dʊɾˈan lɐ pʊstɣˈɛɾrɐ, lɐ mˈuzikɐ ðə sinˈɛmɐ ˈɛs ʋˈa ɐʎʊɲˈan ɡɾɐðwɐlmˈen də ləs pɐɾtitˈuɾəs simfˈɔnikəs, dʊnˈan pˈas ɐ ˌunɐ nˈoβɐ ɣənəɾɐsjˈo ðə kʊmpʊzitˈoɾs, ɐlɣˈuns ðəls kwˈals pɾʊsəðˈens ðə lɐnʊmənˈaðɐ mˈuzikɐ ʎəwɣˈɛɾɐ i ðəl ʑˈazz kˈom es əl kˈas ðə ˈɛnri mɐnsˈini.
Durant la postguerra, la música de cinema es va allunyant gradualment de les partitures simfòniques, donant pas a una nova generació de compositors, alguns dels quals procedents de l'anomenada música lleugera i del jazz com és el cas de Henry Mancini.