Tammiarkkuhauta
Tutkimusten tässä vaiheessa, jossa tammiarkkujen puunrunkojen vuosirenkaita on tutkittu noin 30 arkusta, ovat säilyneet tammiarkkuhautaukset tehty 1400–1200 eaa. Polttohautauksen yleistyessä vähenivät samalla tammiarkkuhautaukset kunnes ne lopuksi loppuivat kokonaan. Vaikka traditio olikin Tanskassa ja Etelä-Ruotsissa yleinen, eivät tammiarkut ja vainajat säilyneet hyvinä nykypäiviin asti. Ne lahosivat ja maatuivat kymmenissä vuosissa jäljettömiin. Etelä-Jyllanti ja Tanskan suurilla saarilla olivat olosuhteet lyhyen aikaa suotuisat säilymiselle. Vainajan haudanneen yhteisön on pitänyt alkajaiseksi peittää vainaja melko pian ilmatiiviiseen hautakumpuun, jotta hajoamisreaktiot olisivat pysähtyneet. Myös riittävän suuri hautakumpu on selvästi eduksi säilymiselle. Nämäkään vaatimukset eivät auttaneet kovin pitkälle ja hautaukset ovatkin 3 400 vuotta vanhoja. Hauta tuli peittää ruoho- tai kanervaturpeilla niin, että niistä muodostui tiivis kerros arkun ympärille ja päälle. Turpeessa tuli olla moreenimaata, jossa oli korkeat rauta- ja mangaanipitoisuudet.
Kammi
Kammi (turvekota, turvekammi, saameksi gámme) on kotatyyppi, jonka katteena on käytetty turvetta. Kammi on usein rakennettu osittain maan sisälle. Rakennelma on kiinteä muunnos siirrettävistä kotatyypeistä, kuten loude- tai pirrikodasta. Kun siirrettävä kota peitetään kankaan sijasta turpeella ja muulla luonnonaineksella, voidaan puhua turvekammista. Alkuperäiset kammit rakennettiin paikallisista aineksista, eli tunturikoivujen rungoista ja tuohesta sekä turpeesta. Myöhemmin kammien runkoihin on käytetty myös männynrunkoja ja sahatavaraa. Kehittyneempää alasalvoskammia voidaan pitää välivaiheena siirryttäessä kodasta tupaan.