mɐlɣɾˈat lɐ pɾəəminˈɛnsiɐ ðˈins ləkʊnʊmˈiɐ mʊnisipˈal ðəls səktˈoɾs sərβˈɛjs i indʊstɾjˈal, lɐɣɾikʊltˈuɾɐ ðə səkˈa, sitwˈaðɐ ɐ ləs fˈalðəs i ləs kɐɾˈɛnəs ðə ləs sˈɛɾrəs lʊŋitʊðinˈals, ənkˈaɾɐ mɐntˈe ˌunɐ sˈɛɾtɐ impʊɾtˈansiɐ, ˈam əl kʊnrˈɛw ðə səɾɛˌals pə ɐ ɣɾˈa ˈorði, blˈat, siβˈaðɐ, fɐɾrˈadʑə i ɐlɣˈuns ʊliβəɾˈas i ɐβəʎɐnˈɛs, ənkˈaɾɐ kˈɛ ɐkˈɛsts kʊnrˈɛws, kˈom ən ˈaltɾəs pˈoβləs ðəl ʋɐʎˈɛs, ʋˈan pəl kɐmˈi ðə sˈɛ ˌunɐ siŋʊlˈa ɾrəfəɾˈɛnsiɐ istˈɔɾikɐ, tˈal kˈom sʊksəˈi ˈam əl kˈanəm.
Malgrat la preeminència dins l'economia municipal dels sectors serveis i industrial, l'agricultura de secà, situada a les faldes i les carenes de les serres longitudinals, encara manté una certa importància, amb el conreu de cereals per a gra (ordi, blat, civada), farratge i alguns oliverars i avellaners, encara que aquests conreus, com en altres pobles del Vallès, van pel camí de ser una singular referència històrica, tal com succeí amb el cànem.