ɭiksikˈohrafija zajmˈɑitsja sɭʌvnikˈɑrskim kʌdifikˈuvannjam ɭiksˈiki jakˈois mˈovi f tsiɭˈomu, zʌkrˈema jˌijˈi ɭitirˈɑturnʌhʌ riznˈovidu tˈɑkʌʒ ɭiksˈiki ʌkrˈemix aftˈoriv, dˈiv. sɭʌvnˈik mˈovi pismˈennika, tʃʲˈi f tʃʲɪstˈinax bɭˈizkʌ diˈɑɭiktni sɭʌvnˈiki, tʃʲˈi diɭjankˈovix tirminˈoɭʌhitʃʲni sɭʌvnˈiki, v diaxrˈonnʌmu pirˈekrʌi istˈoritʃʲni sɭʌvnˈiki zˈɛ prʌstiʒˈɛnnjam rʌzvˈitku fˈorm ˈi znˈɑtʃʲin fkɭjutʃʲˈenix sɭˈiv, zˈɛ rʌshɭˈjadʌm pʌxˈodʒynnja sɭˈiv itimˈoɭʌhitʃʲni sɭʌvnˈiki zˈɛ rʌskrˈittjam najdavnˈiʃʌi fˈormi jˈot znatʃʲˈennja tˈɑ spʌridnˈenʌsti zˈɛ jˌixˈɑ ɭiksˈemami v ˈinʃix mˈovax, zˈɛ pʌdˈɑnnjam sutʃʲˈjasnʌi pravˈopisnʌnahʌɭˈosʌvʌi nˈormi sɭˈiv pravˈopisni jˈot ʌrfʌˈepitʃʲni sɭʌvnˈiki, jˌixˈɑ uʒˈyvannja ˈu stˈijkix sɭʌvʌspʌɭˈutʃʲinnjax ˈi fraziʌɭˈohizmax fraziˈoɭʌhitʃʲni sɭʌvnˈiki ˈi stiɭistˈitʃʲnʌhʌ tsinˈuvannja stiɭˈistitʃʲni sɭʌvnˈiki; znatʃʲˈennja sɭˈiv mˈoʒut pʌdavˈɑtisja tiˈeju samˈoju mʌvˈoju tɭumˈɑtʃʲni jˈot intsikɭˈopiditʃʲni sɭʌvnˈiki ˈɑbʌ jakˈimisʲ inʃˈimi mʌvˈɑmi pirˈekɭadni, dvˈo jˈot kiɭkˈɑmʌvni zˈɛ pʌdˈɑnnjam ikvivˈɑɭintiv zˈɛ ˈinʃix mˈov.
Лексикографія займається словникарським кодифікуванням лексики якоїсь мови в цілому, зокрема її літературного різновиду (також лексики окремих авторів, див. словник мови письменника), чи в частинах близько (діалектні словники), чи ділянкових (термінологічні словники), в діахронному перекрої (історичні словники з простеженням розвитку форм і значень включених слів), з розглядом походження слів (етимологічні словники з розкриттям найдавнішої форми й значення та спорідненості з їх лексемами в інших мовах), з поданням сучасної правописно-наголосової норми слів (правописні й орфоепічні словники), їх уживання у стійких словосполученнях і фразеологізмах (фразеологічні словники) і стилістичного цінування (стилістичні словники); значення слів можуть подаватися тією самою мовою (тлумачні й енциклопедичні словники) або якимись іншими мовами (перекладні, дво- й кількамовні з поданням еквівалентів з інших мов).