Työsuojelu
Työntekijöiden suojelu on sosiaalipolitiikan vanhin toiminta-alue. Suomessa se käsittää pääasiallisesti työturvallisuus- ja työaikasuojelun. Vasta teollisuuden läpimurto Isossa-Britanniassa 1700-luvun lopulla ja 1800-luvun alussa toi työelämään liittyvät riskit varsinaisesti ajankohtaisiksi. Ammattikuntalaitoksen soveltamat työsuojelua koskevat säännökset eivät sopineet teollistuvaan yhteiskuntaan. Erityisesti työntekijöiden aseman turvattomaksi teki liberalistinen käsitys, jonka mukaan talouselämässä ei saanut olla rajoittavia säännöksiä. Sosialistiset opit vaikuttivat työntekijäin suojelua koskevien lakien säätämiseen Saksassa, jossa huomiota herättivät 1800-luvun loppupuolella säädetyt Bismarckin sosiaalivakuutuslait. Työsuojelun tarvetta alkoi esiintyä myös muissa maissa teollistumisen seurauksena. Suomessa ensimmäiset työsuojelua tarkoittavat säännökset olivat asetuksessa teollisuusammateissa olevien työntekijöiden suojelemisesta vuodelta 1889.
Paperiliitto
Suomen ensimmäinen paperityöntekijöiden ammattiliitto perustettiin vuonna 1906 Tampereen paperiteollisuustyöväen ammattiosaston aloitteesta. Suomen Paperiteollisuustyöväen Liitto oli yksi varhaisimmista tehdastyöläisten liitoista. Järjestö solmi ensimmäisen työsopimuksensa 1907. Sisällissota lakkautti väliaikaisesti liiton toiminnan, mutta se aloitettiin uudelleen tammikuussa 1919. 1920-luvulla paperityöväen järjestäytynyt toiminta oli hankalaa ja liiton vaikutusvalta jäi vähäiseksi. SDP ja kommunistit kamppailivat ankarasti ay-liikkeen suunnasta, mikä johti lopulta uuden sosiaalidemokraattien hallitseman liiton perustamiseen.