Pakko-oireinen häiriö
Pakko-oireinen häiriö (myös OCD, lyhenteenä sanoista obsessive-compulsive disorder) on psykiatrinen häiriö, joka luokitellaan ICD-10 tautiluokituksessa ahdistuneisuushäiriöihin. Pakko-oireita voi liittyä myös muihin psyykkisiin häiriöihin kuten masennukseen. Pakko-oireinen häiriö ilmenee monissa muodoissa, mutta useimmiten se esiintyy potilaan pakonomaisina ajatusmalleina ja/tai tapana tehdä joitakin rituaalinomaisia tehtäviä eli pakkotoimintoja, joiden tarkoituksena on suojella ihmistä oletetulta uhkalta tai katastrofilta. Potilas yrittää varmistaa, ettei itse aiheuta muille tai itselle peruuttamatonta vahinkoa. Useimmilla ihmisillä on pakonomaisia tai ahdistavia ajatuksia ja impulsseja. Pakko-oireesta kärsivä ahdistuu näistä ajatuksista, ja pakkotoimintojen avulla hän yrittää poistaa tai vähentää huolta ja siitä seuraavaa puutetta.
Tramadoli
Tramadolin voimakkuus on 10–20 % morfiinin voimakkuudesta, mutta se on kuitenkin kodeiinia voimakkaampaa. Tramadolin käyttö on helpompi lopettaa kuin useiden muiden vahvempien opioidien, mutta riippuvuus on mahdollinen erityisesti pitkään lääkettä käytettäessä. Pitkäaikaiskäytön jälkeen fyysiset oireet ovat oksentelu, ripuli, säryt, flunssan kaltainen olotila sekä väsymys. Tramadolin vaikutusmekanismissa on paljon yhteistä sen kaukaisen sukulaisen venlafaksiinin (SNRI, masennus- ja bipolaarihäiriöisen hoitoon käytettävä lääke) kanssa. Tämän vuoksi tramadoli voi aiheuttaa myös henkisiä vieroitusoireita: mieliala laskee ja masennusta sekä ahdistusta esiintyy pitkään lääkkeen lopettamisen jälkeen. Useat opiaattien väärinkäyttäjät ottavat vieroitusoireisiin Tramalia, jos esimerkiksi buprenorfiinia tai muita vastaavia ei ole saatavilla. Monet myös kuvaavat tramadolin vieroitusoireiden olevan voimakkaammpia kuin esim. buprenorfiinin, oksikodonin sekä muiden opiaattipohjaisten kipulääkkeiden. Lyhytaikaisessa käytössä ja lääkkeen asteittaisessa lopettamisessa ei vieroitusoireita useimmiten synny.