əls ðˈiftʊŋs ˈɛs pˈoðən klɐsifikˈa səɣˈons ləs ʋʊkˈals kˈɛ əls fˈormən, də tˈal mɐnˈɛɾɐ kˈɛ ˈi a ðˈiftʊŋs kɾəjɕˈens kwˈan pˈasɐ ðə ʋʊkˈal fˈɛβlə ɐ fˈoɾtɐ ʊ ðəkɾəjɕˈens; tɐnkˈats əl səɣˈon ələmˈen tˈe ʊn pˈun dɐɾtikʊlɐsjˈo mˈes tɐnkˈat kˈɛ əl pɾimˈɛ ʊ ʊβˈɛɾts; i kˈuɾts ʊ ʎˈarks, kwˈan ən ɐkˈɛʎɐ ʎˈɛŋwɐ əɡzistˈɛjɕ kwɐntitˈat ʋʊkˈalikɐ.
Els diftongs es poden classificar segons les vocals que els formen, de tal manera que hi ha diftongs creixents (quan passa de vocal feble a forta) o decreixents; tancats (el segon element té un punt d'articulació més tancat que el primer) o oberts; i curts o llargs, quan en aquella llengua existeix quantitat vocàlica.