ɐrmˈant pˈutɕ, ɾrəfəɾˈinsə ɐls mˈɛsjəs ðəls ˈaɲs kwɐɾˈantɐ fˈins ɐ lɐ ðəstɾʊksjˈo ðə ʑəɾʊzˈaləm, əksplˈikɐ: «lɐ ɣˈen sənzˈiʎɐ, ləs klˈasəs mˈes pʊpʊlˈas, əspˈɛɾən ˈamp ðəlˈit ʊn əsðəβənimˈen dəfinitˈiw kˈɛ pˈozi fˈi ɐ ləs ðəziɣwɐltˈats sʊsjˈals i ɐ lɐ sitwɐsjˈo ðinʑʊstˈisiɐ ən kˈɛ ʋˈiwən, ɐtjˈaðɐ pə lɐ inəpːtitˈut i lɐ kʊɾrʊpsjˈo ðə ləs mɐtˈɛjɕəs ɐwtʊɾitˈats ɾrʊmˈanəs: lɐʎiβəɾɐmˈen diβˈi a ðə sʊpʊzˈa lɐkɐβɐmˈen sʊbtˈat ðə tˈots əls sˈɛws mˈals.
Armand Puig, referint-se als messies dels anys quaranta fins a la destrucció de Jerusalem, explica: «La gent senzilla, les classes més populars, esperen amb delit un esdeveniment definitiu que posi fi a les desigualtats socials i a la situació d'injustícia en què viuen, atiada per la ineptitud i la corrupció de les mateixes autoritats romanes: l'alliberament diví ha de suposar l'acabament sobtat de tots els seus mals.