əl mˈil ʋˈujtsˈɛnts səjɕˌantɐˈu, əl fˈizik irlɐndˈɛs ʑˈon tindˈaʎ ʋˈa iðəntifikˈa əl ʋɐpˈoɾ ðˈajɣwɐ kˈom lɐbsʊrβiðˈoɾ ðʊminˈan də lɐ ɾrɐðjɐsjˈo sʊɾtˈin, i əl mˈil ʋˈujtsˈɛnts nʊɾˌantɐsˈis əl kˈimik swˈɛk sβˈantə ɐɾrənˈiws ʋˈa pʊβlikˈa əls pɾimˈɛs kˈalkʊls ðə lɐwɡmˈen də lɐ təmpəɾɐtˈuɾɐ ɣlʊβˈal kɐwzˈat pə ˌunɐ əβəntwˈal ðʊplikɐsjˈo ðəl sˌeˈo ðˈɔs ɐmmʊsfˈɛɾik pɾəjndʊstɾjˈal: ʋˈa pɾəðˈi ʊn ɐwɡmˈen midʑˈa ɐnwˈal ðə kwˈatɾə,nʊɾˌantɐsˈiŋk sˈe ɐls tɾˈɔpiks i pˈok mˈes ðə sˈis sˈe ɐ lˈaɾtik, mˈolt ðˈins ðəl ɾrˈaŋ dəls ˈultims mʊðˈɛls infʊrmˈatiks ɐktwˈals ðəl klˈimɐ ɣlʊβˈal.
El 1861, el físic irlandès John Tyndall va identificar el vapor d'aigua com l'absorbidor dominant de la radiació sortint, i el 1896 el químic suec Svante Arrhenius va publicar els primers càlculs de l'augment de la temperatura global causat per una eventual duplicació del CO2 atmosfèric preindustrial: va predir un augment mitjà anual de 4,95 °C als tròpics i poc més de 6 °C a l'Àrtic, molt dins del rang dels últims models informàtics actuals del clima global.