Napoleon I
Napoléon Bonaparte (alkujaan "Napoleone di Buonaparte", 15. elokuuta 1769 Ajaccio, Korsika – 5. toukokuuta 1821 Longwood, Saint Helena) oli Ranskan ensimmäinen konsuli vuodesta 1799 alkaen ja Ranskan keisari Napoleon I vuosina 1804–1814 ja 1815. Uransa huipulla hän valloitti ja hallitsi laajoja osia Länsi- ja Keski-Eurooppaa. Tällöin hänen valtakuntansa oli kooltaan, armeijaltaan ja väkiluvultaan Euroopan suurin sitten Rooman valtakunnan. Hänet vangittiin hävityn Waterloon taistelun jälkeen vuonna 1815 ja karkotettiin Saint Helenan saarelle.
Heinäkuun monarkia
Ajan merkittäviä poliittisia johtajia olivat muun muassa kuningasta tukenut François Guizot ja kuninkaan vallan rajoittamista kannattanut Adolphe Thiers. Varsinkin 1830-luku oli poliittisesti levotonta, ja heinäkuun monarkiaa uhkasivat sekä Bourbonien valtaanpaluuta kannattaneet legitimistit että tasavaltalaiset. Heinäkuun monarkiaa seurasi vuoden 1848 myötä Ranskan toinen tasavalta.
Ranskan suuren vallankumouksen luoman valtatyhjiön täytti Napoleon. Hänen valtansa päättyi lopullisesti vuonna 1815 kun hän kärsi tappion Preussin ja Iso-Britannian armeijoille Waterloon taistelussa. Ranskan hallitsijaksi liittoutuneet asettivat vallankumouksen aikana mestatun kuninkaan, Ludvig XVI:n veljen, joka otti hallitsijanimekseen Ludvig XVIII.