əls sɐksˈons, əls ˈaŋləs i əls ʑˈuts, ɐβˈans ðəmiɣɾˈa ɐ lɐktwˈal ɐŋlɐtˈɛɾrɐ, pɐrlˈaβən ˌunɐ ʎˈɛŋwɐ əstɾətɐmˈen əmpɐɾəntˈaðɐ ˈamp lɐ ðəls fɾizˈons: əl sɐksˈo, lɐŋlʊzɐksˈo i əl fɾizˈo kʊnstitwˈɛjɕən lɐɣɾʊpɐsjˈo iŋβəˈɔnikɐ ʊ iŋβəˈɔnik ðəl ɣərmˈanik məɾiðjʊnˈal, tɐmbˈe ðənʊminˈaðɐ ɣərmˈanik ðə lɐ mˈa ðəl nˈort.
Els saxons, els angles i els juts, abans d'emigrar a l'actual Anglaterra, parlaven una llengua estretament emparentada amb la dels frisons: el saxó, l'anglosaxó i el frisó constitueixen l'agrupació ingveònica o ingveònic del germànic meridional, també denominada germànic de la Mar del Nord.