Temppeli (mormonismi)
1839 myöhempien aikojen pyhät alkoivat rakentaa "uutta Siionin kaupunkia" Illinoisin Nauvoohon. Kaupunkiin rakennettavasta temppelistä oli määrä tulla entistäkin laajempi ja suurenmoisempi rakennus. Rakennuksen peruskivi muurattiin 6. huhtikuuta 1841. Tämä temppeli oli määrä varustaa tällä välin kehitettyjä pyhiä toimituksia, kuten endaumenttia ja sijaiskasteita varten. Temppelin rakennustyöt jatkuivat, vaikka vaino kirkon jäseniä kohtaan kiihtyikin. Edes profeetta Joseph Smithin murha 27. kesäkuuta 1844 ei pysäyttänyt rakennustöitä. Temppelin valmistuneessa kellarikerroksessa alettiin suorittaa kasteita kuolleiden puolesta kesällä 1845, ja talvella 1845–1846 temppelin valmistuneissa osissa toimitettiin ensimmäiset endaumentit. Vaikka suurin osa mormoneista oli paennut Illinoisista, temppeli vihittiin käyttöön 30. huhtikuuta ja 1. toukokuuta 1846 pidetyissä toimituksissa. Pian tämän jälkeen mormonit karkotettiin Illinoisista, ja kiihtynyt väkijoukko häpäisi temppelin ja turmeli sitä. Osittain tuhoutuneeseen rakennukseen aiottiin perustaa koulu, mutta 1848 tuhopolttaja sytytti rakennuksen tuleen, ja myöhemmin tornado tuhosi rakennuksen perin pohjin. 1999 MAP-kirkko ilmoitti rakentavansa Nauvoon temppelin uudelleen, ja 27. kesäkuuta 2002 MAP-kirkon presidentti Gordon B. Hinckley vihki käyttöön entiselle paikalleen uudelleen rakennetun Nauvoon temppelin. Temppeli on ulkoisesti edellisen kopio, mutta sen sisätilat on osittain järjestetty uudelleen.
Gammelstadin kirkkokylä
Kirkkokylää uhkasi 11. joulukuuta 1940 suuri tulipalo, joka sai alkunsa apteekkirakennuksesta. Kirkosta pohjoiseen päin sijainnut suuri neliskulmainen kortteli, johon kuului asuintaloja, liikehuoneistoja ja 19 kirkkotupaa paloi maan tasalle. Vesipula ja erittäin kylmä sää haittasi sammutustoimia. Kirkon katon terva alkoi sulaa tulipalon kuumuudessa. Toisen maailmansodan aikana Ruotsissakin vallinneen joukkojen liikekannallepanon vuoksi kirkkokylässä oli sijoitettuna suuri sotilasosasto, minkä on arveltu pelastaneen kylän suuremmalta katastrofilta. Sotilaat kykenivät räjäyttämään leveän palokujan, mikä suojasi muun kirkkokyläalueen. Uusi asemakaava ja suunnitelma paloalueen jälleenrakentamiseksi hyväksyttiin 1941. Uusi kaava pysyi uskollisena alueen yleisilmeelle. Kirkkotupia käytettiin jossain määrin perinteiseen tapaan aina 1950-luvulle saakka.
Kirkkokylän kehittyminen ja suojelu kääntyi suotuiseen suuntaan 1960-luvulta lähtien. 1960-luvun vaihteessa alueelta purettiin joitakin vanhoja taloja, kuten vanha postitalo (1959) ja vuoden 1940 palossa vaurioita kärsinyt kestikievari (1962). 1960-luvulla aloitettiin myös uuden asemakaavan suunnittelu, Luulajanjoen vieressä oleville vanhoille niityille alettiin rakentaa, ja ensimmäiset ajatukset alueen hyödyntämisestä matkailukohteeksi esitettiin. Vuoden 1971 kaupunkisuunnitelmassa Ruotsin Riksantikvarieämbetet määritteli kirkkokylän valtakunnallisesti korvaamattomaksi kulttuurihistorialliseksi alueeksi. Kun kirkkotupien ylläpito vaikeutui iäkkäämmille tuvanomistajille, Ruotsin valtio alkoi tukea Gammelstadin ja muidenkin Ruotsin kirkkokylien korjaustoimia. Omistajien kiinnostus kirkkotupiin elpyi, ja niiden rapistuminen pysähtyi. Perusteelliset suunnitelmat alueen säilyttämiseksi ja ylläpitämiseksi tehtiin 1980-luvulla. Kirkkokylän rakennusten lopullinen purkamiskielto vahvistettiin 1995 ja kohde valittiin Unescon maailmanperintöluetteloon 1996.