Ensimmäinen ristiretki
Ensimmäinen ristiretki koostui oikeastaan kahdesta retkestä. Tavallisten talonpoikien joukko lähti matkaan vuoden 1096 keväällä puoli vuotta ennen varsinaista ristiretkiarmeijaa. Kansan ristiretkeksi kutsuttu tapahtuma päättyi lähes kaikkien talonpoikien kuolemaan. Ristiretkiarmeija onnistui päämääränsä saavuttamisessa paremmin. Ristiretken seurauksena Jerusalem siirtyi kristittyjen hallintaan ja Palestiinan alueelle perustettiin useita ristiretkivaltioita. Lisäksi Pyhälle maalle matkaavia pyhiinvaeltajia suojelemaan perustettiin ritarikuntia. Niistä tunnetuin on Temppeliherrain ritarikunta.
Ristiretket vendejä vastaan
Pyhän sodan juuret Itämeren alueella voidaan ajoittaa vuoteen 1108. Magdeburgin piispa Adelgot lähetti tuolloin monille paikallisille ruhtinaille, muun muassa Flanderin kreiville, kirjeen, jossa hän pyysi heitä apuun kukistaakseen pakanalliset slaavit. Slaavit olivat nousseet kapinaan kristittyjä isäntiään vastaan. Muun muassa Tanskan kuningas Nils olisi kirjeen mukaan lupautunut auttamaan. Kirjeen takana oli ilmeisesti Saksan kuningas Henrik V eikä paavi, joten virallisena ristiretkijulistuksena sitä ei voida pitää. Kirjeessä nimitettiin ”meidän Jerusalemiksemme” ("Ierosalem nostra") niitä alueita, jotka piispa halusi kristittyjen valtaavan. Pakanallisten maiden valtaus pohjolassa rinnastettiin siis pyhän maan valtaukseen Lähi-idässä.