əls ðˈos tˈɛkstʊs mˈes ðifˈozʊs an əstˈat listˈɔɾik, pʊβlikˈat ʑˈa pə milˈa i fʊntɐnˈals əl mˈil ʋˈujtsˈɛnts ʋujtˌantɐðˈɔs ən əl sˈɛw ɾrʊmɐnsəɾˈiʎʊ kɐtɐlˈan ˈamp mʊðifikɐsjˈons ɾrəspˈɛktə ɐ ʋərsjˈons ɐntəɾjˈoɾs, kˈom lɐdðisjˈo ðə lɐ tʊrnˈaðɐ ˈi, ən lɐ pɾimˈɛɾɐ əðisjˈo mʊzikˈal, pə fɾɐnsˈɛsk ɐljˈo əl mˈil ʋˈujtsˈɛnts nʊɾˌantɐðˈɔs ən əl sˈɛw ɾrəkˈuʎ ðə kɐnsˈons pʊpʊlˈas kɐtɐlˈanəs, i lɐktwˈal ðəmˈili ɣwɐɲɐβˈens, əl mˈes pʊlˈitik i ɾrəjβindikɐtˈiw, ɡwɐɲɐðˈoɾ ðˈun kʊnkˈus kʊmβʊkˈat ˈam ɐkˈɛstɐ finɐlitˈat pə lɐ ʊnjˈo kɐtɐlɐnˈistɐ əl mˈil ʋˈujtsˈɛnts nʊɾˌantɐnˈow i kˈɛ ʋˈa pɾʊβʊkˈa ˌunɐ ɐpɐsjʊnˈaðɐ pʊlˈɛmikɐ pˈuβlikɐ i pəɾjʊðˈistikɐ.
Els dos textos més difosos han estat l'històric, publicat ja per Milà i Fontanals el 1882 en el seu Romancerillo Catalán (amb modificacions respecte a versions anteriors, com l'addició de la tornada) i, en la primera edició musical, per Francesc Alió el 1892 en el seu recull de Cançons populars catalanes, i l'actual d'Emili Guanyavents, el més polític i reivindicatiu, guanyador d'un concurs convocat amb aquesta finalitat per la Unió Catalanista el 1899 i que va provocar una apassionada polèmica pública i periodística.