dɐβˈan ɐkˈɛstɐ kʊnʑʊntˈuɾɐ ʊstˈil lˈunik ʎʊɣɐɾˈɛt kˈɛ a mɐntiŋˈut ʋˈiw əl ʋɐlənsjˈa fˈins ɐls nˈostɾəs ðjˈɛs a siɣˈut lɐ pəðɐnˈiɐ ʊɾjʊlˈanɐ ðə βˈarβɐɾrˈoʑɐ, ʎəβˈat ðə ɣwɐrðɐmˈa ðəl səɣˈuɾɐ, kˈɛ mˈoltəs ʋəɣˈaðəs nˈo es kʊnsiðəɾˈat ðəl βˈajɕ səɣˈuɾɐ pɾəsizɐmˈen sədʑˈin əl kɾitˈɛɾi liŋwˈistik.
Davant aquesta conjuntura hostil l'únic llogaret que ha mantingut viu el valencià fins als nostres dies ha sigut la pedania oriolana de Barba-roja, llevat de Guardamar del Segura, que moltes vegades no és considerat del Baix Segura precisament seguint el criteri lingüístic.