ən lɐntidʑitˈat, dʊɾˈan ɐlɣˈunəs mɐlˈaltjəs əpiðˈɛmikəs kˈɛ ʋˈan mimβˈa ɣɾˈans pʊβlɐsjˈons ʊmˈanəs mˈɛɲs kˈom lɐ pˈɛstɐ kˈɛ ʋˈa kʊmənsˈa əŋˈi ðə lˈaɲ sinsˈɛnts nʊɾˈantɐ mˈɛɲs, ˈɛs kɾəˈiɐ kˈɛ kwˈan ɐlɣˈu əstərnʊðˈaβɐ ˈɛs mʊɾiɾˈiɐ ɐβjˈat, pərkˈɛ əl fˈɛt kˈɛ əls mˈoɾts nˈo ɾrəspˈiɾən ʋˈa kʊndˈuj ɐ lɐ iðˈɛˌa əɾrˈɔniɐ kˈɛ lˈanimɐ ɐβˌiɐ ðə sˈɛ lɐlˈɛ ðə lɐ ʋˈiðɐ, də mɐnˈɛɾɐ kˈɛ ˈɛs pənsˈaβɐ kˈɛ lˈanimɐ sʊɾtˈiɐ ðəl kˈos ˈamp ləstərnʊðɐmˈen mˈɛɲs.
En l'antiguitat, durant algunes malalties epidèmiques que van minvar grans poblacions humanes -com la pesta que va començar engir de l'any 590-, es creia que quan algú esternudava es moriria aviat, perquè el fet que els morts no respiren va conduir a la idea errònia que l'ànima havia de ser l'alè de la vida, de manera que es pensava que l'ànima sortia del cos amb l'esternudament-.