ɐβˈans ðə lʊβəɾtˈuɾɐ ðə ləstɾˈɛt ðə kɐlˈajs, lɐ ɣɾˈan bɾətˈaɲɐ sədʑˈiɐ kʊnnəktˈaðɐ ɐ əwɾˈopɐ, fˈins i tˈot ðʊɾˈan ləs pʊʑˈaðəs ðəl niβˈɛʎ ðəl mˈa, ɐ tɾɐβˈes ðˈunɐ kɾˈɛstɐ əstɾʊktʊɾˈal kˈɛ səstənˈiɐ ðəs ðəl sˈutˈɛst ðɐŋlɐtˈɛɾrɐ fˈins ɐl nˈortʊˈɛst ðə fɾˈansɐ, fˈɛtɐ ðə ɣˈujɕ, kʊmɾənˈiɐ ləkstɾəmitˈat nˈort ðə lɐntiklinˈal ðə wɛˌaltɐɾtˈojs i ˈɛs pʊstˈulɐ kˈɛ fʊrmˈaβɐ ʊn əstɾˈɛt ˈismmə kˈɛ səpˈaɾɐ əls əmbɐsɐmˈens mˈaɾins ɐl nˈort mˈa ðəl nˈort i ɐl sˈutʊˈɛst kɐnˈal ðə lɐ mˈanəɣɐ.
Abans de l'obertura de l'estret de Calais, la Gran Bretanya seguia connectada a Europa, fins i tot durant les pujades del nivell del mar, a través d'una cresta estructural que s'estenia des del sud-est d'Anglaterra fins al nord-oest de França, feta de guix, comprenia l'extremitat nord de l'anticlinal de Weald-Artois i es postula que formava un estret istme que separa els embassaments marins al nord (mar del Nord) i al sud-oest (canal de la Mànega).