Richard Wagner
Wagnerin mestariteoksia ovat hänen myöhäiskauden oopperansa, jotka veivät koko taidesuunnan kehitystä eteenpäin. Jotkut pitävät "Tristan ja Isoldea" (1857–59) Wagnerin suurimpana yksittäisenä oopperana. "Nürnbergin mestarilaulajat" (1861–67) on Wagnerin ainoa komedia (lukuun ottamatta unohdettua "Liebesverbotia"). "Nibelungin sormus" -tetralogia (1852–74) on neljän oopperan germaaniseen mytologiaan perustuva teossarja. Sen säveltäminen vei 26 vuotta, ja esitykset kestävät yhteensä noin 15 tuntia. Sormussarjaa on kutsuttu musiikinhistorian kunnianhimoisimmaksi hankkeeksi. Wagnerin viimeinen ooppera "Parsifal" (1877-1882), joka tehtiin Bayreuthin avajaisia silmällä pitäen, on syvämietteinen ja uskonnollissävytteinen Graalin maljan legendaan perustuva työ.
Franz Liszt
Vuonna 1861 Liszt vetäytyi Roomaan. Hän liittyi fransiskaaneihin vuonna 1865 ja työskenteli yhä enemmän musiikinopettajana. Ystävyyssuhde Wagneriin joutui koetukselle, kun Lisztin tytär Cosima jätti häntä kaltoin kohdelleen pianisti-Bülowin ja meni naimisiin Wagnerin kanssa. Hartaana katolilaisena Lisztillä ei ollut aina helppoa vallankumouksellisen Wagnerin ystävänä, mutta hän jatkoi säveltäjän musiikin puolustamista ja kävi säännöllisesti Bayreuthin festivaaleilla, joilla esitettiin Wagnerin oopperoita. Wagnerin vaikutuksesta etenkin Lisztin myöhemmät pianosävellykset eivät enää rakentuneet soittajan virtuositeetin varaan, vaan ne olivat tyyliltään yksinkertaisempia.