Fonologia
Fonologia, eli äänneoppi (kreikan sanoista φωνή /phōnḗ/ 'ääni' ja λόγος /lógos/ 'puhe; järki') on luonnollisen kielen rakennetutkimuksen osa-alue (katso myös kielitiede). Kun fonetiikassa tutkitaan ihmisen kykyä tuottaa kaikenlaisia äänteitä puhe-elimillään ja puhetta konkreettisella tasolla, fonologia käsittelee sitä, miten äänne-eroja hyödynnetään eri kielijärjestelmissä merkitysten erottamiseen. Fonetiikka ja fonologia ovat kuitenkin kiinteässä yhteydessä toisiinsa, mutta niiden näkökulmat ovat erilaiset: fonetiikan näkökulma on universaali eli kaikkia kieliä koskeva, kun taas fonologia on kieli(systeemi)kohtaista.
August Schleicher
Jatkoksi kirjoitettu "Die Sprachen Europas in systematischer Übersicht" (1850) toistaa samat teemat ja näkemykset, joskaan Hegeliin ei enää viitata. Tässä teoksessa lingvistiikan ja filologian välistä työnjakoa korostetaan entisestään. Schleicher lukee filologian historiatieteisiin, kun taas lingvistiikan hän katsoo luonnontieteeksi: kun kielet ovat luonnonorganismeja, niitä luonnehtiessa voi käyttää sellaisia biologiasta lainattuja käsitteitä kuin genus, spesies ja varieteetti. Samoin kuin kiteet, kasvit ja eläimet ovat luonnon evoluution "momentteja", myös isoloivat, agglutinoivat ja flekteeraavat kielet ovat kielen "tulemuksen" momentteja. Lingvistiikan luonnontieteellisyyttä Schleicher puolustaa sillä perusteella, että sen kohdetta kieltä tutkitaan ulkoapäin ja että kieli on ihmisyksilön vapaasta tahdosta riippumaton olio. Tässä teoksessa Schleicher myös esitti kielisukulaisuuden kuvaamista puudiagrammin avulla, mutta ilmeisesti ensimmäisen puukuvaimensa hän julkaisi vuonna 1853.