Els diftongs es poden classificar segons les vocals que els formen, de tal manera que hi ha diftongs creixents (quan passa de vocal feble a forta) o decreixents; tancats (el segon element té un punt d'articulació més tancat que el primer) o oberts; i curts o llargs, quan en aquella llengua existeix quantitat vocàlica.
əls ðˈiftʊŋs ˈɛs pˈoðən klɐsifikˈa səɣˈons ləs ʋʊkˈals kˈɛ əls fˈormən, də tˈal mɐnˈɛɾɐ kˈɛ ˈi a ðˈiftʊŋs kɾəjɕˈens kwˈan pˈasɐ ðə ʋʊkˈal fˈɛβlə ɐ fˈoɾtɐ ʊ ðəkɾəjɕˈens; tɐnkˈats əl səɣˈon ələmˈen tˈe ʊn pˈun dɐɾtikʊlɐsjˈo mˈes tɐnkˈat kˈɛ əl pɾimˈɛ ʊ ʊβˈɛɾts; i kˈuɾts ʊ ʎˈarks, kwˈan ən ɐkˈɛʎɐ ʎˈɛŋwɐ əɡzistˈɛjɕ kwɐntitˈat ʋʊkˈalikɐ.