Entente cordiale
Yhdistyneen kuningaskunnan ulkoasiainministeri Henry Petty-Fitzmauricen ja Ranskan Lontoon suurlähettilään Paul Cambonin 8. huhtikuuta 1904 allekirjoittama julistus ei virallisesti sisältänyt muuta kuin Yhdistyneen kuningaskunnan ja Ranskan Marokkoa, Egyptiä, Siamia (Thaimaata), Madagaskaria, Uusia Hebridejä, Länsi- ja Keski-Afrikkaa sekä Newfoundlandia koskevien erimielisyyksien sopimisen, mutta yhteisymmärrys ja imperialistisen kilpailun lopettaminen Ranskan ja Britannian kesken loi kuitenkin edellytyksen ententeä pidemmälle menevälle yhteistyölle. Yhdistynyt kuningaskunta ja Ranska muodostivat sotilassopimuksen 30. huhtikuuta 1905 ja laivastosopimuksen 16. syyskuuta 1912.
Ensimmäisen liittokunnan sota
Kenraali Charles-François Dumouriez valmisteli hyökkäyksen Itävallan Alankomaihin, jossa Ranska odotti paikallisväestön nousevan kapinaan Itävallan hallintoa vastaan. Vallankumous oli kuitenkin heikentänyt Ranskan armeijaa. Lisäksi miehistön karkuruus oli vakavana ongelmana. Kaikesta huolimatta lukuisia Euroopan maita kerännyt liittokunta ei pärjännyt Ranskalle, joka saavutti lukuisia tärkeitä voittoja ja oli miehittänyt vuoteen 1795 mennessä niin Belgian, Alankomaat kuin koko Reinin länsipuolisen Saksan. Syitä tähän olivat niin Ranskan vahvuus kuin liittokunnan heikkous, joka näkyi taitavien johtajien puutteesta sekä liittokunnan jäsenvaltioiden huonosta yhteistyöstä. Lisäksi Puolan jaot vuosina 1793 ja 1795 auttoivat Ranskaa, sillä ne vetivät eurooppalaisten katseet toisaalle. Ranska vahvistui lopulta niin paljon, ettei Preussi uskaltanut hyökätä sen kimppuun peläten nimellisen liittolaisensa Itävallan hyökkäystä. Preussi olikin ensimmäinen rauhansopimuksen tehnyt liittokunnan jäsen (Baselin rauha), jota seurasivat pian myös Espanja ja Hollanti. Rauhansopimuksessa Preussi jätti Ranskalle kaikki Reinin länsipuolelle kuuluneet alueensa sillä ehdolla, että se saisi korvauksia muualta Saksasta. Iso-Britannia ja Itävalta olivat ainoat sotaa jatkaneet maat.