Neoliittinen Lähi-itä
Neoliittinen käsittää Lähi-idän esihistoriassa ajan, jolloin oli kivikauden loppupuoleen kuulunut neoliittinen kausi. Ihmiset alkoivat viljellä maata Lähi-idässä joskus 11000-8500 eaa. seuduilla, missä kasvoi villejä viljalajien edeltäjiä. Näin alkoi neoliittinen kausi. Ennen viljelyä ihmiset keräilivät villikasvien siemeniä ja tekivät niistä jauhoja. Jääkauden lopuilla tapahtui Lähi-idässäkin suuria ilmastonmuutoksia, jotka hävittivät suurriistan ja loivat edellytykset maanviljelylle. Riistaeläinten niukkuus ja suuritähkäisten lajien ilmestyminen teki maanviljelystä kannattavaa. Viljaa alettiin ensiksi viljellä joko sateisilla vuorten rinteillä tai jokien kastelemissa keitaissa. Joka tapauksessa sadetusviljelyyn siirryttiin melko pian, ja maanviljely levisi sen ansiosta laajalle.
Pohjois-Amerikan arkaainen kausi
Kauden edetessä alettiin yhä enemmän viljellä maata metsästyksen keräilyn rinnalla ja lopulta asua kiinteillä paikoilla ja rakentaa monumentaalisia kumpuja. Arkaainen kausi päättyi joillain alueilla jo välillä 3000–2000 eaa., toisilla 700 eaa. Väestö ja väestötiheys kasvoivat, ja intiaanit eivät voineet enää etsiä metsästysalueita laajoilta täysin asumattomilta seuduilta. Kiinteillä asuinpaikoilla alettiin käyttää raskaampia ja mutkikkaampia työkalujoukkoja, joita ei tarvinnut kuljettaa mukana, muun muassa raskaita jauhinkiviä. Liikkuvuus pieneni, epätasa-arvo eri ihmisten välillä kasvoi, ryhmäkoot olivat silti pieniä. Ehkä eri heimojen välisen vihamielisyyden vuoksi aiemmin kaukaa haettu materiaali otettiinkin nyt läheltä, ja esineet tehtiin huonolaatuisesta kivestä. Myöhemmällä arkaaisella kaudella kauppa taas laajeni. Arkaaiset intiaanit polttivat metsää peuran metsästyksen helpottamiseksi.