Donau opplever en mindre betydelig nedgang i strømningshastigheten når den når havet.
 Jeg leste denne bakgrunnsartikkelen her om dagen: Elvedeltaer dannes når en elv som bærer sediment når enten (1) en vannmasse, for eksempel en innsjø, hav eller reservoar, (2) en annen elv som ikke kan fjerne sedimentet raskt nok til å stoppe deltadannelse, eller (3) en innlandsregion der vannet sprer seg og avsetter sedimenter. Tidevannsstrømmene kan heller ikke være for sterke, da sediment ville skylle ut i vannkroppen raskere enn elven avsetter det. Elven må bære nok sediment til å legge seg i deltaer over tid. Elvens hastighet avtar raskt, noe som får den til å deponere størstedelen, om ikke alt, av belastningen. Dette alluvium bygger seg opp for å danne elvedeltaet. [7] Når strømmen kommer inn i det stående vannet, er det ikke lenger begrenset til kanalen og utvider seg i bredden. Denne strømningsekspansjonen resulterer i en reduksjon i strømningshastigheten, noe som reduserer strømningens evne til å transportere sediment. Som et resultat faller sediment ut av strømmen og avsetningene. Over tid bygger denne enkeltkanalen en deltaisk lobe (for eksempel fuglefoten til Mississippi eller Ural-elvedeltaene), og skyver munnen inn i det stående vannet. Etter hvert som deltaisk lobe skrider frem, blir gradienten til elvekanalen lavere fordi elvekanalen er lengre, men har samme høydeendring (se skråning). Jeg står overfor en ny situasjon i dag: Elvene Donau og Volga danner begge store deltaer, men Donau-elvedeltaet er større og vokser raskere hvert år. Ved å bruke kunnskapen jeg tilegnet meg fra bakgrunnsartikkelen, hvordan skal jeg svare riktig på følgende spørsmål angående min nye situasjon: Hvilken elv opplever en mindre betydelig reduksjon i strømningshastighet når den når havet?
Svaret på dette spørsmålet er: