Budō
Sana "budō" rakentuu japanilaisista sanoista "bu" (sota-, soturi) sekä "dō" (tie, polku). Sananmukaisesti se voidaan siis tulkita "soturin tie". Budō merkitsee sitä kurinalaista soturin tietä, jonka japanilainen taistelija on elämäntavakseen ottanut.Meiji-kauden koittaessa perinteisten bujutsu- ja taistelutaitojen tulevaisuus oli veitsenterällä. Japanin siirtyessä feodaaliajasta nykyaikaan kertarysäyksellä bujutsutaidot koettiin osaltaan tarpeettomiksi ja hallituksen kannalta vaarallisiksikin. Sekä hallituksen sisällä että ulkopuolella valikuttavat kiihkokansalliset ja militaristiset voimat pyrkivät käyttämään hyväkseen vanhojen perinteiden saavutuksia. Toisaalta monisatavuotista perinnettä ei haluttu kadottaa eikä tärvellä. Perinteisissä soturiluokan hyveissä ("bushidō") koettiin olevan kansaa laajemmaltikin jalostava vaikutus.
Bujutsuharjoittelun ydinarvot feodaaliajan Japanissa olivat
Iaidō
Japanin länsimaistuessa 1800-luvulla perinteiset sotataidot menettivät asemansa, kun Meiji-restauraation seurauksena samurai-luokka lakkautettiin ja miekkojen kanto kiellettiin. Useat vanhat sotataidot toimivat pohjana uusille budo-lajeille ("gendai budō") joihin myös iaidō kuului. Iaidōn nähtiin tähtäävän kamppailutaidon kehityksen lisäksi myös henkiseen kehittymiseen, itsensä parantamiseen ihmisenä ja vanhojen miekkailutaitojen säilyttämiseen. Lisäksi 1960-luvun lopulla Japanin kendoliitto kokosi useiden koulukuntien muodoista oman standardoidun sarjansa, jota kutsutaan nimellä ZNKR iaidō tai "seitei-iaidō".