pˈokəs səmmˈanəs ðəspɾˈes əl kˈimik ɐŋlˈɛs fɾəðəɾˈik sʊðˈii, kˈɛ ɐβˌiɐ tɾəβɐʎˈat ˈamp ɾrʊtərfˈort, pʊβlikˈa ˌunɐ kˈaɾtɐ ɐ lɐ mɐtˈɛjɕɐ ɾrəβˈistɐ indikˈan kˈɛ lɐ ipˈɔtəzi ðə ʋˈan dˈɛn bɾʊˈɛk pʊðˈiɐ əksplikˈa ləs ʎˈɛjs ðə ðəsplɐsɐmˈen ɾrɐðjʊɐktˈiw ʎˈɛjs ðə sˈodðifɐʑˈans i ɾrʊtərfˈort kɐmβjˈa ðʊpinjˈo i ɐksəpːtˈa lɐ ipˈɔtəzi ðə ʋˈan dˈɛn bɾʊˈɛk.
Poques setmanes després el químic anglès Frederik Sodyy, que havia treballat amb Rutherford, publicà una carta a la mateixa revista indicant que la hipòtesi de Van den Broek podia explicar les lleis de desplaçament radioactiu (lleis de Soddy-Fajans) i Rutherford canvià d'opinió i acceptà la hipòtesi de Van den Broek.