pə tˈal ðɐkʊnsədʑˈi ɐjɕˈɔ, ɡʊðˈɛl pɾimˈɛ ðəfinˈɛjɕ əsˈɛnsjəs: sˈi ˈiks es ʊn ʊbʑˈɛktə ən ɐlɣˈun mˈon, ʎɐβˈoɾs lɐ pɾʊpjətˈat pˈe ˈɛs ðˈiw kˈɛ es ˌunɐ əsˈɛnsiɐ ðə ˈiks sˈi pˈe ˈiks es sˈɛɾtɐ ən ɐkˈɛʎ mˈon i ðə pˈe sˈɛ səɣˈɛjɕən tˈotəs ləs pɾʊpjətˈats kˈɛ ˈiks tˈe ən ɐkˈɛʎ mˈon.
Per tal d'aconseguir això, Gödel primer defineix essències: si x és un objecte en algun món, llavors la propietat P es diu que és una essència de x si P(x) és certa en aquell món i de P se segueixen totes les propietats que x té en aquell món.