C. ikke nok informasjon
Hjelp så godt du kan. Q: «Husk meg for meg selv!» Da jeg gled mot mani i 2016, ba jeg om dette fra terapeuten min. Han stakk hodet. «Hva mener du?» Jeg ante ikke - på et bevisst nivå - hva jeg ba om, bare at jeg følte i desperat forstand at selvet jeg kjente gled bort. En manglende evne til å gjenkjenne meg selv enten i skrivingen min eller i å reflektere over mine egne handlinger tok over. Og så...? Jeg brydde meg ikke. Jeg ville kysse jenter. Noe som er greit - bare ikke noe jeg vanligvis gjør. Jeg ville drikke, røyke. En gang til, fint - men ikke noe jeg vanligvis gjør. «Virker jeg... ok?» Jeg spurte en kollega på jobb. En kvinne jeg knapt kjente. Sinnsykt trodde jeg at siden hun jobbet med funksjonshemmede studenter, hvorav mange slet med psykiske lidelser, ville hun vite mani når hun så det. Dette var en ganske tåpelig antagelse - spesielt siden hun er pedagog, ikke psykiater, spesielt med hvor dyktig jeg er til å bruke masken av ro, fornuftens ansikt. «Du virker fantastisk, Julie. Gleden. Profesjonell som alltid.» Jeg lot henne berolige meg. Ønsket å bli beroliget. Men i løpet av noen måneder mistet jeg jobben. Og ikke bare det, men en sjanse til et stipend, to virkelig viktige langsiktige vennskap - forhold jeg hadde hatt glede av siden videregående. Jeg ble innlagt på sykehus tre ganger mellom september og februar. Jeg mistet evnen til å stole på meg selv, mistet tankene mine. Det er nå litt over to år siden jeg først følte det glidende. Tjueseks måneder siden jeg visste at et sted i de dypeste delene av hvem jeg er, gled jeg. Ni sesonger siden jeg ba Dr. Poe: «Husk meg for meg selv!» Jeg er fortsatt på bedring. Ja. Jeg har følt at jeg ikke var meg. Hvorfor tok Julies forhold til vennene sine fra videregående slutt? A. På grunn av hennes psykiske sykdom. B. Fordi hun følte at selvfølelsen gled bort. C. ikke nok informasjon D. Hun mistet kontakten med dem.
A: