Viimeiset kaanit
Viimeiset kaanit oli Väinö Riikkilän ensimmäinen Pertsa ja Kilu -sarjan nuortenkirja ja ylipäätään hänen ensimmäinen kirjansa. Se aloitti kertomukset Kotkan ja Karhulan lähiseudun työläisperheiden lapsien seikkailuista, joihin liittyy miltei aina rikoksen ratkaiseminen ja aina rahan ansaitseminen. Kirja oli toinen kirja WSOY:n Nuorten toivekirjasto -sarjassa. Lehdistö arvioi kirjan sen julkaisuaikana vuonna 1951 aidoksi, tervehenkiseksi ja huumorihöysteiseksi. Toinen painos otettiin vuonna 1954 ja kolmas 1980-luvun puolivälissä.
Kirja alkaa: "Mereltä käyvä heikko tuuli toi rantakylään kostean, mädäntyneen merilevän hajua." Riikkilän realismiin ei kuuluisi muu haju, ei ainakaan alkulauseeseen. Vanha ukko tervasi venettään ja Pertsa ja Kilu ruiskuttivat polkupyöränpumpulla vettä ukon niskaan.
Kari Levelä
Kipinä taikatemppuihin syntyi vuonna 1960, kun Karin koulun joulujuhlissa vieraili taikuri Solmu Mäkelä. Joululahjaksi saadusta Mäkelän kirjoittamasta Suuresta Taikakirjasta tuli hyvin nopeasti nuoren taikaharrastajan "raamattu". Varsin pian tuo ensimmäinen taikakirja oli puhkiluettu ja siinä opetetut temput harjoiteltu. Solmu Mäkelän kirjoittaman kirjan opeilla Kari laati ensimmäisen taikaesityskokonaisuuden, jonka hän esitti sittemmin ensimmäisessä julkisessa tilaisuudessa NMKY:n pikkujoulujuhlissa 1962. Tästä ensimmäisestä julkisesta esityksestään Kari sai palkkiokseen uunituoreen, Julius Sundmanin kirjoittaman taikakirjan, jonka sisältö oli aikanaan mullistava, koska kirjassa paljastettiin ja opetettiin useita ns. ammattilaistemppuja.