Kubismi
Kubistisessa taiteessa esineet hajotetaan, analysoidaan ja kootaan uudelleen pelkistyneessä muodossa. Taiteilija kuvaa aiheen yhden kiinteän näkökulman sijasta samanaikaisesti monesta kulmasta yrittäessään esittää sen mahdollisimman täydellisesti. Usein tahojen tai tasojen pinnat leikkaavat toisensa kulmissa, joissa ei voi havaita syvyyttä. Tausta ja esineet tai hahmo tunkeutuvat toisiinsa luoden moniselitteisen onton tilan, joka on ominaista kubismille.
Suomen taide
Kubismi oli veiston uusi suunta 1910-luvulta alkaen. Eniten se näkyi Wäinö Aaltosen veistoksissa. Enimmäkseen vuosisadan alun kuvanveistossa vaikuttivat aiemmat suuntaukset. Kansallisromanttisen kauden realistinen henki näkyi Alpo Sailon, Johannes Haapasalon ja Yrjö Liipolan tuotannossa. Felix Nylund taas suosi klassisempia perinteitä. Tunnettuja veistäjiä olivat myös Gunnar Finne, Hannes Autere ja Sakari Tohka.