sˈɛɾts liŋwˈistəs, kˈom ɾrwˈajɕ, ɐlˈarkʊs ʎʊɾˈak, wəəʎˈɛ, mɐɾinˈɛ, mɐskɐɾˈo, siŋklˈinən pə tɾɐktˈa ɐkˈɛsts kʊnʑˈuns nˈo kˈom ɐ ðˈiɣɾɐfs, sinˈo kˈom ɐ ɣɾˈups βifʊnəmˈatiks: es ɐ ðˈi, kʊnsiðˈɛɾən kˈɛ son dˈos sˈons ðifəɾˈens.
Certs lingüístes, com Ruaix, Alarcos Llorach, Wheeller, Mariner, Mascaró, s'inclinen per tractar aquests conjunts no com a dígrafs, sinó com a grups bifonemàtics: és a dir, consideren que són dos sons diferents.