də pɾimˈɛ ˈɛs kʊmənsˈa ɐ kʊnɾʊlˈa lɐfinɐsjˈo ˈam əl ðjɐpɐzˈo ðə fʊrkwˈiʎɐ, ənkˈaɾɐ kˈɛ tɐmpˈok ɐkˈi ˈɛs pʊzˈaβən dɐkˈort: ʊn djɐpɐzˈo ɐsʊsjˈat ɐ ɣɛˌork fɾjəðɾˈik ɐndˈɛl, ɐpɾʊksimɐðɐmˈen də mˈil sˌetsˈɛnts kwɐɾˈantɐ, əstˈaβɐ ɐfinˈat ˈam ʊn lɐ kwˈatɾəsˈɛnts ʋˌintiðˈɔs,sˈiŋk ˌakzˈetɐ, mˈɛnɾə kˈɛ ʊn də mˈil sˌetsˈɛnts ʋujtˈantɐ əstˈaβɐ ɐ kwˈatɾəsˈɛnts nˈow ˌakzˈetɐ kwˈazi ʊn səmitˈɔ mˈes ɣɾˈɛw.
De primer es començà a controlar l'afinació amb el diapasó de forquilla, encara que tampoc aquí es posaven d'acord: un diapasó associat a Georg Friedrich Händel, aproximadament de 1740, estava afinat amb un la 422,5 Hz, mentre que un de 1780 estava a 409 Hz (quasi un semitò més greu).