unasɭˈidʌk zanˈepadu dvʌˈini, zˈɛ (en)ɹˌəʊmən fˈɪftiːn(uk)—(en)ɹˌəʊmən sˈɪkstiːn(uk) ˌɛstˈɛ. fˈormi mnʌʒˈyni stˈɑɭi vʒyvˈɑtisja tˈɑkʌʃ prˈi tʃʲisɭˈivniku dvˈɑ ˈɑɭi zˈi stˈɑrim nahʌɭˈosʌm dvʌˈini — dvˈɑ brˈɑti, ˈɑ pˈid fpɭˈivʌm kʌnstrˈuktsij zˈɛ dvˈɑ — tʃʲʌtˈiri ushˈodʒynnja pʌʃirˈiɭʌsja tˈɑkʌʒ nˈɑ vˈiɕi nˈɑzvi tʃʲˈisiɭ, ˈɑɭi tˈiɭki tˈodi, kˈoɭi tʃʲisɭivnˈik stˈojav ˈu fˈormi niprˈjamʌhʌ vidmˈinka sutʃʲˈjasni pˈjat sɭˈuh, ˈɑɭi pˈjati sɭˈuham.
Унаслідок занепаду двоїни, з XV—XVI ст. форми множини стали вживатися також при числівнику два (але зі старим наголосом двоїни — два бр́ати), а під впливом конструкцій з два — чотири узгодження поширилося також на вищі назви чисел, але тільки тоді, коли числівник стояв у формі непрямого відмінка (сучасне п'ять слуг, але п'яти слугам).