Baabilaisuus
Baabilaisuus (kirjoitetaan myös Babilaisuus) on uskonnollinen liike, jonka juuret ovat islaminuskon šiialaisen haaran šaikhilaisessa koulukunnassa. Se kukoisti Persiassa vuodesta 1844 vuoteen 1852. Baabilaisuuden perusti Sayyid Ali Muhammad Shirazi, joka myöhemmin otti nimekseen Bab "(portti)". Hänen kautensa alkoi šaikhilaisuuden johtajan Sayyid Kazimin kuoleman jälkeen vuonna 1844. Bab kehitti šaikhilaisuutta radikaalimman ja šiialaisuuden valtavirran vastaisen liikkeen. Hänen kuolemansa jälkeen Baha’ullah perusti baabilaisuuden pohjalta bahai-uskonnon.
Safavidit
Safavidien hallitsijasuku sai nimensä suufilaisen veljeskunnan mukaan. Suufilaisuus on islamin mystinen suuntaus, joka korostaa etenkin henkilökohtaista jumalkokemusta. kun taas teologian, uskonnollisten lakien ja rituaalien merkitys on usein vähäisempää. Suufilaisuus oli näin helppo sovittaa muiden uskontojen käsityksiin ja monesti vasta islamiin kääntyneet kansat harjoittivatkin juuri suufilaisuutta. Tällaisiin kansoihin kuuluivat esimerkiksi monet turkkilaiset kansat. Safavidien suufilaisen veljeskunnan perustajana on pidetty mystikko Šaikh Safa al-Din al-Ardabilia, joka eli vuosina 1252–1334 Persian Azerbaidžanissa. Hänen seuraajiaan kutsuttiin safalaisiksi. Safalaisuus alkoi radikalisoitua myöhemmin 1400-luvulla, jolloin se alkoi saada myös šiialaisia piirteitä. Kannatusta liikkeellä oli etenkin Luoteis-Persiassa ja Itä-Anatoliassa asuneiden turkmeenipaimpentolaisten keskuudessa. Safalaisuuden kannattajat alettiin tuntea myös punapäinä eli kizilbaš heidän käyttämiensä punaisten päähineiden mukaan. Liikkeen militarisoiduttua sen jäsenet alkoivat ottaa osaa etenkin Luoteis-Persian alueen valtakamppailuihin ja monet sen tuolloisista vaikuttajista saivat surmansa esimerkiksi Ak Kojunlu- ja Šervanšah-dynastioita vastaan käydyissä taisteluissa. Surmansa saaneisiin kuului myös liikkeen tuolloinen johtaja Sultan 'Ali (1489–1494), jonka jälkeen johtoon nousi Isma'il.