ɐ lɐ fˈi ðə lɐ ðˈɛkɐðɐ ðə mˈil ʋˈujtsˈɛnts ʋˈin, ʑʊzˈɛp fʊwɾjˈɛ, ʊn mɐtəmˈatik i fˈizik fɾɐnsˈɛs, ʋˈa ðəskɾˈiwɾə lɐmmʊsfˈɛɾɐ ɐktwˈan kˈom ʊn ʋˈiðɾə ðiβərnˈaklə, kˈɛ ðˈɛjɕɐ pɐsˈa lɐ ʎˈum pəɾˈɔ βlʊkˈɛʑɐ ləskɐpˈaðɐ ðəls ɾrˈatɕs imβizˈiβləs ɾrəɾɐðjˈats, kˈɛ tˈɛnən ˌunɐ ˈaltɐ lʊŋitˈut ðˈonɐ.
A la fi de la dècada de 1820, Joseph Fourier, un matemàtic i físic francès, va descriure l'atmosfera actuant com un vidre d'hivernacle, que deixa passar la llum però bloqueja l'escapada dels raigs invisibles reradiats, que tenen una alta longitud d'ona.