kwˈan sədʑˈin ləs nˈorməs ðɐksəntwɐsjˈo sa ðə mɐrkˈa kˈɛ lɐ ˈɛ es tˈɔnikɐ ˈɛs mɐrkɐɾˈa ˈɛ ˈɛ kwˈan ˈɛs pɾʊnˈunsji βˈaɾra (el)ˈepsilˌon(ca) bˈaɾra i ˈe ˈe kwˈan ˈɛs pɾʊnˈunsji βˈaɾra ˈɛ βˈaɾra. tˈot i kˈɛ lɐ pɾʊnʊnsjɐsjˈo ən ʊn səntˈit ʊ ˈaltɾə pˈot ʋɐɾjˈa səɣˈons əl ðjɐlˈɛktə ðəs ðəl ðiksjʊnˈaɾi ðˈɛn pʊmpˈɛw fˈaβɾɐ kˈɛ əstˈa fˈorsɐ nʊrmɐtiβidzˈat i ɐdmˈɛs kˈom sa ðəskɾˈiwɾə kˈaðɐ mˈot ðəpəndənmˈen də kˈaðɐ pɐɾˈawlɐ.
Quan seguint les normes d'accentuació s'ha de marcar que la e és tònica es marcarà È è quan es pronunciï /ε/ i É é quan es pronunciï /e/. Tot i que la pronunciació en un sentit o altre pot variar segons el dialecte des del diccionari d'en Pompeu Fabra que està força normativitzat i admès com s'ha d'escriure cada mot dependentment de cada paraula.