Følelsen av denne anmeldelsen er positiv.
Bruker vil du gi deg en oppgave. Målet ditt er å fullføre oppgaven så trofast du kan. Mens du utfører oppgaven, tenk trinn for trinn og begrunn trinnene dine. Morsomt. Trist. Sjarmerende. Dette er alle ord som fløt gjennom hodet mitt mens jeg så på denne vakre, enkle filmen.

Det er sjelden at en film virkelig beveger meg, men «Skal vi danse?» oppnådd det med nåde til overs. Skånsom humor blandet med sporadisk subtil smerte gjorde dette lett til en av de beste opplevelsene i filmvisningshistorien min. Det etterlot meg med en stille følelse av jubel, men med et lite snev av tristhet blandet inn.

Og dansen, å ja, dansen. Selv om du ikke er en elsker av kunsten, eller ikke kan sette en fot foran en annen, trinnene som vises her vil ta pusten fra deg, og få deg til å melde deg på klasser så fort du kan. Det var helt fortryllende, selv delene som viser Sugiyamas (rørende portrettert av Koji Yakusho) stilte trinn da han først lærte å danse var nydelige på en humoristisk, barnlignende måte. Og likevel handlet denne filmen ikke helt om dans, men mer om finesser av menneskelig oppførsel og følelser. Vi er vitne til en sjenert mann som lærer å uttrykke sine undertrykte følelser gjennom dans, en vakker danselærer som gjenoppdager hennes kjærlighet til kunsten, og den personlige veksten til hvert medlem av den fantastiske støttende rollebesetningen.

Skjønnhet. Smerte. Følelser. All kjærlighet og små kvaler i livet er her, uttrykt med den delikate følelsen av et fint japansk akvarellmaleri kombinert med kulturens følelsesmessige styrke og nåde.



Er følelsen av denne anmeldelsen positiv eller negativ?
 A). negativ B). positiv