ən filʊzʊfˈiɐ kʊntˈinwən plənɐmˈen ʋiɣˈen ləs iðˈɛəs nɛˌoplɐtˈɔnikəs, kˈom ˈɛs ʋˈɛw ˈamp ləs ˈoβɾəs ðə jˈamblik ðə kˈalsis, pəɾˈɔ sʊβˈin ˈɛs ɾrəʎəɣˈɛjɕən dəs ðˈunɐ ˈɔpːtikɐ kɾistjˈanɐ, kˈom pˈasɐ ˈamp lˈoβɾɐ ðɐɣʊstˈi dipˈonɐ, ʊn dəls pənsɐðˈoɾs mˈes impʊɾtˈans kˈɛ kʊðifˈikɐ lɐ ðiβizjˈo ˈɛnɾə lɐ siwtˈat təɾrənˈal i lɐ ðiβˈinɐ, diβʊjɕˈan ˌunɐ imɐɣinəɾˈiɐ pə ɐl pɐɾɐðˈis ðəspɾˈes ðə lɐ mˈoɾt.
En filosofia continuen plenament vigent les idees neoplatòniques, com es veu amb les obres de Iàmblic de Calcis, però sovint es rellegeixen des d'una òptica cristiana, com passa amb l'obra d'Agustí d'Hipona, un dels pensadors més importants que codifica la divisió entre la ciutat terrenal i la divina, dibuixant una imagineria per al paradís després de la mort.