Ydinvoima
Toisen maailmansodan päätyttyä atomiytimen energian hyödyntäminen oli kaksijakoista: toisaalta ydinaseiden tuhovoima ja määrä kasvoivat nopeasti, mutta toisaalta myös ydinvoiman, säteilyn ja radioaktiivisuuden rauhanomainen hyödyntäminen lisääntyi monissa käyttökohteissa kuten lääketieteessä, tutkimuksessa, energiantuotannossa, merenkulussa, maanviljelyssä ja avaruustutkimuksessa. Ensimmäinen sähköntuotantoon tarkoitettu ydinreaktori saavutti kriittisyyden 27. kesäkuuta 1954 Neuvostoliitossa, Obninskissa lähellä Moskovaa. Vuonna 1956 Calder Hallissa, Englannissa aloitti toimintansa ensimmäinen kaupallinen ydinvoimalaitos. Vuonna 1957 aloitti toimintansa ensimmäinen ydinvoimalaitos Yhdysvalloissa Shippingportissa. 1950-luvun jälkeen ydinvoimaloiden määrä on kasvanut huomattavasti. Vuoteen 1964 mennessä maailmassa oli 14 reaktoria kytkettynä sähköverkkoon, vuonna 1970 81 reaktoria, vuonna 1975 jo 167, vuonna 1985 365 ja vuonna 1999 428.
Pavel Sudoplatov
Fyysikko Oppenheimerin lähellä palveli kuitenkin sellaisia henkilöitä, jotka salaista tietoutta vuosivat eteenpäin. Sudoplatov oli kertonut Neuvostoliiton ydinsalaisuuksien eräänä merkittävimmistä lähteistä, olleen tanskalaisen ydinfyysikko Niels Bohrin. Bohr oli suhtautunut joviaalisti tiedonjakoon Yhdysvaltain ja Ison Britannian ulkopuolelle, tarkoittaen lähinnä itäistä liittolaista NL:oa. Tätä tapaamaan kotimaahansa Tanskaan lähetettiin akateemisessa peitetehtävässä esiintynyt NKVD:n agentti Elizaveta Zarubina, jolle Bohr auliisti oli pyydetyt tiedot kertonut. Bohrin panos oli niin merkittävä, että tämän antamien tietojen pohjalta kyettiin käynnistämään Neuvostoliiton ensimmäinen ydinvoimala. Tätä ennen venäläisille oli jo päässyt tapahtumaan ydinonnettomuus, mikä oli johtunut plutoniumin virheellisestä käsittelystä.