ən ɐkˈɛstɐ ˈoβɾɐ, ˌunɐ ðə ləs mˈes kʊnəɣˈuðəs ðə lɐwtˈoɾ, mɐɣɾˈittə ɾrəfləksjˈonɐ sˈoβɾə lɐ fˈalsɐ ɾrˈɛplikɐ ðə lɐ ɾrɛˌalitˈat pə pˈaɾt ðimˈadʑəs i pɐɾˈawləs: ənkˈaɾɐ kˈɛ sˈɛmbli ˌunɐ pˈipɐ, əl kwˈaðɾə nʊmˈes nes lɐ ɾrəpɾəzəntɐsjˈo ˈi, pə tˈan, ɐfirmˈa kˈɛ lɐ ɾrəpɾəzəntɐsjˈo es lʊbʑˈɛktə səɾˌiɐ ˌunɐ məntˈiðɐ.
En aquesta obra, una de les més conegudes de l'autor, Magritte reflexiona sobre la falsa rèplica de la realitat per part d'imatges i paraules: encara que sembli una pipa, el quadre només n'és la representació i, per tant, afirmar que la representació és l'objecte seria una mentida.