Entente cordiale
Yhdistyneen kuningaskunnan ulkoasiainministeri Henry Petty-Fitzmauricen ja Ranskan Lontoon suurlähettilään Paul Cambonin 8. huhtikuuta 1904 allekirjoittama julistus ei virallisesti sisältänyt muuta kuin Yhdistyneen kuningaskunnan ja Ranskan Marokkoa, Egyptiä, Siamia (Thaimaata), Madagaskaria, Uusia Hebridejä, Länsi- ja Keski-Afrikkaa sekä Newfoundlandia koskevien erimielisyyksien sopimisen, mutta yhteisymmärrys ja imperialistisen kilpailun lopettaminen Ranskan ja Britannian kesken loi kuitenkin edellytyksen ententeä pidemmälle menevälle yhteistyölle. Yhdistynyt kuningaskunta ja Ranska muodostivat sotilassopimuksen 30. huhtikuuta 1905 ja laivastosopimuksen 16. syyskuuta 1912.
Toussaint L'Ouverture
Vuonna 1798 britit tekivät salaisen rauhan Toussaintin joukkojen kanssa. Rauhan mukaan britit vetäytyivät Saint-Dominguelta, kun taas Toussaint lupasi olla hyökkäämättä brittien hallitsemalle Jamaikalle ja pidättäytyi tukemasta siellä mahdollisesti syttyviä orjakapinoita. Toussaint oli nyt käytännössä jo valtionpäämies, vaikkakin hän vielä vuonna 1799 otti vastaan Ranskan vallankumoushallitukselta eli direktoraatilta vastaan kenraalikuvernöörin muodollisen tittelin. Toussaint sai aluksi tukea presidentti John Adamsin johtamilta Yhdysvalloilta. Adams oli orjuuden vastustaja ja halusi Toussaintista myös liittolaisen brittejä vastaan. Kaikki amerikkalaiset eivät kuitenkaan jakaneet Adamsin käsityksiä, vaan monien poliitikkojen mielestä Saint-Dominguen orjakapina uhkasi yllyttää kapinaan myös orjat Yhdysvalloissa. Yhdysvaltojen suhtautuminen Toussaintiin muuttuikin kielteiseksi Adamsin virkakauden päätyttyä vuonna 1801. Toussaintin onnistui vielä kukistaa kilpailijansa etelässä. André Rigaud pakeni Ranskaan vuonna 1800 ja Toussaint hallitsi näin koko Saint-Dominiguen siirtokuntaa.