ʋˈa sʊrɣˈi ɐjɕˈi lɐ nʊβˈɛnɐ simfʊnˈiɐ, əl mʊβimˈen finˈal ðə lɐ kwˈal es pə ɐ kˈoɾ i sʊlˈistəs sˈoβɾə lˈoðɐ ɐ lɐləɣɾˈiɐ ðə skiʎˈɛ, tɾɐðisjʊnɐlmˈen kʊnəɣˈut ən əl mˈon kʊɾˈal kɐtɐlˈa kˈom ɐ kˈan də ʑʊˈiɐ, pə sˈɛ ɐkˈɛst əl tˈitʊl kˈɛ ʑʊˈan mɐɾɐɣˈaʎ ðʊnˈa ɐ lɐ sˈɛβɐ tɾɐðʊksjˈo.
Va sorgir així la Novena Simfonia, el moviment final de la qual és per a cor i solistes sobre l'Oda a l'Alegria de Schiller, tradicionalment conegut en el món coral català com a Cant de joia, per ser aquest el títol que Joan Maragall donà a la seva traducció.