Kellokortti
Kellokortti on laite, jolla työnantaja valvoo työtunteja työntekijän tekemien leimausten perusteella. Tavallisesti työntekijä leimaa korttinsa työpaikalle tullessaan ja sieltä pois tullessaan sekä pitäessään taukoja. "Työ ja terveys" -tutkimuksessa (2006) hieman yli puolet (55 %) suomalaisista palkansaajista ilmoitti, että omalla työpaikalla seurataan työajan käyttöä. Kellokortilla tai kulunvalvonnalla valvotaan tutkimuksen mukaan joka kolmatta työntekijää. Aiemmin kellokortit olivat mekaanisia, ja työntekijä leimasi kellokorttinsa käsin. Tieto- ja viestintäteknologian kehitys 1900-luvun viimeisinä vuosikymmeninä on kuitenkin tuonut tullessaan elektroniset valvontajärjestelmät digitaalisine leimauspäätteineen. Monissa nykyisissä kellokorttilaitteissa hyödynnetään matkapuhelimista tuttua tekniikkaa: laitteen sisällä on SIM-kortti, jonka avulla se toimii langattomasti GPRS-verkossa yhteydessä internetiin.
Ruth Belville
1800-luvulla harvoilla oli tarkkoja kelloja, jotka pysyivät kauan oikeassa ajassa ja täsmällistä oikeata aikaa oli erittäin hankala saada. Parhaimmillaan kellon poikkeamat oikeasta ajasta olivat useita minuutteja. Täsmällisen kellonajan sai haettua vain tähtitieteilijöiltä Greenwichin observatoriosta. Monet ihmiset, erityisesti kellosepät, tarvitsivat täsmällistä aikaa ja jatkuva vieraileminen observatoriolla oli rasittavaa, joten observatorio alkoi vuonna 1836 toimittaa tilauksesta ajantarkastuspalvelua. Muita tilauspalvelun tarvitsijoita olivat suuret yritykset, pankit ja varakkaat kodit.