dəs ðə finˈals ðəl i ðʊɾˈan əl ləs ɐwtʊɾitˈats ʑʊɾˈiðikəs ʋˈan kʊmənsˈa ɐ ɾrəmˈɛtɾə əls βˈoʑʊs sʊmmˈɛzʊs ɐ lɐ sˈɛβɐ tʊtˈɛlɐ ɐ ðiktˈaməns mˈɛðiks ðəstinˈats mˈɛɲs ɐ pɾʊpʊzˈa tɾɐktɐmˈens kˈom ɐ əstɐβlˈi əls lˈimits ˈɛnɾə lɐ βʊɣəɾˈiɐ i lɐ ɾrɐˈo, ɐɾrˈan də ðəβˈats pəɾisjˈals i ʑʊðisjˈals sˈoβɾə lɐ simʊlɐsjˈo, i əls pɾʊβlˈɛməs kˈɛ ɐjɕˈɔ plɐntəʑˈaβɐ ðə səɣʊɾətˈat ʑʊɾˈiðikɐ, kˈa lɐ βʊɣəɾˈiɐ —əl kˈɛ ɐ əspˈaɲɐ ənkˈaɾɐ sɐnʊmˈɛnɐ ɐls kˈoðis "ənɐʑənɐsjˈon məntˈal"— ˌɛɾɐ ʊn əɡzimˈen də lɐ ɾrəspʊnsɐβilitˈat pənˈal.
Des de finals del  i durant el  les autoritats jurídiques van començar a remetre els bojos sotmesos a la seva tutela a dictàmens mèdics destinats menys a proposar tractaments com a establir els límits entre la bogeria i la raó, arran de debats pericials i judicials sobre la simulació, i els problemes que això plantejava de seguretat jurídica, car la bogeria —el que a Espanya encara s'anomena als codis "enajenación mental"— era un eximent de la responsabilitat penal.