Käärmeimuri
"Käärmeimuri" on kielellisesti runsas, absurdi ja mystinen kertomus maailmasta, jossa ihmiset ja jumalat vaihtavat jatkuvasti muotoaan: he kuolevat ja syntyvät, murhaavat toisiaan tai heittäytyvät itse kuolemaan vain ruumiillistuakseen uudestaan eri henkilöksi eri tilanteisiin. Kuoleman lisäksi läsnä ovat huumeet, sadismi, masokismi, jumalat ja olemassaolon filosofinen pohdinta maailmassa, jossa väkivaltaan, sukupuolitoimintoihin ja tappamiseen on niin turruttu, että asiat tapahtuvat usein kuin ohimennen.
"Käärmeimuri" koostuu fragmentaarisista kohtauksista maailmassa, jossa ihmisten elämänkulkua kontrolloidaan tarkkaan vartioidusta Kaiken Keskuksesta käsin. Teoksen maailmassa ihmisillä on ollut syntymästään saakka vasemmassa ohimossaan pieni punainen tähti, jonka kautta heille jaetaan uudelleensyntymässä aina uusia ”minä”-tuntemuksia tai personaalioita. Keskeisin henkilö on jumalista ja heidän ruumiillistumistaan syntynyt Miša Se, joka kulkee uudelleensyntymästä toiseen tehtävänään hävittää jumalallisesta järjestelmästä poispudonnut maailma ja täten pelastaa sen asukkaat ikuiselle olemassaololle. Teoksen edetessä Miša alkaa vähitellen kyseenalaistaa ajatuksen jälleensyntymisestä ja ampuu lopulta itseään keskelle punaista tähteä.
Outoja tarinoita 3
Outoja tarinoita 3 on Markku Sadelehdon toimittama ja Jalavan vuonna 1991 julkaisema kauhunovellien antologia. Sen teemana ovat vihamieliset kohtaamiset ihmisen ja vieraiden elämänmuotojen kanssa."Aikakoneen" arviossa Juhani Hinkkanen pitää kirjaa kohtuullisen onnistuneena kokoelmana, joka sisältää ”jopa muutamia klassikoita”. Antologian muistettavimmat novellit ovat Theodore Sturgeonin ”Se” ja John W. Campbellin ”Olento”. Näistä ”Olento” on Hinkkasen mukaan pätevä kauhunovelli, mutta kuitenkin aikansa lapsi, joka muistetaan ennen kaikkea siitä tehtyjen elokuvaversioiden ansiosta ("’Se’ toisesta maailmasta" ja "”Se” jostakin"). Sturgeonin novelli sen sijaan seisoo omilla jaloillaan ja ”menee suoraan kauhun ytimeen”. Uudemmista novelleista ovat Hinkkasen mielestä parhaita Tom Reamyn ”Umpikujassa” ja Michael Shean ”Ruumiinavaus”. Sen sijaan kokoelman päättävä Guy N. Smithin ”Äyriäisten kosto” on hänestä ”yksinkertaisesti huono”. Myös Jari Rasin ”Olentoa” kuvittava kansitaide on hänestä halvan näköinen, ja siinä esiintyvä helikopteri on selvä anakronismi 1930-luvulle sijoittuvassa tarinassa.