lɐ iðˈɛˌa ˌɛɾɐ kˈɛ, kˈom kˈɛ ləs sʊpərnˈoβəs ðə tˈipʊs ˈiɐ tˈɛnən ɡɐjɾəβˈe lɐ mɐtˈɛjɕɐ βɾiʎɐntˈoɾ inɾˈinsəkɐ ˌunɐ əspˈɛlmɐ əstˈandɐrt, i kˈom kˈɛ əls ʊbʑˈɛktəs kˈɛ əstˈan mˈes ʎˈuɲ sˈɛmblən mˈes tˈɛnwəs, pˈoðəm ʊtilidzˈa lɐ βɾiʎɐntˈoɾ ʊbsərβˈaðɐ ðɐkˈɛstəs sʊpərnˈoβəs pə məzʊɾˈa lɐ ðistˈansiɐ ɐ ˈɛʎs.
La idea era que, com que les supernoves de tipus Ia tenen gairebé la mateixa brillantor intrínseca (una espelma estàndard), i com que els objectes que estan més lluny semblen més tènues, podem utilitzar la brillantor observada d'aquestes supernoves per mesurar la distància a ells.