Suomi 1950-luvulla
Perinteisen kerronnan rinnalle tuli 1950-luvulla modernismi. Tamperelaisten ja helsinkiläisten kirjailijoiden välille lohkesi jonkinmoinen railo, puhuttiin Tampereen realisteista ja Helsingin modernisteista. Eräs modernismin suomenkielisiä perusteoksia on Veijo Meren "Manillaköysi" (1957). Yhdessä Antti Hyryn, Paavo Rintalan ja Marja-Liisa Vartion kanssa Meri muodosti prosaistisukupolven, joka jakoi yhtenäiset kirjalliset ideaalit.
Postmoderni taide
Arkkitehtuurin yhteydessä sanaa käytti ensimmäisen kerran Joseph Hudnut artikkelissaan ”The Post-Modern House” (1949) ja sen jälkeen Nikolaus Pevsner moittiessaan rakennuksia, joissa oli veistoksellisia koristeita ja epätavallisia ”vikoja” (1966). Syntyessään postmoderni arkkitehtuuri erottautui erityisesti funktionalismista, joka vaati koristeetonta, perinteisiin nojautumatonta tyyliä. Yhtenäisen tyylin sijasta suosittiin vapaita lainauksia eri perinteistä, myös ironisesti leikitellen. Postmodernismia edustavat muun muassa arkkitehdit Michael Graves, Robert Venturi, Charles Moore ja James Stirling.