Entente cordiale
Yhdistyneen kuningaskunnan ulkoasiainministeri Henry Petty-Fitzmauricen ja Ranskan Lontoon suurlähettilään Paul Cambonin 8. huhtikuuta 1904 allekirjoittama julistus ei virallisesti sisältänyt muuta kuin Yhdistyneen kuningaskunnan ja Ranskan Marokkoa, Egyptiä, Siamia (Thaimaata), Madagaskaria, Uusia Hebridejä, Länsi- ja Keski-Afrikkaa sekä Newfoundlandia koskevien erimielisyyksien sopimisen, mutta yhteisymmärrys ja imperialistisen kilpailun lopettaminen Ranskan ja Britannian kesken loi kuitenkin edellytyksen ententeä pidemmälle menevälle yhteistyölle. Yhdistynyt kuningaskunta ja Ranska muodostivat sotilassopimuksen 30. huhtikuuta 1905 ja laivastosopimuksen 16. syyskuuta 1912.
Henry Wilson (sotamarsalkka, 1864–1922)
Wilson aloitti sotilasuransa vuonna 1882 Irlannin miliisijoukoissa. Hän osallistui sotaan Burmassa 1885–1887 sekä buurisotaan Etelä-Afrikassa 1899–1901, minkä myötä hänet ylennettiin majuriksi. Vuosina 1907–1910 hän toimi Camberleyn yleisesikuntakoulun johtajana, minä aikana hän pyrki luomaan hyvät yhteistyösuhteet Ranskan armeijaan, erityisesti ranskalaiseen kollegaansa Ferdinand Fochiin. Myös maailmansodan aikana yhteistyö ranskalaisten kanssa sujui häneltä hyvin. Vuosina 1910–1914 Wilson toimi sotaministeriön sotilasoperaatiojohtajana, ja laati suunnitelmia brittiläisen siirtoarmeijan lähettämisestä Ranskan avuksi, mikäli sota syttyisi Ranskan ja Saksan välille – siitäkin huolimatta, että Ranskan ehdoton tukeminen ei ennen sotaa ollut suosittu ajatus Britannian johdossa. Maaliskuussa 1914 Irlannissa sattuneen Curraghin välikohtauksen yhteydessä Wilson tuki upseereita, jotka kieltäytyivät kukistamasta Irlannin itsehallintolakia vastustaneiden unionistien odotettua kapinaa. Tämän vuoksi häntä ei maailmansodan syttyessä nimitetty brittiläisen siirtoarmeijan esikuntapäälliköksi, vaikka sen komentaja John French olisi halunnut hänet. Tehtävään nimitettiin Archibald Murray.