ən ɐkˈɛst ˈultim kˈas, əl nikkˈut ˈɛs kʊmləmˈɛntɐ ˈam ʊn kʊnʑˈun də mˈarkəs ðə tˈe (en)ɹɪvˈɜːsdɡlˈɒʔəlstˌɒp(ca) ˈɛ (en)ɹɪvˈɜːsdɡlˈɒʔəlstˌɒp(ca) ɐ ˈɛmɐ i ˈɛmɐ iɣwˈal ɡˈustʊs ðə kɐntillɐsjˈo, ʊ əntʊnɐsjˈo pə lɐ ləktˈuɾɐ kʊɾrˈɛktɐ ðəls tˈɛkstʊs mɐzʊɾˈɛtiks iɣwˈal tɾɐðisjʊnˈals, ʊ tɾɐspɐsˈats pə tɾɐðisjˈo, ɾrəfəɾˈinsə ɐls tˈɛkstʊs sɐɣɾˈats ðəl ʑʊðˈajsmə.
En aquest últim cas, el niqqud es complementa amb un conjunt de marques de tˁeʕamim (= gustos de) cantil·lació, o entonació per la lectura correcta dels textos masorètics (= tradicionals, o traspassats per tradició, referint-se als textos sagrats del Judaisme).