djɐkɾˈɔnikɐmˌen, kɐɾɐktəɾˈidzɐ lɐ pɾimˈɛɾɐ pərsˈonɐ ðəl pɾəzˈen dindikɐtˈiw ən əl kɐtɐlˈa məðjəβˈal, fˈoɾɐ ðəls finˈals ɐβɾˈupːtəs, ˈon lɐ ðəzinˈɛnsiɐ ˌɛɾɐ ˈɛ ʑˈo ˈɛnɾə,i ðjɐləktɐlmˈen es pɾˈopi ðəl kɐtɐlˈa insʊlˈa bɐləˈaɾik i ɐlɣwəɾˈɛs, pə ʎˈu kʊnsərβɐðʊɾˈismə, ənkˈaɾɐ kˈɛ ɐl βɐləˈaɾik lɐ ðəzinˈɛnsiɐ a pɐsˈat ɐ tˈots əls ʋˈɛrps ˈam ɐlɣˈunəs əɡzsəpsjˈons, kˈom ən əls ʋˈɛrps ən mˈɛɲs wˈa: sˈuw.
Diacrònicament, caracteritza la primera persona del present d'indicatiu en el català medieval, fora dels finals abruptes, on la desinència era e (jo entre),i dialectalment és propi del català insular (baleàric i alguerès), per llur conservadorisme, encara que al baleàric la desinència ha passat a tots els verbs (amb algunes excepcions, com en els verbs en -uar: suu).