Suomen suuriruhtinaskunta
Suurvaltapoliittinen tilanne Euroopassa johti Venäjän sotaan ensin Osmanien valtakuntaa vastaan vuonna 1853, ja myöhemmin Ranskaa ja Britanniaa vastaan vuosina 1854–1855 (Krimin sota). Sota käytiin pääasiassa Mustallamerellä ja Krimin niemimaalla, mutta taistelut ulottuivat lopulta myös Itämerelle ja Suomen suuriruhtinaskuntaan Oolannin sodan (1854–1855) nimisenä konfliktina. Siinä Britannian laivaston osasto kävi Venäjää vastaan hävityssotaa, vahingoittaen suomalaisia rannikkokaupunkeja (mm. Helsinki, Hamina, Kokkola, Kotka, Oulu, Raahe) ja niiden satamia, sekä tuhoten Bomarsundin linnoituksen Ahvenanmaalla ja Svartholman linnoituksen Loviisassa. Kokkolassa paikallisen väestön kokoama vapaaehtoinen joukko-osasto yllätti brittijoukot ja torjui niiden hyökkäyksen Kokkolan satamaa vastaan. Sodan kuuluisin taistelu oli Viaporin pommitus 9.–11. elokuuta 1855. Siinä brittilaivasto, jonka laivatykkien kantomatka oli kaksi kertaa pidempi kuin Viaporin tykistön kantomatka, tulitti linnoitusta turvalliselta etäisyydeltä. Maihinnousua ei yritetty vaan päätarkoituksena oli ilmeisesti sitoa keisarikunnan joukkoja Itämerelle ja aiheuttaa venäläisille arvovaltatappio. Sen lisäksi Viaporin puolustajat menettivät 55 kaatunutta ja 204 haavoittunutta. Oolannin sota oli Suomen historian viimeinen vain ”sotilaiden sota”. Helsingin siviiliväestö saattoi seurata kaikessa rauhassa Viaporin pommitusta Ullanlinnan kallioilta.
Monongahelan taistelu
Monongahelan taistelu merkitsi loppua Braddockin tutkimusretkelle, jonka monet olivat uskoneet päättyvän Ohionlaakson sieppaamiseen Ranskalta. Tilanne johti nopeasti Englannin ja Ranskan väliseen seitsenvuotiseen sotaan. Seuraavan kolmen vuoden ajan ranskalaiset hallitsivat Ohionlaaksoa ja saivat puolelleen monia aiemmin puolueettomina pysyneitä heimoja. Englantilaisten huono intiaanipolitiikka vaikeutti heidän asemaa. Sodan edetessä brittiläiset joukot ottivat vallan ja ranskalaisia tukeneet intiaanit käsittivät valinneensa väärän puolen. Ranska ei pystynyt tarjoamaan intiaaniliittolaisilleen enää kylliksi lahjoja. Lopulta intiaanit väsyivät pitkään sotaan eivätkä nähneet riittävää syytä taistella eurooppalaisten sodassa kaukana kotiseuduiltaan. Sodan ratkaisuhetket käytiinkin pääasiassa valkoisten armeijoiden välillä. Britit valtasivat Fort Duquesnen, Quebecin ja Montrealin vuoden 1759 loppuun mennessä. Muualla maailmassa seitsenvuotinen sota jatkui vuoteen 1763, jolloin kirjoitettiin Pariisin rauha.