ən ləskɾipːtˈuɾɐ kɐtɐlˈanɐ pɾənʊrmɐtˈiβɐ, tɐmbˈe ˈɛs pˈot tɾʊβˈa ɾrəpɾəzəntˈat pə sˌeˈak, ʑənəɾɐlmˈen ɐ finˈal ðə mˈot blˈaŋk, fˈolk, ʋˈik ˈi, ən ˈaltɾəs pʊzisjˈons, ən ɐlɣˈuns əllənˈisməs, kˈom kɾˈist ʊ kˈoɾ"ɡɾˈup ðə kɐntˈoɾs", kwˈan tɾɐnslitəɾˈaβɐ lɐ ʎˈɛtɾɐ ˈɔnzə (el)ksˈi(ca) ˈiks də lɐlfɐβˈɛt ɣɾˈɛk kʊnsʊnˈan ʊklʊzˈiβɐ ʋəlˈa ɐspiɾˈaðɐ sˈorðɐ.
En l'escriptura catalana prenormativa, també es pot trobar representat per ch, generalment a final de mot (Blanch, Folch, Vich) i, en altres posicions, en alguns hel·lenismes, com Christ o chor ("grup de cantors"), quan transliterava la lletra xi (Ξ X) de l'alfabet grec (consonant oclusiva velar aspirada sorda).