ɐlfˈons əl βənˈiɡnə, ɐnʊmənˈat tɐmbˈe ɐlfˈons kwˈatɾə ðɐɾɐɣˈo i ɐlfˈons tɾˈes ðə kɐtɐlˈuɲɐɐɾɐɣˈo nˈapʊls, ɾrˈɛɡnə ðə nˈapʊls, mˈil ðˈɔssˈɛnts nʊɾˌantɐnˈow bɐrsəlˈonɐ, pɾinsipˈat ðə kɐtɐlˈuɲɐ, mˈil tɾˈessˈɛnts tɾˌɛntɐsˈis; ən ɐɾɐɣʊnˈɛs ɐlifˈonsʊ, ən ʊksitˈa ɐnfˈos, ən ʎɐtˈi ɐlfˈonsʊs, fʊw sʊβiɾˈa ðə lɐ kʊɾˈonɐ ðɐɾɐɣˈo ˈam əls tˈitʊls pɾinsipˈals ðə kˈomtə ðə βɐrsəlˈonɐ, ɾrˈɛj ðɐɾɐɣˈo, də ʋɐlˈɛnsiɐ i ðə sɐrðˈɛɲɐ i kˈɔrsəɣɐ mˈil tɾˈessˈɛnts ʋˌintisˈɛt mˈɛɲs mˈil tɾˈessˈɛnts tɾˌɛntɐsˈis.
Alfons el Benigne, anomenat també Alfons IV d'Aragó i Alfons III de Catalunya-Aragó (Nàpols, Regne de Nàpols, 1299 - Barcelona, Principat de Catalunya, 1336; en aragonès Alifonso, en occità Anfós, en llatí Alfonsus), fou sobirà de la Corona d'Aragó amb els títols principals de comte de Barcelona, rei d'Aragó, de València i de Sardenya i Còrsega (1327-1336).