Éamon de Valera
Éamon de Valera (synt. "George de Valero", joskus ; 14. lokakuuta 1882, New York, Yhdysvallat – 29. elokuuta 1975 Dublin, Irlanti) oli irlantilainen valtiomies ja pitkään maansa politiikan hallitseva hahmo. Hän toimi Irlannin hallituksen johtajana vuosina 1919–1922, pääministerinä 1932–1948, 1951–1954 ja 1957–1959, samanaikaisesti ulkoministerinä 1932–1948 sekä presidenttinä 1959–1973. De Valeralla oli merkittävä rooli Irlannin itsenäistymisessä ja täyden suvereniteetin saavuttamisessa sekä nykyisen perustuslain säätämisessä vuonna 1937. Hän perusti Fianna Fáil -puolueen ja toimi sen ensimmäisenä puheenjohtajana 1926–1959.
Michael Collins (irlantilainen vapaustaistelija)
Sodan päättänyt tulitauko astui voimaan heinäkuussa 1921. Tasavaltalaishallituksen johtaja de Valera halusi Collinsin ja Arthur Griffithin toimivan Irlannin pääedustajina rauhanneuvotteluissa brittien kanssa. He saivat hallitsevan roolin rauhanvaltuuskunnassa, jonka Dáil Éireann nimitti syyskuussa 1921 ja joka aloitti lokakuussa neuvottelut David Lloyd Georgen hallituksen kanssa Lontoossa. Neuvotteluissa Collins osoittautui pragmaattiseksi ja poliittiseksi realistiksi, mutta hän onnistui myös saamaan britit taipumaan joihinkin myönnytyksiin. Kiistelty sopimus allekirjoitettiin 6. joulukuuta 1921. Collins hyväksyi sen, koska uskoi sen olevan paras sillä hetkellä saavutettavissa ollut tulos. Hän arveli jo tuolloin, että saattoi samalla allekirjoittaa oman kuolemantuomionsa. Muun muassa de Valera kieltäytyi hyväksymästä sopimuksen sisältöä, koska sen mukaan tulevan Irlannin vapaavaltion parlamentin jäsenet joutuisivat vannomaan uskollisuudenvalan Englannin kuninkaalle. Myös sopimukseen sisältynyt Irlannin kahtiajaon tunnustaminen oli monille vaikea pala. Dáil Éireannin käsitellessä sopimusta tammikuussa 1922 monet kyseenalaistivat neuvottelijoiden valtuudet sen allekirjoittamiseen. Collins puolusti sopimusta Dáilissa intohimoisesti, sillä hänen mukaansa se oli merkittävä askel kohti Irlannin täyttä itsenäisyyttä ja yhtenäisyyttä. Hänen esiintymisellään oli todennäköisesti suuri vaikutus siihen, että sopimus hyväksyttiin täpärästi äänin 64–57.