Kenttälinkki
Kenttälinkki on suomenkielinen nimitys alkujaan suomen kielessä suuntaradioksi kutsutulle radiojärjestelmälle, jota käytetään puolustusvoimien taistelevissa joukoissa yleensä kerran vuorokaudessa siirrettävänänä radioasemana. Suomen puolustusvoimien ensimmäinen alkujaan suuntaradioksi kutsuttu kenttälinkki oli FM 12/800, jonka tunnukseksi myöhemmin tuli FM 4 T. Kenttäradiolinkissä on radiolähetin ja radiovastaanotin, jotka kutusttiin suomen puhekielellä "Sakuksi" ja puhekanavat yhteen yksillä taajuuksilla lähetettäviksi muuttava kanavointilaite, jota kutsuttiin suomen puhekielellä "Seijaksi". Suomen puolustusvoimissa nimitys "suuntaradio" muuttui "linkkiradioksi" 1970-luvun alkupuolella, kun maassa otettiin käyttöön L. M. Ericssonin valmistama kevyt kenttälinkkiradiojärjestelmä PL-70. Suuntaradio oikeastaan tarkoittaa, ei radioaaltoja suuntaavaa radiolähetintä, vaan radiolähetin-radiovastaanotinta, jossa on suuntaava antenni päinvastoin kuin monissa muissa kenttäradioissa, mm. monissa puheradioissa ja ennen kaikkea sähkötysradiossa, joissa on usein ympäri säteilevä antenni.
Valkoisten päämaja
Yhteystoimisto oli valkoisen armeijan yhteyksien luoja päämajan ja rintamajoukkojen välillä. Yhteyksiin käytettiin sodan alussa rautateiden puhelinverkkoja, ja myöhemmin vakiintuivat yhteydenpitovälineeksi Hughes-lennättimet. Sodan alussa yhteystoimiston johdossa oli muiden töiden ohessa eversti Tunzelmann. Toimiston johtoon nimitettiin 12. helmikuuta 1918 kapteeni G. Höcker ja tekniseksi avustajaksi vanhempi lennätinmekaanikko K. Meller. Vaasan kipinälennätinasemalla työskenteli radiosähköttäjänä jääkärivaravääpeli Ludvig Mäntylä (siirrettiin myöhemmin Valamon kipinälennätinaseman päälliköksi). Kipinälennätinosastolla toimi koulutusupseerina 10. huhtikuuta 1918 alkaen jääkärivänrikki Väinö Arvid Stenlund myöh. Wäinölä. Toimisto rakennutti sodan aikana 700 km uutta puhelin- ja lennätinlinjaa. Yhteystoimistolla oli omat puhelinkeskukset Seinäjoella ja päämajan junassa.