Akustinen kitara
Kitarassa on yleensä kuusi kieltä (joskus 12), joista jokainen on eripaksuinen ja eri vireessä. Mitä paksumpi kieli, sitä matalampi ääni. Kaksi korkeimmalle viritettyä kieltä ovat punomattomia, ja matalimmat neljä kieltä ovat punottuja. Punotussa kielessä nailonisen tai teräksisen ytimen ympärille kiedotaan metallilankaa, joka voidaan valmistaa monenlaisesta metallista tai sekoitteesta. Kaikkein yleisimpiä ovat lankapunotut hiomattomat kielet. Niissä ytimen ympärille kiedotaan pitkä, pyöreä ja yhtämittainen teräslanka. Tällöin saadaan kirkas sointi. Nauhapunotuissa hiotuissa kielissä sen sijaan on tasainen pinta, sillä punos tehdään litteästä metallinauhasta tai suikaleesta. Tällaisissa kielissä ei kitaristin käden liikkeestä syntyvä sipaisuääni kuulu kovin voimakkaasti. Kolmas tyyppi on puolihiotut kielet, jotka hiotaan kietomisen jälkeen pinnaltaan tasaiseksi, jolloin tuloksena on edellisten kielityyppien välimuoto. Teräsytimen ja metallipunoksen väliin voidaan kietoa myös silkkikuitua, jolloin saatava ääni on teräksen ja nailonin väliltä.
Viola d’amore
Viola d’amore eli lemmenviulu (; ; ; ) on suunnilleen alttoviulun kokoinen otenauhaton viola da gamban sukuinen jousisoitin, jossa on yleensä 14 kieltä. Kielistä seitsemää soitetaan ja seitsemän muuta ovat resonanssikieliä. Viola d’amorea käytettiin erityisesti barokin aikana. Barokin jälkeen soitin jäi käytöstä, mutta 1900-luvulla kiinnostus sitä kohtaan alkoi herätä uudelleen. Muun muassa tšekkiläinen Leoš Janáček käytti viola d’amorea oopperassaan "Katja Kabanova".