Le Mansin onnettomuus 1955
Moninkertainen F1-maailmanmestari Juan Manuel Fangio oli saavuttamassa Leveghiä nopeasti juuri ennen onnettomuutta, mutta onnistui täpärästi ja onnekkaastikin väistämään sekä hänelle varoitusmerkin ennen törmäystään antaneen Leveghin (kiitollinen Fangio kertoi Leveghin näin toimiessaan pelastaneen hänen henkensä), vaurioituneella autollaan hallitsemattomasti radalla luisuvan Macklinin, että varikkoalueella köröttelevän Hawthornin autot. Macklinin romuttunut Austin-Healey (auto on kunnostettuna yhä olemassa) luisui törmäyksen jälkeen radan suuntaisesti, muutti sitten Fangion sujahdettua ohi suuntaa oikealle kohti varikkoaluetta jossa se osui kolmeen henkilöön (mm. lehtimies ja santarmi), ja Austin-Healeyn kimmotessa varikkomuurista takaisin radan yli se surmasi holtittoman luisunsa päätteeksi erään katsojan radan vasemmassa laidassa. Macklin selvisi onnettomuudesta kuin ihmeen kaupalla ilman vakavia fyysisiä vammoja, pystyi nousemaan autonromustaan omin voimin, mutta lopetti pian moottoriurheilu-uransa. ARTE-dokumentin mukaan koko tapahtumasarja vei noin neljä sekuntia ajan ja vajaan 200 metrin matkan.
Juan Manuel Fangio
Fangio jahtasi viimeistä maailmanmestaruuttaan Maseratillaan. Hänen pahimmat kilpailijansa olivat Ferrarin Mike Hawthorn ja Peter Collins. Ferrarit ajoivat kisan läpi ilman yhtään varikkopysähdystä, kun taas Fangio oli varautunut yhteen varikkostoppiin. Hän ajoi sitä varten 30 sekunnin kaulan kilpailijoihinsa. Pyörän mutteri juuttui kuitenkin kiinni, ja pysähdys venähti lähes minuutin mittaiseksi. Fangio aloitti takaa-ajon, jonka aikana hän joka kierroksella paransi jo edelliseltä kaudelta nimissään ollutta kierrosennätystä sekuntikaupalla. Viimeistä edellisellä kierroksella hän saavutti Ferrarit ja ohitti ne, ensin Collinsin, sitten Hawthornin. Fangio ohitti kuitenkin molemmat Ferrarit ajamalla mutkat suoriksi, kirjaimellisesti. Nykyään moinen olisi ollut sääntöjen vastaista, mutta tuohon aikaan sitä pidettiin ”erinomaisena ideana”.