Într-adevăr, Conferinţa de la Copenhaga a mobilizat mai mulţi şefi de stat decât cea de la Kyoto, însă a creat, de asemenea, mai multe scindări şi, ca urmare, s-a transformat într-un scenariu individualist, în care fiecare stat şi-a stabilit obiectivele şi, în plus, a făcut acest lucru în mod voluntar.
Weliswaar namen er in Kopenhagen meer staatshoofden deel dan in Kyoto, maar dat heeft ook tot meer tweespalt geleid en tot een situatie van "ieder voor zich", waarin elk land zijn eigen doelstellingen mag formuleren en dan ook nog op vrijwillige basis.