Kiinan–Japanin sota (1937–1945)
Kahdeksan vuotta kestäneen sodan uhrit olivat valtaosin siviilejä. Guomindangin joukot taistelivat 22 suuressa yhteenotossa, joihin osallistui yleensä yli 100 000 sotilasta kummallakin puolella, 1 171 pienemmässä yhteenotossa (50 000 sotilasta molemmilla puolilla) ja lisäksi 38 931 kahnauksessa. Kommunistit taistelivat pääosin sisseinä Pohjois-Kiinassa. Kiina menetti arviolta 3,22 miljoonaa sotilasta. Yli yhdeksän miljoonaa siviiliä kuoli taisteluissa, ja 8,4 miljoonaa muihin syihin. Japanilaiset rekisteröivät noin 1,1 miljoonaa kuollutta, haavoittunutta tai kadonnutta sotilasta – sotaa ei käyty Japanin maaperällä. Sota synnytti lisäksi noin 95 miljoonaa pakolaista. Kiinan menettäneen omaisuuden arvon (vuoden 1937 vaihtokurssin mukaan 383 miljardia 301,3 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria) on arvioitu olleen noin 50 kertaa suurempi kuin Japanin koko silloinen bruttokansantuote (7,7 miljardia Yhdysvaltain dollaria).
Kiinan–Japanin sota (1937–1945)
Guomindangilla oli noin 4 300 000 sotilasta 370 standardissa divisioonassa (正式師), 46 uudessa divisioonassa (新編師), 12 ratsudivisioonassa (騎兵師), 8 uudessa ratsudivisioonassa (新編騎兵師), 66 väliaikaisessa divisioonassa (暫編師) ja 13 reservidivisioonassa (預備師): armeijassa oli yhteensä 515 divisioonaa. Monet divisioonat muodostettiin kuitenkin kahdesta tai useammasta divisioonasta, eivätkä olleet aktiivisia samaan aikaan. Lisäksi uusia divisioonia luotiin korvaamaan sodassa menetetyt. Keskikokoisessa divisioonassa oli 5 000-6 000 sotilasta, armeijakunnassa taas 8 000–9 000 sotilasta, mikä vastasi yhtä japanilaista divisioonaa. Saksalaisten kouluttamissa divisioonissa oli samanlainen määrä joukkoja kuin japanilaisessa tai länsimaisessa divisioonassa, noin 10 000. Tšiang Kai-šekn armeija oli sekoitus uutta ja auttamatta vanhentunutta teknologiaa, ja monesti armeija oli riippuvainen omissa maakunnissaan pysyttelevistä sotaherroista.