əl ðəssəndˈens ðəl sˈɛw fˈiʎ ɐlβˈuɾi ˈibn mˈuzɐ lɐ ʋˈan tənˈi kˈom ɐ pˈun sənɾˈal ðəls mikɐnˈazɐ ɐl mɐɣɾˈɛp fˈins kˈɛ əl ɣɾˈup fʊw ðəɾrʊtˈat i ðispərsˈat pə lɐlmʊɾˈaβit jˈusʊf ˈibn tɐjɕfˈin əl mˈil sətˈantɐ, pəɾˈɔ ʑˈa lˌaβjən ɐβɐndʊnˈat ˈalməɲs tɾˈɛs ˈaɲs ɐβˈans, ʑˈa kˈɛ ɐlβɐkɾˈi ðˈiw kˈɛ əl mˈil səjɕˌantɐsˈɛt lɐ pʊβlɐsjˈo ðə lɐ siwtˈat i lɐ sˈɛβɐ ɾrəɣjˈo ʋˈan kɾiðˈa ɐ ʊn iðɾˈisiðɐ ɐmmˈuðiðɐ ðˈalɐndˈalʊs kˈɛ fʊw ɾrəkʊnəɣˈut sʊβiɾˈa.
El descendents del seu fill al-Buri ibn Musa la van tenir com a punt central dels Mikanasa al Magreb fins que el grup fou derrotat i dispersat per l'almoràvit Yússuf ibn Taixfín el 1070, però ja l'havien abandonat almenys tres anys abans, ja que al-Bakrí diu que el 1067 la població de la ´ciutat i la seva regió van cridar a un idríssida hammúdida d'Al-Andalus que fou reconegut sobirà.