ən əls ðɐɾrˈɛs əstˈaðis ðə ləɾʊpsjˈo, kˈom ɐ kʊnsəkwˈɛnsiɐ ðə ləmisjˈo ðə ɣˈazʊs kɐlˈens, ˈi a ʊn pɾʊsˈes ðʊksiðɐsjˈo kˈɛ ˈɛs kʊnsˈɛnɾɐ ən lɐ zˈonɐ pɾˈɔksimɐ ɐ lɐ ɕəmənəˈiɐ kˈɛ es lɐ mˈes kɐlˈɛntɐ, kɐmβjˈan əl kʊlˈoɾ tˈipik ɣɾˈisnˈɛɣɾə ʊɾiɣinˈal ðəls piɾʊklˈastʊs kˈɛ ˈɛs ʋˈa kʊmβəɾtˈi ən ɾrʊɣˈɛŋk ʊ ˈokɾə.
En els darrers estadis de l’erupció, com a conseqüència de l’emissió de gasos calents, hi ha un procés d’oxidació que es concentra en la zona pròxima a la xemeneia que és la més calenta, canviant el color típic gris-negre original dels piroclastos que es va convertir en rogenc o ocre.