əl ʋˈɛrp sˈɛ sˈitwɐ ɐl finˈal i ˈɛs kʊnstɾwˈɛjɕ sˈoβɾə ʊn ʑˈok ðɐɾrˈɛls pɾəzˈen, fʊtˈu, ɐʊɾˈist, kʊndisjʊnˈal, nəsəsitɐtˈiw, sʊbʑʊntˈiw i ðˈos tˈɛms pɐsˈats, ɐl kwˈal a ðɐfəɣˈisə ˌunɐ sˈɛɾjə ðɐfˈiksʊs kˈɛ mˈarkən ləs ðistinsjˈons ðə mɐnˈɛɾɐ ʊ tˈɛms pə ɐ fʊrmˈa fˈorməs finˈitəs.
El verb se situa al final i es construeix sobre un joc d'arrels (present, futur, aorist, condicional, necessitatiu, subjuntiu i dos temps passats), al qual ha d'afegir-se una sèrie d'afixos que marquen les distincions de manera o temps per a formar formes finites.