Viimeiset kaanit
Viimeiset kaanit oli Väinö Riikkilän ensimmäinen Pertsa ja Kilu -sarjan nuortenkirja ja ylipäätään hänen ensimmäinen kirjansa. Se aloitti kertomukset Kotkan ja Karhulan lähiseudun työläisperheiden lapsien seikkailuista, joihin liittyy miltei aina rikoksen ratkaiseminen ja aina rahan ansaitseminen. Kirja oli toinen kirja WSOY:n Nuorten toivekirjasto -sarjassa. Lehdistö arvioi kirjan sen julkaisuaikana vuonna 1951 aidoksi, tervehenkiseksi ja huumorihöysteiseksi. Toinen painos otettiin vuonna 1954 ja kolmas 1980-luvun puolivälissä.
Kirja alkaa: "Mereltä käyvä heikko tuuli toi rantakylään kostean, mädäntyneen merilevän hajua." Riikkilän realismiin ei kuuluisi muu haju, ei ainakaan alkulauseeseen. Vanha ukko tervasi venettään ja Pertsa ja Kilu ruiskuttivat polkupyöränpumpulla vettä ukon niskaan.
Perttu Mentula
Mentula opiskeli Ateneumin iltakoulun yleisellä osastolla ja jatkoi sitten Taideteollisessa oppilaitoksessa, josta valmistui sisustusarkkitehdiksi 1960. Opiskeluajasta lähtien Mentula työskenteli muun muassa Antti Nurmesniemen, Timo Sarpanevan ja Toivo Korhosen toimistoissa, kunnes perusti oman studionsa. Hän teki uransa aikana teollisen muotoilun ohella graafista suunnittelua ja näyttelysuunnittelua. Mentula oli 1960-luvulla merkittävimpiä suomalaisia muovihuonekalujen muotoilijoita ja suunnitteli 1970-luvulla monia painokangaskuoseja Tampellalle. Hän myös opetti taideoppilaitoksissa Suomessa ja ulkomailla, etenkin Italiassa.