Romaaniset kielet
Länsi-Rooman valtakunnan hajottua vuonna 476 eri puolilla imperiumia puhutut latinan kielen murteet alkoivat kehittyä yhä enemmän omiin suuntiinsa, kehittyen vähitellen romaanisiksi kieliksi. Maantieteellisen jakautumisen lisäksi kielten nykyisiin eroihin ovat vaikuttaneet alueilla aiemmin puhutut kielet (niin sanotut substraattikielet), eri valloitukset sekä rauhanomaiset yhteydet muiden kansojen kanssa.
Suomen kielen historia
Kirjakieli perustui aluksi Turun seudun murteeseen, mutta vaikutteita tuli myös Hämeestä ja Satakunnasta. Agricola itse kirjoitti käyttäneensä Uudessa testamentissa enimmäkseen "suomenkieltä", toisin sanoen Varsinais-Suomen murretta, mutta tarpeen vaatiessa myös muita murteita. Nykyisestä kirjakielestä eroavat esimerkiksi "ia"- tai "iä"-loppuiset murremuodot, kuten "hopia" ’hopea’, "kipiäxi" ’kipeäksi’, "cauhja" ’kauhea’ ja loppuheitto, kuten "punaist" ’punaista’, "lankes" ’lankesi’, "me ylistem" ’ylistämme’. Inessiivin päätteenä oli usein pelkkä "s" ("seuracunnas", "idäs", "caupungis") tai "sa": "ijancaikisesa elemesä" ’iankaikkisessa elämässä’, "taiwasa ja maasa" ’taivaassa ja maassa’, "täsä Suomesa".