pə əɡzˈɛmlə, ʊn pətˈit ðjɐpɐzˈo ðə ʎəŋwˈɛtɐ ˈo “djɐpɐzˈo kʊɾˈal”ɐŋlˈɛs ðə mˈil sˌetsˈɛnts ʋˈin əmətˈiɐ əl lɐ tɾˈes kˈɛ ˈɛs tɾˈoβɐ sˈiŋk tˈɛkləs βlˈankəs ɐ lɐ ðɾˈɛtɐ ðəl ðˈo sənɾˈal ðəl pjˈanʊ ɐ tɾˈessˈɛnts ʋujtˈantɐ ˌakzˈetɐ, mˈɛnɾə kˈɛ əls ˈorɣwəs kˈɛ tʊkˈaβɐ ʑʊˈann səβɐstjˈan bˈak ɐ ɐmbˈurk, ləjpzˈik i wəjmˈa əstˈaβən ɐfinˈats ˈam əl lɐ tɾˈes ɐ kwˈatɾəsˈɛnts ʋujtˈantɐ ˌakzˈetɐ, ˌunɐ ðifəɾˈɛnsiɐ ðə kwˈatɾə səmitˈons.
Per exemple, un petit diapasó de llengüeta (o “diapasó coral”) anglès de 1720 emetia el la₃ (que es troba cinc tecles blanques a la dreta del do central del piano) a 380 Hz, mentre que els orgues que tocava Johann Sebastian Bach a Hamburg, Leipzig i Weimar estaven afinats amb el la₃ a 480 Hz, una diferència de quatre semitons.