Seitsemän merta
Seitsemän merta on laajasti tunnettu historiallinen sanonta, joka viittaa joko nykykäsityksen mukaan valtameriin tai kunakin aikana erilaiseen joukkoon meriä. Sanonnalla tarkoitetaan joko kaukaisia maita kuten "seitsemän meren takana" tai merimiesten kokeneisuutta: "Hän on purjehtinut seitsemällä merellä". Valtameriä ei ole kuin kolme eli Atlantti, Tyynimeri sekä Intian valtameri tai viisi, jos sekä Pohjoinen jäämeri että Eteläinen jäämeri lasketaan mukaan, mutta kun halutaan lukumääräksi seitsemän sanonnan mukaan, niin tähän on päästy jakamalla sekä Atlantti että Tyynimeri eteläiseen ja pohjoiseen osaan.
Aluevesi
Euroopan uuden ajan merivaltojen noustessa kiisteltiin siitä, voiko merialuetta ylipäänsä omistaa. Suurvallat kuten Espanja saattoivat yksipuolisesti julistaa kokonaisia valtameriä omikseen. 1600-luvun alussa asiassa esitettiin kaksi merkittävää puheenvuoroa: vuonna 1609 Hugo Grotius kirjoituksessaan "Mare liberum" (”Vapaa meri”) esitti, että meret ovat luonnostaan vapaita alueita, mihin englantilainen oikeusoppinut John Selden vastasi vuonna 1625 teoksella "Mare clausum" (”Suljettu meri”), jossa hän väitti, että Britannialla on oikeus hallita lähimpiä merialueitaan. Kiistan ratkaisuun johti toisen hollantilaisen oikeusfilosofin Cornelius van Bynkershoekin teos "De dominio maris" (”Merten hallinnasta”) vuonna 1703. Bynkershoek esitti, että valtiolla on oikeus hallita vesiä kolmen meripeninkulman eli suurin piirtein tykinkantaman etäisyydellä rannikostaan. Periaate hyväksyttiin yleisesti, joskin rajan etäisyys vaihteli maittain vielä 1900-luvulla: Britannian, Ranskan ja Yhdysvaltojen sekä monien muiden maiden aluevesiraja oli kolme meripeninkulmaa rannikosta, Norjan ja Ruotsin neljä ja Espanjan kuusi.