Kalevala
Niin sanottu "Uusi Kalevala", jota useimmiten kutsutaan pelkäksi "Kalevalaksi", valmistui vuonna 1849. Se sisältää 50 runoa ja 22 795 säettä. Se oli vielä aiempia versioita enemmän Lönnrotin oma luomus. Lönnrot ei enää "Uutta Kalevalaa" rakentaessaan uskonut, että runoja voitaisiin palauttaa alkuperäiseen muotoonsa. Hän tunsi tässä vaiheessa osaavansa runot paremmin kuin runonlaulajat, joten hän yhdisteli runoja ja niiden aiheita oman näkemyksensä mukaan.
Kalevalan sanakirja (1949)
Kahdelle palstalle ladotussa teoksessa on 349 sivua, korjausliite ja kolme numeroimatonta värikuvaliitettä kansallispuvuista. Varsinaisen sanaston ohella teoksessa on suomenkielinen ja ranskankielinen esipuhe, lyhenteiden selitykset mukaan lukien kielet ja murteet, paikan nimet sekä lyhentein merkityt lähdeteokset, samoin kuin lyhyt lukuopas ’’Selityksiä’’. Sanakirjan sanasto on aakkosellisessa järjestyksessä, ensimmäinen sana on ’’aamurusko’’ ja viimeinen ’’öitsiä’’. Sanan yhteydessä on selityksen lisäksi sen käyttöä havainnollistavia sitaatteja, viittaukset tai esimerkit Kalevalan säkeisiin, joissa sana esiintyy, sekä mahdolliset lähdeviitteet, samoin kuin monin paikoin piirroskuva nimineen ja mahdollisine lisäteksteineen. Kunkin sanan luokka esitetään ja sen tiedetty tai mahdollinen alkuperä ja muoto eri kielissä voidaan myös esittää, samoin kuin sanan rakentuminen kuten ’’askarvaimo’’ sanoista ’’askare + vaimo’’. Monet sanat selitetään synonyymien avulla, kuten ’’pallea’’ -sanan merkitys ’’kylki tai sivu’’. Sanojen selitykset ovat hyvin eri mittaisia, lyhimmillaan vain rivin verran ja pisimmillään useita sivuja. Myös sanan "Kalevala" merkitys selitetään ja sen syntyperää tarkastellaan.