Irlannin historia
Kesällä 1921 britit ja irlantilaiset pääsivät sopimukseen aselevosta, ja joulukuussa allekirjoitettiin rauhansopimus. Sopimus teki Irlannista itsehallinnollisen vapaavaltion brittiläisenä dominiona, mutta jätti Pohjois-Irlannin kuusi kreivikuntaa vapaavaltion ulkopuolelle osaksi Yhdistynyttä kuningaskuntaa, jonka virallinen nimi tästä lähtien onkin ollut "Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta". Sopimuksen allekirjoitti uuden valtion pääministeri Michael Collins, mutta sen vastustajat nousivat sisällissotaan Eamon de Valeran johdolla.
John Redmond
Redmond valitsi parlamentissa yhteistyön Englannin liberaalien kanssa, jotka olivat valmiita tukemaan Irlannin itsehallinnon toteuttamista. Redmondin ja Irlantilaisen puolueen vaikutusvalta kasvoi huomattavasti vuoden 1910 vaalien jälkeen, jolloin puolue saavutti parlamentissa vaa’ankieliaseman ja H. H. Asquithin johtama liberaalien vähemmistöhallitus jäi siten riippuvaiseksi sen tuesta. Redmondin ja irlantilaisten iloksi hallitus antoi 1912 uuden lakiesityksen Irlannin itsehallinnosta. Ulsterin unionistit vastustivat lakia kiivaasti ja varautuivat estämään sen voimaantulon väkivalloin. Kun home rulen voimaanastuminen näytti johtavan sisällissotaan Irlannissa, Redmond hyväksyi maaliskuussa 1914 vastentahtoisesti kompromissin, jonka mukaan itsehallintoa vastustaneet Ulsterin kreivikunnat jätettäisiin tilapäisesti sen ulkopuolelle. Ensimmäisen maailmansodan puhjettua kesken kaiken Redmond teki sopimuksen Asquithin kanssa: Redmond varmistaisi irlantilaisten tuen Ison-Britannian sotaponnistuksille ja vastineeksi hallitus varmisti home rule -lain hyväksynnän parlamentissa. Lain toimeenpano kuitenkin määrättiin lykättäväksi siihen asti, kunnes sota päättyisi.