əl ʋʊkɐlˈismə ˈatˌon es ðɐɾtikʊlɐsjˈo mˈes tˈɛnsɐ i ðə tˈimbɾə mˈes klˈa kˈɛ lʊɾjəntˈal, ˈamp ðistinsjˈo ˈɛnɾə ɐ i ˈɛ pɐsˈa pˈe ɐ (en)stɹˈɛs(ca) ˈɛssə ɐ, bəzˈa βˈe ˈɛ (en)stɹˈɛs(ca) zˈetɐ ɐ, i ˈɛnɾə ʊ i ˈu pʊzˈa pˈe ʊ (en)stɹˈɛs(ca) zˈetɐ ɐ, kʊɾˈa kˈe ˈu (en)stɹˈɛs ˈɑːtap(ca) ɐ
El vocalisme àton és d'articulació més tensa i de timbre més clar que l'oriental, amb distinció entre a i e (passar [paˈsa], besar [beˈza]), i entre o i u (posar [poˈza], curar [kuˈɾa])