Le Mansin onnettomuus 1955
Moninkertainen F1-maailmanmestari Juan Manuel Fangio oli saavuttamassa Leveghiä nopeasti juuri ennen onnettomuutta, mutta onnistui täpärästi ja onnekkaastikin väistämään sekä hänelle varoitusmerkin ennen törmäystään antaneen Leveghin (kiitollinen Fangio kertoi Leveghin näin toimiessaan pelastaneen hänen henkensä), vaurioituneella autollaan hallitsemattomasti radalla luisuvan Macklinin, että varikkoalueella köröttelevän Hawthornin autot. Macklinin romuttunut Austin-Healey (auto on kunnostettuna yhä olemassa) luisui törmäyksen jälkeen radan suuntaisesti, muutti sitten Fangion sujahdettua ohi suuntaa oikealle kohti varikkoaluetta jossa se osui kolmeen henkilöön (mm. lehtimies ja santarmi), ja Austin-Healeyn kimmotessa varikkomuurista takaisin radan yli se surmasi holtittoman luisunsa päätteeksi erään katsojan radan vasemmassa laidassa. Macklin selvisi onnettomuudesta kuin ihmeen kaupalla ilman vakavia fyysisiä vammoja, pystyi nousemaan autonromustaan omin voimin, mutta lopetti pian moottoriurheilu-uransa. ARTE-dokumentin mukaan koko tapahtumasarja vei noin neljä sekuntia ajan ja vajaan 200 metrin matkan.
Scuderia Ferrari
50-luvun puolta väliä hallitsi Juan Manuel Fangio. Hän oli voittanut mestaruuden 1951 ja 1954–55, joten Ferrari halusi hänet leiriinsä. Kyseinen kausi 1956 oli Fangiolle hankala, sillä tämä nousi kunnolla taistelemaan mestaruudesta vasta voitettuaan kauden loppupuoliskolla ajetut Britannian ja Saksan GP:t. Kauden päätöskisassa Italian GP:ssä Fangion matka päättyi jo varhain kisassa, mutta hänen tallikaverinsa Peter Collins lahjoitti autonsa hänelle, mikä oli vielä 50-luvulla sallittua. Fangio ajoi kisassa toiseksi ja koska pisteet sääntöjen mukaan jaettiin, saivat Collins ja Fangio molemmat kolme pistettä normaalin kuuden sijaan ja Fangio oli maailmanmestari. Erikoista sinänsä oli se, että ellei Collins olisi antanut autoaan Fangiolle, olisi hän itse ollut mestari.