ɐlɣˈuns ɐðˈaɣis, kˈom lɐ ʎˈɛj ðə mˈurpi, son fʊrmʊlˈats ðə mɐnˈɛɾɐ infʊrmˈal i ðəspɾˈes ɾrˈɛβən ʊn nˈom, mˈɛnɾə kˈɛ ˈaltɾəs, kˈom əl pɾinsˈipi ðə pətˈɛ, tˈɛnən nˈoms ʑˈa ðəs ðə lɐ sˈɛβɐ mɐtˈɛjɕɐ fʊrmʊlɐsjˈo; ˈɛs pˈot ɐrɣʊməntˈa kˈɛ əl səɣˈon tˈipʊs nˈo kʊnstitwˈɛjɕ ʊn ɐðˈaɣi "ʋəɾitˈaβlə", pəɾˈɔ ɐmbðˈos tˈipʊs sˈolən sˈɛ ðifˈisils ðə ðistiŋˈi.
Alguns adagis, com la Llei de Murphy, són formulats de manera informal i després reben un nom, mentre que altres, com el Principi de Peter, tenen noms ja des de la seva mateixa formulació; es pot argumentar que el segon tipus no constitueix un adagi "veritable", però ambdós tipus solen ser difícils de distingir.