Richard Wagner
Wagnerin mestariteoksia ovat hänen myöhäiskauden oopperansa, jotka veivät koko taidesuunnan kehitystä eteenpäin. Jotkut pitävät "Tristan ja Isoldea" (1857–59) Wagnerin suurimpana yksittäisenä oopperana. "Nürnbergin mestarilaulajat" (1861–67) on Wagnerin ainoa komedia (lukuun ottamatta unohdettua "Liebesverbotia"). "Nibelungin sormus" -tetralogia (1852–74) on neljän oopperan germaaniseen mytologiaan perustuva teossarja. Sen säveltäminen vei 26 vuotta, ja esitykset kestävät yhteensä noin 15 tuntia. Sormussarjaa on kutsuttu musiikinhistorian kunnianhimoisimmaksi hankkeeksi. Wagnerin viimeinen ooppera "Parsifal" (1877-1882), joka tehtiin Bayreuthin avajaisia silmällä pitäen, on syvämietteinen ja uskonnollissävytteinen Graalin maljan legendaan perustuva työ.
H-mollimessu (Bach)
Monien muiden Bachin teosten tavoin h-mollimessua ei sävelletty yhdellä kertaa, vaan ensimmäiset jaksot, Gloria ja Kyrie, sävellettiin jo vuosina 1724 ja 1731. Ne muodostavat itsenäisen teoksen BWV formula_1, jonka Bach lähetti Dresdenin hoviin hakiessaan sieltä hovisäveltäjän paikkaa vuonna 1733. Toisin kuin aikaisemmalla työnhakuyrityksellä, jolloin teosnäytteenä olivat Brandenburgilaiset konsertot, Bachia onnisti tällä kertaa, ja hän sai nimityksen Dresdenin hovin "Hofkapellmeisterikiäksi" vuonna 1736. "Kyrie" ja "Gloria" osat esitettiin ensimmäisen kerran Fredrik August II:n Puolan kuninkaaksi kruunaamisen yhteydessä vuonna 1733.
Messun muiden osien valmistumisajat eivät ole tarkaan tiedossa. Joidenkin tutkijoiden mukaan messun credon, jonka Bach nimesi "Symbolum Nicenumiksi", eli Nikean uskontunnustukseksi, sävellettiin vuosien 1742−45 välisenä aikana, kun taas toiset ovat sitä mieltä että se on sävelletty jo vuonna 1732. Messun muut osat on sävelletty todennäköisesti 1740-luvun loppupuolella. Bach viimeisteli messun viimeisenä elinvuotenaan, vuonna 1749. Tuolloin sävelletyt osat on kirjoitettu alkuperäiseen käsikirjoitukseen epävakaalla kädellä, mikä johtunee säveltäjän sairauksista.