mɐlɣɾˈat ɐjɕˈɔ, bɐɲˈoləs nˈo ˈɛs ʋˈa ðəsʎiwɾˈa ðəls "mˈals ˈuzʊs" dəfinitiβɐmˈen fˈins ɐl mˈil tɾˈessˈɛnts tɾˌɛntɐsˈiŋk, dəspɾˈes ðə lɐ fʊɣˈiðɐ ðə βˈonɐ pˈaɾt ðəls ɐβitˈans ɐ sˈan ɐndɾˈɛw ðə mˈatɐ, kˈɛ ʎɐβˈoɾs ˌɛɾɐ ðəl mɐtˈɛjɕ əjməɾˈik ðʊzˈaʎ.
Malgrat això, Banyoles no es va deslliurar dels "mals usos" definitivament fins al 1335, després de la fugida de bona part dels habitants a Sant Andreu de Mata, que llavors era del mateix Eimeric d'Usall.