ɐ mˈes, bˈonɐ pˈaɾt ðə ləs ʎˈɛŋwəs ɣərmˈanikəs ɐktwˈals pɾəzˈɛntən ˌunɐ təndˈɛnsiɐ ɐ əsðəβənˈi ʎˈɛŋwəs ɐnɐlˈitikəs, kˈozɐ kˈɛ ˈɛs mɐnifˈɛstɐ ən ˌunɐ fˈoɾtɐ pˈurɣɐ ðə lɐ fləksjˈo ʋərβˈal ən ləs ʎˈɛŋwəs əskɐndinˈaβəs ʊɾjəntˈals ʑˈa nˈo sˈi fˈa kˈap ðistinsjˈo ðə pərsˈonɐ ʊ nˈombɾə, ləs ðəklinɐsjˈons i fˈins i tˈot əl ɣˈɛnəɾə ðə ləs pɐɾˈawləs, kˈɛ a pɐsˈat ðə tɾˈes ən əl pɾʊtʊɣərmˈanik mɐskʊlˈi, fəmənˈi i nˈɛwtɾə ɐ ðˈɔs kʊmˈu i nˈɛwtɾə ən swˈɛk, dɐnˈɛs i nəərlɐndˈɛs, i nʊmˈes ʊn ən ɐŋlˈɛs, skˈots i ɐfɾikɐˈans.
A més, bona part de les llengües germàniques actuals presenten una tendència a esdevenir llengües analítiques, cosa que es manifesta en una forta purga de la flexió verbal (en les llengües escandinaves orientals ja no s'hi fa cap distinció de persona o nombre), les declinacions i fins i tot el gènere de les paraules, que ha passat de 3 en el protogermànic (masculí, femení i neutre) a 2 (comú i neutre) en suec, danès i neerlandès, i només un en anglès, scots i afrikaans.