əls lˈikəns lɐsinjˈats tˈɛnən ləstɾʊktˈuɾɐ tˈipikɐ ðəls lˈikəns fʊljˈozʊs; sɐðəɾˈɛjɕən ɐl sʊbstɾˈat ən ɡɐjɾəβˈe tˈotɐ lɐ sˈɛβɐ əkstənsjˈo i ən ɡɐjɾəβˈe tˈotəs ləs əspˈɛsjəs tˈɛnən lˈɔβʊls ðə ðistɾiβʊsjˈo ʋɐɾjˈaðɐ; ən ɐlɣˈunəs əspˈɛsjəs, əls lˈɔβʊls əstˈan inflˈats i ɐləsˈoɾəs pˈoðən əsðəβənˈi əls lˈikəns ðə mˈiðɐ mˈes ɣɾˈan, kˈom ˈaɾɐ ən əls ɣˈɛnəɾəs ɕɐnʊpɐrməlˈiɐ, pissˈiɐ i sʊlʊɾˈinɐ.
Els líquens laciniats tenen l'estructura típica dels líquens foliosos; s'adhereixen al substrat en gairebé tota la seva extensió i en gairebé totes les espècies tenen lòbuls de distribució variada; en algunes espècies, els lòbuls estan inflats i aleshores poden esdevenir els líquens de mida més gran, com ara en els gèneres Xanthoparmelia, Physcia i Solorina.