Lestadiolaisuus
Lestadiolaisuutta edeltäneitä herätysliikkeitä olivat liikkeen syntyalueella Pohjois-Ruotsissa lukijaisuus (lukijaisuudessa oli useita haaroja) ja viklundilaisuus. Lestadiolaisuutta on L. L. Laurenin Suomen kirkkohistoriassa "Suomen kirkon tärkeimmät vaiheet" kutsuttu "laestadiolaiseksi lukijaisuudeksi". Lestadiolaisuus lähti leviämään, kun ruotsalainen pappi Lars Levi Laestadius (etnisesti osittain myös saamelainen) koki hengellisen uudistumisen tavattuaan Lapin Marian vuonna 1844. Tapaaminen sytytti Laestadiuksen saarnoihin uuden palon, ja kirkon sisällä alkoi levitä herätysliike. Syntynyttä liikettä alettiin kutsua 1880-luvun puolivälin jälkeen lestadiolaisuudeksi; 1900-luvun alkuun liikettä nimitettiin myös "hihhuleiksi", "villiopiksi", "lahkoksi" ja "harhaopiksi". Liike levisi varsin nopeasti Suomen, Ruotsin ja Norjan pohjoisosiin.
Steeniläisyys
Steeniläisyys oli pieni lestadiolainen suuntaus, joka syntyi Ruotsin Lapissa leeviläisyyden hajaannuksessa vuonna 1977. Steeniläisyyten meni kaikki USA:n ja Norjan leeviläiset lukuun ottamatta yhtä naishenkilöä, sekä lisäksi pieni osa Ruotsin ja Suomen leeviläisistä. Steeniläisyys sai nimensä ruotsalaisen saarnaajan Sten Johanssonin mukaan. Kannattajia oli vuonna 2000 arviolta 20 lähinnä vain Suomessa. Steeniläisiä oli siis jo vuonna 2000 paljon vähemmän kuin mitä on "virallinen" uskonnollisen ryhmän minimijäsenmäärä eli 25 henkilöä. Steeniläisyyttä ei pidä sekoittaa sveeniläisyyteen (GALC), joka on töröläläisyydestä erkaantunut pieni lestadiolaisryhmä USA:ssa.