Lestadiolaisuus
Lestadiolaisuutta edeltäneitä herätysliikkeitä olivat liikkeen syntyalueella Pohjois-Ruotsissa lukijaisuus (lukijaisuudessa oli useita haaroja) ja viklundilaisuus. Lestadiolaisuutta on L. L. Laurenin Suomen kirkkohistoriassa "Suomen kirkon tärkeimmät vaiheet" kutsuttu "laestadiolaiseksi lukijaisuudeksi". Lestadiolaisuus lähti leviämään, kun ruotsalainen pappi Lars Levi Laestadius (etnisesti osittain myös saamelainen) koki hengellisen uudistumisen tavattuaan Lapin Marian vuonna 1844. Tapaaminen sytytti Laestadiuksen saarnoihin uuden palon, ja kirkon sisällä alkoi levitä herätysliike. Syntynyttä liikettä alettiin kutsua 1880-luvun puolivälin jälkeen lestadiolaisuudeksi; 1900-luvun alkuun liikettä nimitettiin myös "hihhuleiksi", "villiopiksi", "lahkoksi" ja "harhaopiksi". Liike levisi varsin nopeasti Suomen, Ruotsin ja Norjan pohjoisosiin.
Leeviläisyys
Leeviläisiä oli vuoden 2012 arvion mukaan noin 200 henkeä maailmassa - pääosin Suomessa, joten se oli yhdenneksitoista suurin lestadiolaisryhmä maailmassa. Leeviläisten määrä säilyi samana vuoden 2001 jälkeen. Seuroja he järjestävät säännöllisesti mm. Eurassa ja Pöytyällä. Vuonna 1977 leeviläisyydestä erosi steeniläisyys. Leeviläisyyteen liittyi kymmeniä esikoislestadiolaisia USA:ssa vuonna 1976, mutta he menivät melkein kaikki vuoden 1977 hajaannuksessa steeniläisyyteen. Myös steeniläisyydessä tapahtui hajaannus vuonna 1979, jolloin siitä erkani niskalaisuus-niminen ryhmä USA:ssa ja Norjassa.