Työsuojelu
Työntekijöiden suojelu on sosiaalipolitiikan vanhin toiminta-alue. Suomessa se käsittää pääasiallisesti työturvallisuus- ja työaikasuojelun. Vasta teollisuuden läpimurto Isossa-Britanniassa 1700-luvun lopulla ja 1800-luvun alussa toi työelämään liittyvät riskit varsinaisesti ajankohtaisiksi. Ammattikuntalaitoksen soveltamat työsuojelua koskevat säännökset eivät sopineet teollistuvaan yhteiskuntaan. Erityisesti työntekijöiden aseman turvattomaksi teki liberalistinen käsitys, jonka mukaan talouselämässä ei saanut olla rajoittavia säännöksiä. Sosialistiset opit vaikuttivat työntekijäin suojelua koskevien lakien säätämiseen Saksassa, jossa huomiota herättivät 1800-luvun loppupuolella säädetyt Bismarckin sosiaalivakuutuslait. Työsuojelun tarvetta alkoi esiintyä myös muissa maissa teollistumisen seurauksena. Suomessa ensimmäiset työsuojelua tarkoittavat säännökset olivat asetuksessa teollisuusammateissa olevien työntekijöiden suojelemisesta vuodelta 1889.
Suojelutila
Suojelutila on Suomessa kahdesti käytössä ollut valtiollinen poikkeustila, jolla torjuttiin valtiota ja yleistä järjestystä uhkaavia vaaroja. Suojelutila on sotatilaa lievempi oikeudellinen toimi. Siihen vetoamalla puututtiin kansalaisten perusoikeuksiin, kuten ihmisten vapauteen ja sananvapauteen. Suojelutila perustui erityislainsäädäntöön. Ensimmäisen kerran suojelutilan julistamisen mahdollistui tasavallan suojelulain nojalla, joka oli voimassa 1930–1935. Tällä lailla torjuttiin Lapuan liikkeen aikaansaamaa levottomuutta. Toinen tasavallan suojelulaki oli voimassa 1939–1947 ja sillä varauduttiin suursodan aiheuttamaan kiristyneeseen tilanteeseen. Lait antoivat presidentille oikeuden asetuksilla muuttaa hallitusmuodon takaamia perusoikeuksia.