ən kˈamβi, əl nəərlɐndˈɛs pɐrlˈat ɐ βˈɛlɣikɐ a ðiβərɣˈit mˈes ðʊɾˈan əls ˈultims sˈɛɣləs, ən pˈaɾt pəl fˈɛt kˈɛ nˈo tiŋwˈe kɐɾˈaktˌɛ ʊfisjˈal ˈɛnɾə əls sˈɛɣləs ðisˈɛt i ʋˈin, ʑˈa kˈɛ əl ʎəŋwˈadʑə ˈunik ðə lɐdministɾɐsjˈo i ðə lənsəɲɐmˈen fʊw əl fɾɐnsˈɛs.
En canvi, el neerlandès parlat a Bèlgica ha divergit més durant els últims segles, en part pel fet que no tingué caràcter oficial entre els segles XVII i XX, ja que el llenguatge únic de l'administració i de l'ensenyament fou el francès.