tˈotɐ ɐkˈɛstɐ ˈaɾɛˌa ðə tɾɐnsisjˈo pɾəzˈɛntɐ ˌunɐ sˈɛɾjə ðə kɐɾɐktəɾˈistikəs fʊnˈɛtikəs i lˈɛksikəs, kˈɛ ðˈonən pˈas ðˈun djɐlˈɛktə ɐ lˈaltɾə kˈom, pə əɡzˈɛmlə, lɐ nˈo pɐlɐtɐlidzɐsjˈo ðəl ɣɾˈup mˈɛɲs tˌeˈɛlɐ mˈɛɲs: bˈatʎə, mʊrfʊzintˈaktikəs kˈom, pə əɡzˈɛmlə, əl mɐntənimˈen də tɾˈɛs ɣɾˈaws ðə ðəmʊstɾɐtˈiws: ˈɛst, ˈɛjɕ, ɐkˈɛʎ i ləksikˈals kˈom fˌaˈɛnɐ pə fˈɛjnɐ, əndˈiβiɐ pə əskɐɾˈolɐ, ˈɛtk..
Tota aquesta àrea de transició presenta una sèrie de característiques fonètiques i lèxiques, que donen pas d'un dialecte a l'altre (com, per exemple, la no palatalització del grup -tl-: batlle), morfosintàctiques (com, per exemple, el manteniment de tres graus de demostratius: est, eix, aquell) i lexicals (com faena per 'feina', endívia per 'escarola', etc.).