Aurinkokunta
Aurinkokunnan planeetat ovat Auringosta poispäin lukien Merkurius, Venus, Maa, Mars, Jupiter, Saturnus, Uranus ja Neptunus. Aikaisemmin planeettoihin kuulunut Pluto luokiteltiin kääpiöplaneetaksi ja plutoidiksi 2000-vuosikymmenen loppupuolella. Pluton kohtalo ei ole ainutlaatuinen sillä myös ensimmäisinä löydetyt asteroidit Ceres, Pallas, Juno ja Vesta luettiin 1800-luvun alussa planeettojen joukkoon. Aurinkokunnan iäksi on arvioitu noin 4,6 miljardia vuotta. Myös muilla tähdillä on havaittu omia eksoplaneettojen muodostamia planeettakuntia.
Aurinkokunta sijaitsee Auringon vaikutusalueen, heliosfäärin, sisäpuolella. Heliosfääri ulottuu arvioiden mukaan noin 150–200 AU:n etäisyydelle Auringosta. Neptunuksen takaisen Kuiperin vyöhykkeen etäisyys Auringosta on noin 30–55 AU. Oortin pilven etäisyyden arvioidaan olevan noin 5 000–100 000 AU.
Aurinkokunnan syntyteorioiden historia
Uuden ajan murros loi esille vallankumouksen tieteessä, jonka myötä ilmiöiden synnylle alettiin etsiä syytä. 1700-luvulla esitettiin ensi kertaa ajatus, että Aurinko ja planeetat ovat syntyneet tähtienvälisestä kaasusta tiivistymällä. Tätä oletusta kutsutaan nebulaarihypoteesiksi eli sumuteoriaksi. Sen esitti ensimmäisenä ruotsalainen tutkija ja mystikko Emanuel Swedenborg. Saksalainen filosofi Immanuel Kant kehitti teoriaa edelleen, mutta tieteellisempi siitä tuli vasta ranskalaisen matemaatikon Pierre Laplacen muokattua sitä. Laplacen teoriassa nopeasti pyörivästä auringosta olisi irtautunut sumunriekaleita, jotka olisivat tiivistyneet planeetoiksi oman painovoimansa ansiosta kutistumalla. Laplacen muotoilema teoria oli ristiriitainen eikä selittänyt tyydyttävästi Aurinkokunnan syntyä. Teoria oli ristiriidassa muun muassa Auringon ja planeettojen havaitun impulssimomentin kanssa.