Romantiikka
Romantiikka painotti tunteita, mielikuvitusta ja vapautta. Luonnon merkitystä korostettiin sekä kielessä että taiteissa. Romantiikan ajalla oltiin erityisen kiinnostuneita henkimaailmasta, unikuvista, ihmissielun pimeästä puolesta ja muusta ”epätavallisesta”. Sankarillisia yksilösaavutuksia ihailtiin. Toisaalta erityisesti saksalainen varhaisromantiikka oli luonteeltaan hyvin filosofista ja teoreettista. Sen kirjallisuusteoreettiset käsitykset, jotka painottivat esimerkiksi kaunokirjallisten teosten monimerkityksistä ironiaa ja metafiktiivisyyttä, löydettiin uudelleen erityisesti postmodernismissa, ja 1960-luvulta alkaen romantikkojen tekstejä julkaistiin myös uudelleen entistä tarkempina kriittisinä editioina. Tämän myötä kuva romantiikasta yksipuolisesti tunteellisuutta ja mielikuvitusta korostaneena suuntauksena asettui myös osin kyseenalaiseksi.
Historiamaalaus
Historian tutkimuksen kehittyminen 1800-luvulla toi yhä tarkempaa dokumentaarisuutta ja uutta, joskus teatraalista draamaa historiamaalauksiin. Romantiikan maalaustaide vuosisadan alussa suhtautui historia-aiheisiin tunteellisesti, kuten Goyan "Toukokuun kolmas 1808" (1814). Nationalismi suosi myös takautuvia historiallisia aiheita, kuten keskiaikaa ja barokkia. Vuosisadan lopulla esiintyivät isänmaallinen ja konservatiivinen historiamaalaus sekä radikaalit realistiset, suuriin yhteiskunnallisiin ongelmiin pureutuvat aiheet, kuten Ilja Repinin "Volgan lautturit" (1870–1873).