Kiinan historia
Kiinan kansantasavallan alkuhetkeksi mielletään Mao Zedongin juhlallinen julistus Pekingin Taivaallisen rauhan aukiolla, lokakuussa 1949. Tätä edeltänyt sisällissota johti Kiinan jakautumiseen mantereella sijainneeseen kansantasavaltaan ja Taiwanin saarella toimineeseen Kiinan tasavaltaan. Rauhaa osapuolten välille ei ole koskaan solmittu. Keskeisin selitys kommunistisen vallankumouksen onnistumiselle on Kiinan ja Japanin välinen sota, joka loi pohjan kommunismin kasvavalle suosiolle. Länsimainen historiankirjoitus pitää sodan aiheuttamaa sekasortoa, joka raunioitti tasavallan talouden ja hyvän hallinnon elementit, suurimpana syynä kommunistien valtaannousulle. Kiinan kommunistinen puolue taas katsoo, että kommunistisessa vallankumouksessa kyse oli vapautuksesta, jolla Kiinan kansa kukisti kolonialismin.
1900-luku
Vaikka Kiinakin oli Qing-dynastian johdolla hallinnut jo useiden vuosisatojen ajan monia alueita, joiden väestö ei ollut han-kiinalaista – pääasiassa Tiibetiä, Mongoliaa, Itä-Turkestania ja 1900-luvun alkuun asti myös Koreaa, jonka se kuitenkin sitten menetti Japanille – se joutui 1800-luvun myötä yhä enemmän alistetuksi läntisille siirtomaavalloille. Keisarinna Ci Xin johdolla Kiina yritti vuonna 1900 pyristäytyä eroon ulkomaalaisista, mutta tämä niin sanottu boksarikapina päättyi kiinalaisten kannalta epäonnisesti. Raa'an kapinan aikana boksarit surmasivat mielivaltaisesti eurooppalaisia ja näiden kanssa yhteistoiminnassa olleita kiinalaisia, ennen kuin kansainväliset apujoukot löivät ylivertaisella aseistuksellaan kapinalliset. Tämä johti pääkaupunki Pekingin ryöstelyyn ja Kiinan entistä suurempaan nöyryyttämiseen vuonna 1901 solmitussa rauhansopimuksessa. Ci Xi kuoli luonnollisen kuoleman 1908, ja 1911 Qing-dynastia kaatui, minkä seurauksena Kiina julistettiin tasavallaksi ensimmäistä kertaa historiansa aikana.