) на 27 април 1907 година селото е нападнато от гръцки андарти и отчасти опожарено, при което загиват няколко жени.

Христо Силянов в „Писма и изповеди на един четник“ пише за Емборе:

След Младотурската революция на 16 януари 1909 година емборската община изпраща следната телеграма до Отоманския парламент:

При избухването на Балканската война в 1912 година 26 души от Емборе са доброволци в Македоно-одринското опълчение.

В Гърция 
През войната селото е окупирано от гръцки части и остава в Гърция след Междусъюзническата война. Местните българи са подложени на терор, изнасилвания и друг натиск от страна на гръцката администрация и членовете на бившите гръцки чети, в резултат на което част от българското население се изселва в България. Боривое Милоевич пише в 1921 година („Южна Македония“), че Ембори има 250 къщи славяни християни и 50 къщи турци.

В 1924 година след гръцката катастрофа в Гръцко-турската война в Емборе са заселени 182 гърци бежанци от Мала Азия. В 1928 година Емборе е смесено местно-бежанско селище с 45 бежански семейства и 186 жители бежанци.

В документ на гръцките училищни власти от 1 декември 1941 година се посочва, че в Емборе живеят 200 „чуждогласни“ семейства и 70 бежански от Понт и Мала Азия.

Съборът на селото е на Свети Мина.

Личности 

Родени в Емборе
  Анастас Прокопанов (1907 – 1988), български учен, преподавател в Медицинския факултет в София
  Благой Димитров (1856 – 1944), български просветен деец
  Васил Бъчваров (1913 - 1984), български революционер
  Васил Василев (1896 – ?), български общественик
  Васил Каравасилев (1893 – 1924), български комунист
  Василиос Йоани Визас (1895 - 1974), гръцки политик
  Василиос-Евменис Визас (р. 1937), гръцки политик
  Димитър Константинов (1841 – 1918), български общественик
  Димитър Македонски (1848 – 1898), български просветен деец
  Димитър Пападжаков (1900 – 1938), български комунист, интербригадист
  Димитър Стоянов Биволаров Емборец, български общественик
  Емануил Попдимитров (1894 – ?), български общественик и писател
  Иван Василев (1864 – ?), български просветен деец
   Карл Джордж Чотов – певец и артист, работил в САЩ
  Коста Стоянов Биволаров Емборец (1848 – 1929), български обществен деец
   Крум Пиндов (1915 – 2013), канадски бизнесмен
  Кузман Георгиевски (1927 – ), учен и писател от Северна Македония
  Методи Василев, Светиврачки околийски войвода на ВМРО в 1922 година, брат на Васил Василев
  Наум Г. Върбенов (Наум Македонски) (? – 1901), български и руски военен деец
  Никола Г. Върбенов (? – 1922), български търговец и дарител
  Никола Котев (1886 - ?), български революционер от ВМОРО, четник на Пандо Сидов
  Никола Узунов (1930 – 2010), учен от Северна Македония, академик на МАНИ
  Никола Христов, завършил медицина в Монпелие в 1885 година
  Никола Чирков и Георги Петрагонов, членове на хукюмата в Кайляри
  Симеон Евтимов (1896 – 1932), български революционер и журналист
  Ставре Христов (1897 - 1928), български революционер от ВМРО
  Ставри Мицарев (1914 - ?), български революционер и военен
  Филип Димитров, български просветен деец
  Христо Г. Върбенов (1848 – 1903), български общественик, баща на Димитър Върбенов (1884 – 1961)
  Христо Бъздов, български лекар, завършил в Русия, работил в България
  Янаки П. Мицарев, участник Балканските войни

