Tammiarkkuhauta
Tutkimusten tässä vaiheessa, jossa tammiarkkujen puunrunkojen vuosirenkaita on tutkittu noin 30 arkusta, ovat säilyneet tammiarkkuhautaukset tehty 1400–1200 eaa. Polttohautauksen yleistyessä vähenivät samalla tammiarkkuhautaukset kunnes ne lopuksi loppuivat kokonaan. Vaikka traditio olikin Tanskassa ja Etelä-Ruotsissa yleinen, eivät tammiarkut ja vainajat säilyneet hyvinä nykypäiviin asti. Ne lahosivat ja maatuivat kymmenissä vuosissa jäljettömiin. Etelä-Jyllanti ja Tanskan suurilla saarilla olivat olosuhteet lyhyen aikaa suotuisat säilymiselle. Vainajan haudanneen yhteisön on pitänyt alkajaiseksi peittää vainaja melko pian ilmatiiviiseen hautakumpuun, jotta hajoamisreaktiot olisivat pysähtyneet. Myös riittävän suuri hautakumpu on selvästi eduksi säilymiselle. Nämäkään vaatimukset eivät auttaneet kovin pitkälle ja hautaukset ovatkin 3 400 vuotta vanhoja. Hauta tuli peittää ruoho- tai kanervaturpeilla niin, että niistä muodostui tiivis kerros arkun ympärille ja päälle. Turpeessa tuli olla moreenimaata, jossa oli korkeat rauta- ja mangaanipitoisuudet.
Borum Eshøj
Vuonna 1871, kun edellinen uusi omistaja otti kummusta maata sen itäosasta peltojensa maanparannukseksi, löysi hän ensimmäisen tammiarkun. Se sisälsi vaatetetun luurangon ja sille mukaan annettuja hauta-antimia. Noin 2,5 metriä pitkä tammipuun tukista koverretussa arkussa makasi nainen, joka oli haudattu kumpuun 40–50-vuotiaana. Arkkua kohdeltiin kovakouraisesti ja se onkin tuhoutunut, mutta sen sisältö otettiin myöhemmin talteen Tanskan kansallismuseoon. Nyt herättiin lopullisesti rauhoittamaan hautakumpu, jotta se voitaisiin tutkia tarkemmin. Hautakumpu tutkittiinkin vuonna 1875 kansallismuseon toimeksiannosta ja C. Engelhardtin johdolla, jolloin siitä piirrettiin pohjapiirros. Kummusta tuli esille kaksi muutakin tammiarkkuhautausta. Hautaa tutkittiin lisää 1890-luvulla, mutta nämä olivat tuloksettomia kaivauksia. Hautakummusta oli tähän mennessä kaivettu suuri osa pois ja jäljellä oli enää murto-osa kummun alkuperäisestä tilavuudesta. Tämä kummun viimeinen osa rauhoitettiin vuonna 1937.