Romantiikka
Romantiikka painotti tunteita, mielikuvitusta ja vapautta. Luonnon merkitystä korostettiin sekä kielessä että taiteissa. Romantiikan ajalla oltiin erityisen kiinnostuneita henkimaailmasta, unikuvista, ihmissielun pimeästä puolesta ja muusta ”epätavallisesta”. Sankarillisia yksilösaavutuksia ihailtiin. Toisaalta erityisesti saksalainen varhaisromantiikka oli luonteeltaan hyvin filosofista ja teoreettista. Sen kirjallisuusteoreettiset käsitykset, jotka painottivat esimerkiksi kaunokirjallisten teosten monimerkityksistä ironiaa ja metafiktiivisyyttä, löydettiin uudelleen erityisesti postmodernismissa, ja 1960-luvulta alkaen romantikkojen tekstejä julkaistiin myös uudelleen entistä tarkempina kriittisinä editioina. Tämän myötä kuva romantiikasta yksipuolisesti tunteellisuutta ja mielikuvitusta korostaneena suuntauksena asettui myös osin kyseenalaiseksi.
Mytologia
Järjestä ja loogisuudesta (kreik. "logos") tuli antiikin filosofian kasvavan ihailun myötä ihailtuja hyveitä, ja myyttinen (kreik. "mythos") alettiin nähdä taantumuksena ja valheena. Syntyi valistus, jonka tarkoitus oli nimenomaan poistaa myyttinen ajattelu. Samaan tähtäsi uskonpuhdistus. Kristinusko haluttiin välttämättä selittää järjen avulla, ettei sitä olisi leimattu myyttiseksi. Koska kristinusko uskontona on kuitenkin myyttinen, tehtävä pitkälti epäonnistui ja kääntyi kristinuskoa vastaan. Kristinuskolle luotiin erilaisia todistuksia ja järkiperusteita. Nämä todistukset ja perustelut kuitenkin kumoutuivat joutuessaan tekemisiin tieteellisen ja järkeen perustuvan lähestymistavan kanssa. Kristinuskoa myös järkeistettiin, sitä muokattiin siten, että se olisi ollut mahdollisimman looginen. Ennen kaikkea uskonpuhdistus pyrki tähän. Monet aiemmin konkreettisina uskotut opit ja kertomukset selitettiin vertauskuvallisiksi ja ei-tosiksi. Näin uskonnon sisältö muuttui ja uskonto muuttui monien arkikokemukselle yhä vieraammaksi. Uskonnon asema yhteiskunnassa heikkeni.