Romantiikka
Romantiikka painotti tunteita, mielikuvitusta ja vapautta. Luonnon merkitystä korostettiin sekä kielessä että taiteissa. Romantiikan ajalla oltiin erityisen kiinnostuneita henkimaailmasta, unikuvista, ihmissielun pimeästä puolesta ja muusta ”epätavallisesta”. Sankarillisia yksilösaavutuksia ihailtiin. Toisaalta erityisesti saksalainen varhaisromantiikka oli luonteeltaan hyvin filosofista ja teoreettista. Sen kirjallisuusteoreettiset käsitykset, jotka painottivat esimerkiksi kaunokirjallisten teosten monimerkityksistä ironiaa ja metafiktiivisyyttä, löydettiin uudelleen erityisesti postmodernismissa, ja 1960-luvulta alkaen romantikkojen tekstejä julkaistiin myös uudelleen entistä tarkempina kriittisinä editioina. Tämän myötä kuva romantiikasta yksipuolisesti tunteellisuutta ja mielikuvitusta korostaneena suuntauksena asettui myös osin kyseenalaiseksi.
Nuori Puola
Poliittisesti ja kulttuurisesti ahtaassa ilmapiirissä taiteilijat loivat omintakeisen ilmaisukielen. Taidesuuntaus perustui sekä moderneihin että kansallisromanttisiin ideoihin. Kansallisromantiikalla oli merkittävä osuus puolalaisen kansallisuusaatteen, kulttuurin ja identiteetin kehittymisessä. Se oli sopinut parhaiten kansallisuusaatteen ja sen keskeisten ideoiden välittämiseen. Tyyli ilmeni taidesuuntauksena, joka esiintyi useissa Euroopan maissa erityisesti vuosien 1890 ja 1910 välillä. Paikallisista eroista huolimatta taidesuuntausta yhdisti pyrkimys hakeutua isänmaan luonnon pariin ja perehtyä kansanelämään.