mɐlɐwɾɐðɐmˈen, əl tɾɐktɐmˈen mɐtəmˈatik ðə lɐ ðifɾɐksjˈo ˈes, ən ʑənəɾˈal, mˈolt kʊmlikˈat, pəɾˈɔ ˈɛs pˈot simlifikˈa kʊnsiðəɾɐβləmˈen sˈi ˈɛs kʊnsiðˈɛɾɐ kˈɛ lʊbʑˈɛktə ðifɾɐktˈoɾ es mˈolt ʎʊɲˈa ðəl pˈun ˈon nʊzˈaltɾəs ʊbsˈɛrβəm əl fənˈomən ˈon ʋˈoləm kɐlkʊlˈa lɐ ðistɾiβʊsjˈo ðintənsitˈats; ɐkˈɛstɐ ɐpɾʊksimɐsjˈo sɐnʊmˈɛnɐ ðifɾɐksjˈo ðə fɾɐwnʊfˈɛ.
Malauradament, el tractament matemàtic de la difracció és, en general, molt complicat, però es pot simplificar considerablement si es considera que l'objecte difractor és molt llunyà del punt on nosaltres observem el fenomen (on volem calcular la distribució d'intensitats); aquesta aproximació s'anomena difracció de Fraunhofer.