Työsuojelu
Työntekijöiden suojelu on sosiaalipolitiikan vanhin toiminta-alue. Suomessa se käsittää pääasiallisesti työturvallisuus- ja työaikasuojelun. Vasta teollisuuden läpimurto Isossa-Britanniassa 1700-luvun lopulla ja 1800-luvun alussa toi työelämään liittyvät riskit varsinaisesti ajankohtaisiksi. Ammattikuntalaitoksen soveltamat työsuojelua koskevat säännökset eivät sopineet teollistuvaan yhteiskuntaan. Erityisesti työntekijöiden aseman turvattomaksi teki liberalistinen käsitys, jonka mukaan talouselämässä ei saanut olla rajoittavia säännöksiä. Sosialistiset opit vaikuttivat työntekijäin suojelua koskevien lakien säätämiseen Saksassa, jossa huomiota herättivät 1800-luvun loppupuolella säädetyt Bismarckin sosiaalivakuutuslait. Työsuojelun tarvetta alkoi esiintyä myös muissa maissa teollistumisen seurauksena. Suomessa ensimmäiset työsuojelua tarkoittavat säännökset olivat asetuksessa teollisuusammateissa olevien työntekijöiden suojelemisesta vuodelta 1889.
Helsingin Kirjatyöntekijäin Yhdistys
Yhdistys kuitenkin radikalisoitui nopeasti ja jo vuonna 1871 sen jäseninä olleet latojat menivät viisi päivää kestäneeseen lakkoon, toimitettuaan sitä ennen kuuden kirjapainon omistajille pyynnön urakkapalkkojen nostamisesta. Neuvotteluissa ei syntynyt sopua, mutta lakon jälkeen latojat saivat vaatimuksensa läpi. Helsingin latojien lakko oli Suomen ensimmäinen ammattiyhdistyksen järjestämä työtaistelu. Vuonna 1885 Lukuyhdistys muutti nimensä nykyiseen muotoon ja ryhtyi selkeämmin toimimaan perinteisen ammattiyhdistystoiminnan tavoin ajaen parannuksia jäsentensä työoloihin. Valtakunnallinen Suomen Kirjatyöntekijäin Liitto perustettiin 1894, jonka vastavoimaksi syntyi vuonna 1900 työnantajien järjestö Suomen Kirjanpainajayhdistys. HKY oli myös Suomen ensimmäinen vappua viettänyt työväenyhdistys. Se järjesti vappujuhlan vuonna 1890, eli samana vappuna, jonka sosialistisen Toinen internationaali oli julistanut ensimmäiseksi kansainväliseksi työläisten mielenosoituspäiväksi.