dəl ʑˈok pɾʊβənsˈal nɐjɕəɾˈa əl mˈil nˌɔusˈɛnts sˈɛt lɐ pətˈankɐ, dʊɾˈan lɐ pɐɾtˈiðɐ istˈɔɾikɐ ɐ lɐ siwtˈat pɾʊβˈɛnsɐ ən kˈɛ ʊn kɐmpjˈo ðə ʑˈok pɾʊβənsˈal, ʑˈuli ˈuɣəs, dˈit lˈo nˈɛɣɾə, ən nˈo pʊðˈɛ ʑʊɣˈa mˈes ɐl sˈɛw ʑˈok pɾəfəɾˈit ɐ kˈawzɐ ðəls sˈɛws ɾrəwmɐtˈisməs, ˈɛs pʊzˈa ʊn dˈiɐ ɐ tɾɐsˈa ˌunɐ ɾrəðˈonɐ, ɐ əmβjˈa lʊbʑəktˈiw ɐ sˈiŋk mˈɛɲs sˈis ˈɛmɐ ˈi, ˈam əls «pˈɛws tɐnkˈats», ɐ ʑʊɣˈa ləs βˈoləs pə ɐkʊstˈasə ɐl βʊlˈik.
Del joc provençal naixerà el 1907 la petanca, durant la partida històrica a La Ciutat (Provença) en què un campió de joc provençal, Juli Hugues, dit 'lo Negre', en no poder jugar més al seu joc preferit a causa dels seus reumatismes, es posà un dia a traçar una redona, a enviar l'objectiu a 5-6 m i, amb els «peus tancats», a jugar les boles per acostar-se al bolig.