Irlannin historia
Kesällä 1921 britit ja irlantilaiset pääsivät sopimukseen aselevosta, ja joulukuussa allekirjoitettiin rauhansopimus. Sopimus teki Irlannista itsehallinnollisen vapaavaltion brittiläisenä dominiona, mutta jätti Pohjois-Irlannin kuusi kreivikuntaa vapaavaltion ulkopuolelle osaksi Yhdistynyttä kuningaskuntaa, jonka virallinen nimi tästä lähtien onkin ollut "Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta". Sopimuksen allekirjoitti uuden valtion pääministeri Michael Collins, mutta sen vastustajat nousivat sisällissotaan Eamon de Valeran johdolla.
Sota Irlannissa 1689–1691
Sarsfieldin neuvottelema Limerickin sopimus sisälsi kaksi tärkeää myönnytystä irlantilaisille. Ensinnäkin kaikki jakobiittien puolella taistelleet saisivat turvallisesti vetäytyä Irlannista mannermaalle. Tämä johti ”villihanhien pakona” tunnettuun liikkeeseen, jonka yhteydessä tuhannet irlantilaiset, mukaan lukien pääosa Irlannin maa-aatelista, jättivät saaren. Toisen sopimukseen sisältyneen myönnytyksen mukaan Irlannin katoliset saisivat harjoittaa vapaasti uskontoaan. Irlannin protestantit eivät pitäneet tästä määräyksestä. Kun Irlannin protestanttinen parlamentti vuonna 1697 vahvisti Limerickin sopimuksen, sen sisältöä muutettiin siten, että myönnytykset katolisille jäivät paljon rajallisemmiksi ja käytännössä merkityksettömiksi. Myöhemmin muun muassa Englannin Test Act -laki ulotettiin Irlantiin. Katolisilta estettiin parlamenttiin tai virkoihin pääsy, heiltä kiellettiin aseen kantaminen, koulujen perustaminen jne. ja heidän maidensa takavarikoimista helpotettiin. Irlantiin syntyi vahvempi protestanttisen vähemmistön ylivalta kuin koskaan aiemmin.