lɐ tɐrðˈanɐ kɾistjɐnidzɐsjˈo kˈɛ ɐpʊntˈaβɐ əl pˈaɾə ʑʊzˈe miɣˈɛl ðə βɐɾɐndjɐɾˈan ɐ lɐ sˈɛβɐ ˈoβɾɐ lˈomə pɾimitˈiw ɐl pɐˈis βˈask, sʊβɾətˈot ən ɐkˈɛʎəs pˈaɾts ɐʎʊɲˈaðəs ðə ləs ʋjˈɛs ðɐksˈes ɾrʊmˈanəs, ʋˈa pʊðˈɛ sˈɛ lɐ kˈawzɐ ðə lɐ pərβiβˈɛnsiɐ ðə lɐ pɾimitˈiβɐ ɾrəliɣjˈo βˈaskɐ fˈins ɐ əstˈaðis mˈolt tɐrðˈans ən kʊmpɐɾɐsjˈo ˈamp lɐ ɾrˈɛstɐ ðəwɾˈopɐ; mˈostɾɐ ðɐjɕˈɔ sˌɛɾjən ləs ɾrˈɛstəs ðə sˈɛŋləs ɐsəntɐmˈens kˈɛ əls ʋilɐtˈans tˈɛnjən kˈom ɐ əstˈaðɐ ðə ɣəntˈils ɐls kʊnɾɐfˈoɾts ðɐɾɐlˈa ənkˈaɾɐ ɐl sˈɛɣlə tɾˈɛdzə.
La tardana cristianització que apuntava el pare José Miguel de Barandiarán a la seva obra L'home primitiu al País Basc, sobretot en aquelles parts allunyades de les vies d'accés romanes, va poder ser la causa de la pervivència de la primitiva religió basca fins a estadis molt tardans en comparació amb la resta d'Europa; mostra d'això serien les restes de sengles assentaments que els vilatans tenien com a estada de gentils als contraforts d'Aralar encara al segle XIII.