Kansallisen Kokoomuksen historia
Kansallisen Kokoomuksen historia alkaa puolueen perustamisella 9. joulukuuta 1918, kun suomettarelaiset ja ne nuorsuomalaiset jotka olivat kannattaneet vielä lokakuussa 1918 saksalaisen kuninkaan valitsemista Suomen valtionpäämieheksi perustivat puolueen. Heidän tavoitteenaan oli tehdä Suomesta monarkia ja samalla lujittaa esivaltaa. Hanke saksalaisen kuninkaan saamiseksi oli kuitenkin menettänyt merkityksensä Saksan hävittyä ensimmäisen maailmansodan kuukautta aikaisemmin marraskuussa 1918, jonka seurauksena saksalaissuuntausta kannattanut valtionhoitaja P. E. Svinhufvud joutui eroamaan. Hänen tilalleen valtionhoitajaksi tuli entente-mielinen Carl Gustaf Emil Mannerheim, joka edisti Suomen suhteita maailmansodan voittaneisiin puoliin, jotka suorittivat interventiota Neuvosto-Venäjää vastaan myös Itä-Karjalassa ja Pohjoisella jäämerellä.
Kansalaisdemokraattinen puolue
Puolue perustettiin helmikuussa 1991 Kansalaisfoorumin hajoamisen myötä. Kansalaisdemokraattisen puolueen (ODS) perustamiskokous järjestettiin saman vuoden huhtikuussa, jolloin sen johtoon nousi silloinen valtiovarainministeri Václav Klaus. Vuoden 1992 parlamenttivaalien jälkeen ODS muodosti oikeistolaisen hallituskoalition ja Klausista tuli pääministeri. Hallitus jatkoi myös vuoden 1996 vaalien jälkeen samalla kokoonpanolla, mutta huomattavasti heikentyneenä kärsittyään vaalitappion. Puolueen rahoitukseen liittyvät kiistat puhkesivat ODS:n sisällä vuoden 1997 lopulla, mikä johti lopulta hallituksen kaatumiseen. ODS hajosi, kun osa puolueen johtohenkilöistä muodosti uuden Vapausliitto-puolueen. Kesäkuun 1998 vaaleissa ODS sai toiseksi eniten paikkoja edustajainhuoneeseen ja puolue sopi tukevansa ns. "oppositiosopimuksessa" Sosiaalidemokraattisen puolueen vähemmistöhallitusta.