ən ɐkˈɛst pɾəsˈis instˈan, ɾrikˈart stɐʎmˈan ˈɛs ʋˈa tɾʊβˈa ən ʊn kʊmɾʊmˈis: ɐβˌiɐ ðə tɾjˈa ˈɛnɾə ɐksəpːtˈa əl nˈɔw pɾʊɣɾɐmˈaɾi pɾiβɐtˈiw siɡnˈan ɐkˈorts ðə nˈo ɾrəβəlɐsjˈo i ɐkɐβˈa ðəzəmβʊlʊpˈan mˈes pɾʊɣɾɐmˈaɾi pɾiβɐtˈiw ˈamp ʎisˈɛnsjəs ɾrəstɾiktˈiβəs, kˈɛ ɐl sˈɛw tˈorn ˈawɾjən də sˈɛ mˈes əndɐβˈan ɐksəpːtˈaðəs pəls sˈɛws pɾˈopis kˈompɐɲs ʊ ɾrəβəllˈasə i tɾʊβˈa ˌunɐ ˈaltɾɐ fˈormɐ ðə fˈɛ ləs kˈozəs.
En aquest precís instant, Richard Stallman es va trobar en un compromís: havia de triar entre acceptar el nou programari privatiu signant acords de no revelació i acabar desenvolupant més programari privatiu amb llicències restrictives, que al seu torn haurien de ser més endavant acceptades pels seus propis companys o rebel·lar-se i trobar una altra forma de fer les coses.