ɐl , ˈamp lɐpɐɾisjˈo ðə lˈas nˈoβɐ, əls kʊmpʊzitˈoɾs kˈaðɐ ʋəɣˈaðɐ əmɾˈaβən fiɣˈuɾəs mˈes kˈuɾtəs i ɐfˈɛɣjən mˈes məlˈoðjəs ɐ sˈoβɾə ðəls kˈans plˈans pɾəəksistˈens, fˈɛt kˈɛ pɾʊβʊkˈa kˈɛ ləsɣlˈeziɐ sˈi ʊpʊzˈes ɐrɣʊməntˈan kˈɛ lɐ mˈuzikɐ pə sˈɛ ðˈiɡnɐ ðə ðˈew ɐβˌiɐ ðə mɐntənˈi ləs kɐɾɐktəɾˈistikəs kˈɛ ɣɾəɣˈoɾi, əl ɣɾˈan ʋˈa ðiktˈa.
Al , amb l'aparició de l'ars nova, els compositors cada vegada empraven figures més curtes i afegien més melodies a sobre dels cants plans preexistents, fet que provocà que l'Església s'hi oposés argumentant que la música per ser digna de Déu havia de mantenir les característiques que Gregori, el Gran va dictar.