əl nˈom də mˈoŋɾʊɲ, kˈɛ ɐpɐɾˈɛjɕ ən əls ðʊkʊmˈens ðə mˈolt ðiβˈɛrsəs fˈorməs mʊɣʊɾˈonjʊ i mʊɣɾˈonjʊ əl ʋˈujtsˈɛnts ʋujtˌantɐsˈɛt, mʊkɾˈonjʊ əl ʋˈujtsˈɛnts nʊɾˌantɐnˈow, mʊkɾʊnˈɛˌo əl nˌɔusˈɛnts ʋˈin, mʊkʊɾˈonjʊ əl nˌɔusˈɛnts ʋˌintiʋˈujt, ˈɛtk, pəɾˈɔ mˈaj ˈam əl pɾəfˈiks mˈons ʊ mˈontə, a əstˈat, tɐnmɐtˈɛjɕ, tɾɐnsfʊrmˈat pə lɐ ðiksjˈo pʊpʊlˈa ən mˈonɡɾʊɲ.
El nom de Mongrony, que apareix en els documents de molt diverses formes (Mogoronio i Mogronio el 887, Mucronio el 899, Mocroneo el 920, Mochoronio el 928, etc), però mai amb el prefix mons o monte, ha estat, tanmateix, transformat per la dicció popular en Montgrony.