Romantiikka
Romantiikka painotti tunteita, mielikuvitusta ja vapautta. Luonnon merkitystä korostettiin sekä kielessä että taiteissa. Romantiikan ajalla oltiin erityisen kiinnostuneita henkimaailmasta, unikuvista, ihmissielun pimeästä puolesta ja muusta ”epätavallisesta”. Sankarillisia yksilösaavutuksia ihailtiin. Toisaalta erityisesti saksalainen varhaisromantiikka oli luonteeltaan hyvin filosofista ja teoreettista. Sen kirjallisuusteoreettiset käsitykset, jotka painottivat esimerkiksi kaunokirjallisten teosten monimerkityksistä ironiaa ja metafiktiivisyyttä, löydettiin uudelleen erityisesti postmodernismissa, ja 1960-luvulta alkaen romantikkojen tekstejä julkaistiin myös uudelleen entistä tarkempina kriittisinä editioina. Tämän myötä kuva romantiikasta yksipuolisesti tunteellisuutta ja mielikuvitusta korostaneena suuntauksena asettui myös osin kyseenalaiseksi.
Immanuel Kant
"Kritiikin" osassa ”Kauneuden analytiikka” Kant sanoi, että kauneus ei ole taide-esineen tai luonnonilmiön ominaisuus vaan mielentila – nautinto joka seuraa mieltymystä koskevasta arvostelmasta. Vaikka vaikuttaa siltä, että käytämme järkeämme päättäessämme mikä on kaunista ja tunnemme, että voimme saada toiset vakuuttuneeksi mielipiteestämme, mieltymystä koskeva arvostelma on puhtaasti subjektiivinen eikä perustu mihinkään muuhun kuin olion arvostukseen itseensä: se on epäitsekäs nautinto. Kant uskoi myös, että mieltymystä koskevien arvostelmien tekemiseen käytetyt kyvyt ovat samoja joita käytetään moraalisten arvostelmien tekemiseen: kummatkin ovat epäitsekkäitä ja katsomme kummankin olevan universaaleja. Hän väitti myös, että jalouden ja ylevyyden kokeminen auttaa moraalisen luonteen kehittymisessä.