kwˈan ɐlɣˈu əstərnˈuðɐ es kˈostʊm, ən kɐtɐlˈa, də ðˈilˈi, imβʊkˈan dˈew : "dˈew ˈus ʋɐlɣˈuj!", "dˈew tˈɛ fˈasi βˈo!" sˈi ləstərnʊðɐðˈoɾ es nʊβˈɛʎ, dˈew tˈɛ fˈasi sˈan ʊ sˈan i βˈo, "dˈew tˈɛ mˈati!" fˈormʊlɐ ʊmʊɾˈistikɐ ðə sɐlʊtɐsjˈo, kˈɛ sˈɛ sˈol kʊmlətˈa ɐjɕˈi: «dˈew tˈɛ mˈati i əls ðjˈaβləs ˈɛt plˈoɾin» ˈo «dˈew tˈɛ mˈati... dɐkˈi ɐ sˈen ˈaɲs i əls kˈɛ tˈɛns» ɐ ləmpʊrðˈa, "dˈew tɐʑˈut!" ʊ ðˈew əns ɐʑˈut! kˈat.
Quan algú esternuda és costum, en català, de dir-li, invocant Déu : "Déu us valgui!", "Déu te faci bo!" (si l'esternudador és novell), Déu te faci sant (o sant i bo), "Déu te mati!" (fórmula humorística de salutació, que se sol completar així: «Déu te mati i els diables et plorin» o «Déu te mati... d'aquí a cent anys i els que tens» a l'Empordà), "Déu t'ajut!" (o Déu ens ajut! cat.