Kauvatsan kahakka
Kokemälle palanneet suojeluskuntalaiset päättivät välittömästi vetäytyä Pohjois-Satakuntaan Kankaanpäähän, jonne Huittisten suojeluskuntalaiset ja mukana olleet varsinaissuomaiset seurasivat 3.–4. helmikuuta. Tämän jälkeen Porin ja Tampereen punakaartit ottivat seudun haltuunsa, kun Satakunnan venäläinen sotaväki siirrettiin Tampereen ympäristöön. Kauvatsalla majailleet joukot poistuivat Lempäälään jo 3. helmikuuta. Kahakan lopputuloksella oli suuri merkitys sotatilanteen kehittymiselle Satakunnassa. Maakunnan eteläosat sekä Kokemäenjoen laakso jäivät nyt punaisten haltuun, ja suojeluskuntalaisten vetäytymisen myötä alueella vältyttiin enimmiltä taisteluilta. Toisaalta Pohjois-Satakuntaan vetäytyminen vahvisti siellä olleita valkoisten joukkoja, ja näin osaltaan esti punaisten etenemisen Satakunnan rintamalla Porin pohjoispuolelle.
Saksanniemen kahakka
Tieto Porvoon työväenkaartin esittämästä avunpyynnöstä kiiri Saksanniemeen seuraavana päivänä, jolloin se kantautui myös senaatin perustamalle salaiselle sotilaskomitealle. Sen jäsenet matkasivat viimeisellä mahdollisella junalla Porvooseen entisen Venäjän armeijan kenraalin Hannes Ignatiuksen koollekutsumaan neuvonpitoon Itä-Uudenmaan suojeluskuntien päällikön vapaaherra Gustav Silfverhjelmin sekä paikallisten liikemiesten kanssa. Tapaamiseen saapui myös ratsumestari Ahrenberg, joka vaati koululle aseita puolustautumista varten. Uusi kenraalikuvernööri N. V. Nekrasov ei ollut antanut poliisikoululle aseita, koska pelkäsi niitä käytettävän venäläistä sotaväkeä vastaan. Sotilaskomitean jäsenet toivat mukanaan muutamia kivääreitä ja pistooleja, mutta panoksia ei heilläkään ollut.