Renessanssin taide
Italian niemimaan kaupunkivaltioissa oli kiinnostuttu klassisista kielistä ja antiikin taiteesta jo 1300-luvun loppupuolella. Vaikka keskiaika nähtiin pimeänä välikautena, antiikin perintö oli säilynyt sen läpi. Tätä perintöä alettiin uudistaa renessanssissa. Humanistien uuden arvojärjestelmän mukaan tärkeintä oli lahjakkuus ja älykkyys, ei niinkään syntyperä.
Jacob Burckhardt
Burckhardtin ensimmäinen pääteos oli "Die Zeit Constantins des Großen" (1853). Burckhardt piti Konstantinus Suuren aikakautta keskeisenä siirtymävaiheena myöhäisantiikista kristinuskon aikaan ja keskiajan kulttuurin perustana. Vuonna 1860 hän julkaisi toisen pääteoksistaan, "Die Cultur der Renaissance in Italien" (suom. "Italian renessanssin sivistys"), jonka aiheena olivat valtion ja kirkon rakennemuutos ja modernin, yksilöllisen ihmisen synty 1400–1500-luvulla. Tältä osin Burckhardtin työhön on nykyään suhtauduttu kriittisesti. Hän kuvasi laajasti renessanssin ajan yhteiskuntaa, ja hänen kirjansa on yhä aihepiirin perusteoksia. Teoksen suomennosta on arvioitu huolelliseksi, joskin hieman kuivakkaaksi ja kieltä yksinkertaistavaksi.