Lyijykynä
Hyvälaatuinen, puhtaana käyttökelpoinen grafiitti on harvinaista, ja lähes kaikissa lyijykynissä käytetäänkin nykyään grafiitin ja posliinisaven seosta. Grafiitti hienonnetaan ja siihen lisätään savea ja vettä. Seoksesta muotoillaan sauvoja, jotka poltetaan uunissa 1 200 °C:ssa ja käsitellään lopuksi kirjoitusjälkeä tasoittavalla vahalla sekä aineella, joka estää lyijyn liukumisen pois kynän kuoren sisältä. Posliinisaven ja grafiitin suhdetta muuttamalla säädellään lyijyn kovuutta. Puiset lyijykynät valmistetaan levyittäin: kahteen puulevyyn työstetään yhdensuuntaisia kouruja grafiittisydäntä varten, sydämet asetetaan paikalleen ja levyt liimataan yhteen. Kynät leikataan irti toisistaan, viimeistellään muotoonsa ja yleensä maalataan. Lyijykynien valmistuksessa yleisimmin käytetty puu on oregonintuoksusetri.
Ligniini
Anselme Paye teki laboratoriokokeita puuaineksella vuonna 1838. Kun hän käsitteli ainesta typpihapolla, hän huomasi osan aineksesta häviävän ja jäljelle jäävän kuitumaisen tuotteen. Aluksi hän nimitti tuotetta selluloosaksi, mutta myöhemmin paljastui, että Payen eristämä kuituaines oli vieläkin varsin heterogeeninen. Tuotteesta liuenneen aineksen hiilipitoisuus oli suurempi kuin kuituaineksen. F. Schultze antoi liuenneelle aineelle vuonna 1865 nimen ligniini. Ligniini tulee latinankielisestä sanasta lignum, joka tarkoittaa puuta. 1800-luvun lopulla massanvalmistusmenetelmien kehittyminen lisäsi kiinnostusta ligniiniin ja sen reaktioita tutkittiin. 1897 selvisi, että ligniini muistutti kemiallisesti koniferyylialkoholia. P. Klason esitti vuonna 1907 ligniinin olevan suurimolekyylinen aine ja oletti 10 vuotta myöhemmin, että koniferyylialkoholiyksiköt voisivat olla liittyneinä toisiinsa hydroksyyliryhmien välityksellä.