kˈap ɐ midʑˈan dˈɛkɐðɐ ðəl mˈil nˌɔusˈɛnts sinkwˈantɐ, əl ɣɾˈan pˈuβlik pɾəfəɾˈɛjɕ ɐkˈɛʎəs kɐnsˈons sənzˈiʎəs i ɾrʊmˈantikəs kˈɛ kʊmˈɛnsən ɐ sʊɾtˈi ɐ ləs pəllˈikʊləs, kˈozɐ kˈɛ pɾʊβˈokɐ ʊn kˈamβi ən lɐktitˈut ðəls əstˈuðis sinəmɐtʊɣɾˈafiks kˈap ɐls kʊmpʊzitˈoɾs.
Cap a mitjan dècada del 1950, el gran públic prefereix aquelles cançons senzilles i romàntiques que comencen a sortir a les pel·lícules, cosa que provoca un canvi en l'actitud dels estudis cinematogràfics cap als compositors.