tˈot i kˈɛ ʋˈa mɐnˈa lɐ ɾrɛˌalidzɐsjˈo ðə ləs əkspəðisjˈons nɐβˈals ðə ɾrʊɣˈɛ ðə ʎˈuɾiɐ, bərnˈat ðə sɐɾrjˈa i βəɾəŋwˈɛ ðə ʋilɐɾəɣˈut, lɐ pɾinsipˈal ɐktiβitˈat əkstəɾjˈoɾ fʊw ðiplʊmˈatikɐ: ɐjɕˈi, ˈɛnɾə əl ðəzˈɛmbɾə ðə mˈil ðˈɔssˈɛnts ʋujtˌantɐsˈis i əl mˈars ðə mˈil ðˈɔssˈɛnts ʋujtˌantɐsˈɛt, lɐ kʊɾˈonɐ pɐɾtisipˈa ən lɐ kʊnfəɾˈɛnsiɐ ðə βʊrðˈɛws; əl ʑʊljˈol ðəl mˈil ðˈɔssˈɛnts ʋujtˌantɐsˈɛt tiŋwˈe ʎˈok lənɾəβˈistɐ ðʊlʊɾˈon i lʊktˈuβɾə ðəl mˈil ðˈɔssˈɛnts ʋujtˌantɐʋˈujt sˈɛ siɡnˈa əl tɾɐktˈat ðə kɐnfɾˈaŋk.
Tot i que va manar la realització de les expedicions navals de Roger de Llúria, Bernat de Sarrià i Berenguer de Vilaregut, la principal activitat exterior fou diplomàtica: així, entre el desembre de 1286 i el març de 1287, la corona participà en la conferència de Bordeus; el juliol del 1287 tingué lloc l'entrevista d'Oloron i l'octubre del 1288 se signà el tractat de Canfranc.