Kansallisen Kokoomuksen historia
Kansallisen Kokoomuksen historia alkaa puolueen perustamisella 9. joulukuuta 1918, kun suomettarelaiset ja ne nuorsuomalaiset jotka olivat kannattaneet vielä lokakuussa 1918 saksalaisen kuninkaan valitsemista Suomen valtionpäämieheksi perustivat puolueen. Heidän tavoitteenaan oli tehdä Suomesta monarkia ja samalla lujittaa esivaltaa. Hanke saksalaisen kuninkaan saamiseksi oli kuitenkin menettänyt merkityksensä Saksan hävittyä ensimmäisen maailmansodan kuukautta aikaisemmin marraskuussa 1918, jonka seurauksena saksalaissuuntausta kannattanut valtionhoitaja P. E. Svinhufvud joutui eroamaan. Hänen tilalleen valtionhoitajaksi tuli entente-mielinen Carl Gustaf Emil Mannerheim, joka edisti Suomen suhteita maailmansodan voittaneisiin puoliin, jotka suorittivat interventiota Neuvosto-Venäjää vastaan myös Itä-Karjalassa ja Pohjoisella jäämerellä.
Böömin ja Määrin kommunistinen puolue
KSČM perustettiin 1989 Tšekkoslovakian kommunistisen puolueen ylimääräisessä kokouksessa, jossa päätettiin perustaa puolue Böömin ja Määrin alueille, joista tuli Tšekin tasavalta. Tätä ennen kommunistit olivat seuranneet NKP:n linjaa, jossa kansallisia puolueita perustettiin vähemmistökielten ja -kulttuurien alueille, mutta ei valtaväestöä varten. Vuonna 1990 Tšekkoslovakian kommunistisesta puolueesta tuli Böömin ja Määrin puolueen ja Slovakian puolueen liittopuolue, joka hajosi 1992 kun Slovakian kommunistinen puolue muutti nimensä Demokraattisen vasemmiston puolueeksi ja erosi.