lɐɣlʊtinɐsjˈo ʋˈol ðˈi kˈɛ, pə fʊrmˈa pɐɾˈawləs, indikˈa kʊmləmˈens ʊ pə kʊnʑʊɣˈa əls ʋˈɛrps, sɐfəɣˈɛjɕən pɾəpʊzisjˈons ʊ pʊspʊzisjˈons ɐ ləs pɐɾˈawləs sˈɛnsə mʊðifikˈaləs: pə əɡzˈɛmlə, ən tˈatˌa ðə kɐzˈan "kˈul" siɡnifˈikɐ ʎˈak, pəɾˈɔ pə ɐ ðˈi "dəl ʎˈak" ˈo "dəs ðəl ʎˈak" sˈi ɐfəɣˈɛjɕ lɐ pʊspʊzisjˈo "mˈɛɲs nˈi", pə tˈan səɾˈiɐ "kʊlnˈi"
L'aglutinació vol dir que, per formar paraules, indicar complements o per conjugar els verbs, s'afegeixen preposicions o posposicions a les paraules sense modificar-les: per exemple, en tàtar de Qazan "kül" significa 'llac', però per a dir "del llac" o "des del llac" s'hi afegeix la posposició "-ní", per tant seria "külní"