Metafysiikan historia
Kant tarkoitti metafysiikalla sellaisia kysymyksiä, joihin tiede ei voi vastata. Kantin niin sanottu kriittinen filosofia pyrki osoittamaan sekä kokemuksen että filosofisen ajattelun rajat. Hänen mukaansa metafysiikka on mahdollista vain ”transsendentaalisena” tieteenä, joka tutkii yleisiä inhimillisen ymmärryksen muotoja, eli tiedon käsitteellisiä ennakkoehtoja, jotka ovat ymmärryksen perusta. Tämä ajatus perustui osaltaan Wolffiin ja A. G. Baumgartenin välittämään Duns Scotuksen ajatteluun.
Analyyttinen ja mannermainen filosofia
Varhainen tietoisuus "analyyttisen" ja "mannermaisen" filosofian syvistä eroista voidaan jäljittää kahden Husserlin oppilaan, Rudolf Carnapin ja Martin Heideggerin, töihin. Vuonna 1929 Heidegger kirjoitti teoksen "Was ist Metaphysik?" ("Mitä on metafysiikka?"), joka oli tutkielma "ei-minkään" käsitteen analysoimisesta. Carnap kritisoi Heideggerin tutkielmaa vuonna 1932 teoksessaan "Überwindung der Metaphysik durch logische Analyse der Sprache" ("Metafysiikan eliminointi kielen loogisella analyysillä"). Carnap väitti, että useat kohdat Heideggerin teoksessa olivat esimerkkejä pseudoväitteistä joissa "loogisen syntaksin rikkominen oli erityisen selvää". Carnap syytti Heideggeria "historiallis-kielitieteellisen syntaksin" käyttämisestä, joka mahdollisti hänen mukaansa hölynpölyn, tyhjänpäiväisen puheen, kun taas "looginen syntaksi" teki sen mahdottomaksi. Heideggerin syntaksi oli johdettu osittain hegeliläisestä historisismista, kun taas Carnapin syntaksi oli johdettu osittain fregeläisestä logiikasta ja semantiikasta. Tämä perustavanlaatuinen ero tavoissa lähestyä filosofisia ongelmia — "kokemuksesta keskusteleminen" vastaan "kielestä keskusteleminen" — on tärkein syy jakoon analyyttisen ja mannermaisen filosofian välillä.