 Македоно-одрински опълченци

  Анастас М. Попов (1884 – ?), македоно-одрински опълченец, жител на Варна, Продоволствен транспорт на МОО
  Атанас Димитров, македоно-одрински опълченец, 2 рота на 11 сярска дружина
  Атанас К. (Г.) Думов (1875 – ?), македоно-одрински опълченец, 1 рота на 6 охридска дружина
  Атанас Христов (1869 – ?), македоно-одрински опълченец, 1 и 3 рота на 6 охридска дружина, ранен в Междусъюзническата война на 20 юни 1913 година, носител на орден „За храброст“
  Васил Д. Муков, македоно-одрински опълченец, четата на Пандо Шишков
  Васил Каракуков, македоно-одрински опълченец, четата на Пандил Шишков
  Васил П. Румбов, македоно-одрински опълченец, четата на Пандо Шишков
  Геле П. Жаков, македоно-одрински опълченец, Сборна партизанска рота на МОО
  Димитър Симеонов (1888/1892 – ?), македоно-одрински опълченец, 1 рота на 6 охридска дружина, починал в болница
  Ив. Д. Костов (Костенцев, 1892 – ?), македоно-одрински опълченец, четата на Дончо Златков, 2 рота на 5 одринска дружина
  Илия Димитров, македоно-одрински опълченец, 1 рота на 7 костурска дружина
  Кирил Иванов (1894 – ?), македоно-одрински опълченец, Солунски доброволчески отряд
  Кольо П. Жаков, македоно-одрински опълченец, четата на Пандил Шишков
  Коста Василев (1872/1873 – 1913), македоно-одрински опълченец, 1 рота на 6 охридска дружина, загинал в Междусъюзническата война при връх Редки буки
  Кузман Кузманов, македоно-одрински опълченец, 4 рота на 8 костурска дружина
  Минчо Николов, македоно-одрински опълченец, жител на Варна, 3 рота на 8 костурска дружина, носител на орден „За храброст“
  Никола Бъчваров, македоно-одрински опълченец, четата на Пандо Шишков. Според други сведения е от Лъка
  Никола Иванов Врингов (1886 – ?), македоно-одрински опълченец и български общественик
  Пандо М. Попов (1885 – ?), македоно-одрински опълченец, партизанска рота на подпоручик Никола Лефтеров, 4 рота на 10 битолска дружина, носител на орден „За храброст“ IV степен
  Петър Димитров (1895/1897 – ?), македоно-одрински опълченец, Нестроева рота на 6 охридска дружина
  Петър Мачангаров, македоно-одрински опълченец, четата на Пандо Шишков, Сборна партизанска рота на МОО
  Симеон Василев (1886 – ?), македоно-одрински опълченец, 3 рота на 7 кумановска дружина, носител на орден „За храброст“ IV степен
  Симеон Христов, македоно-одрински опълченец, 2 рота и щаб на 8 костурска дружина, носител на орден „За храброст“ IV степен
  Ставре Георгиев (1892 – ?), македоно-одрински опълченец, 1 рота на 6 охридска дружина, починал в София
  Ставри Василев, македоно-одрински опълченец, четата на Пандо Шишков
  Фотий Петров (Фоти, 1885 – ?), македоно-одрински опълченец, 1 рота на 6 охридска дружина

Други
  Аспарух Пописаков (1914 – 1989), български общественик по произход от Емборе
  Димитър Върбенов (1884 – 1961), български политик, по произход от Емборе
  Коста Стефанов (1894 – 1972), български писател, кмет на Плевен, по произход от Емборе
  Стефан Димитров (1893 – 1958), български просветен деец, по произход от Емборе

Литература 
 Видоески, Божидар. Фонолошки опис на говорот на Кајларското село Емборе (Егејска Македонија). Zbornik radova: povodom 70-godišnjice Života akademika Jovana Vukovića. Sarajevo: Akademija nauka i umjetnosti Bosne i Hercegovine, 1977, str. 431 – 442.

Външни препратки 
 Иван Михайлов. Как се бранеше народът. В Емборе
 Арсени Костенцев. Учителствуването ми в Емборе
  История на Емборе 
  История на Емборе 
 Народна песен от Емборе

Бележки 

Села в дем Еордея