Deismi
Varsinkin ranskalaiseen valistukseen liittyi usein deismi suhteessa uskonnollisiin kysymyksiin. Deismin mukaan järkiperustein on syytä uskoa, että todellisuuden on luonut jokin jumala, mutta tästä jumalasta on mahdotonta saada tarkempaa tietoa. Keskeinen askel uskonnosta deismiin on luopuminen uskomisesta pyhien kirjojen totuudellisuuteen. Deistit yleensä ajattelivat, että koska Raamattu on väärässä monien luonnontieteellisten seikkojen suhteen, jumala ei ole voinut kirjoittaa sitä. Deistien mukaan heidän oppinsa ei vaadi uskoa, vaan perustuu yksinomaan järjen käyttöön. Deismin kannattajien mukaan deismi ei siis ole uskonto. Usein deismi luetaan teismin alalajiksi.
Mietiskelyjä ensimmäisestä filosofiasta
"Ensimmäinen mietiskely: Mitä voidaan epäillä" on kirjoitettu ensimmäisessä persoonassa ja dialektiseen tyyliin. Se etenee kolmessa tasossa repimällä alas yleisiä ajatuksia, periaatteenaan, että kaikkeen mikä on epävarmaa pitää suhtautua niin kuin se olisi väärin. Descartes kuitenkin havaitsee, että mielellä on tapana uskoa kaikkea minkä se havaitsee ja siksi tahdon tulee tieten tahtoen olettaa kaikki aikaisemmat uskomukset vääriksi. Tämän tueksi hän käsittelee kolmea tasoa (tai antaa kolme esimerkkiä), joiden vuoksi kaikkea voidaan epäillä. Nämä ovat: aistien valheellisuus, unien valheellisuus ja pahan demonin eli kartesiolaisen demonin ("deus deceptor", "pettävä jumala") hypoteesi. Lopulta Descartes katsoo vain ajattelun ja olemassaolon koskemattomiksi. Niiden välistä suhdetta Descartes käsittelee enemmän toisessa mietiskelyssä.