Akustinen kitara
Kitarassa on yleensä kuusi kieltä (joskus 12), joista jokainen on eripaksuinen ja eri vireessä. Mitä paksumpi kieli, sitä matalampi ääni. Kaksi korkeimmalle viritettyä kieltä ovat punomattomia, ja matalimmat neljä kieltä ovat punottuja. Punotussa kielessä nailonisen tai teräksisen ytimen ympärille kiedotaan metallilankaa, joka voidaan valmistaa monenlaisesta metallista tai sekoitteesta. Kaikkein yleisimpiä ovat lankapunotut hiomattomat kielet. Niissä ytimen ympärille kiedotaan pitkä, pyöreä ja yhtämittainen teräslanka. Tällöin saadaan kirkas sointi. Nauhapunotuissa hiotuissa kielissä sen sijaan on tasainen pinta, sillä punos tehdään litteästä metallinauhasta tai suikaleesta. Tällaisissa kielissä ei kitaristin käden liikkeestä syntyvä sipaisuääni kuulu kovin voimakkaasti. Kolmas tyyppi on puolihiotut kielet, jotka hiotaan kietomisen jälkeen pinnaltaan tasaiseksi, jolloin tuloksena on edellisten kielityyppien välimuoto. Teräsytimen ja metallipunoksen väliin voidaan kietoa myös silkkikuitua, jolloin saatava ääni on teräksen ja nailonin väliltä.
Djent
Kuten termin djent syntyhistoriakin kertoo, on juuri tietynlainen kitarasoundi tärkeä genreä määrittelevä ominaisuus. Termi kuvaa matalavireistä, voimakkaasti särötettyä ja kämmensyrjävaimennettua staccato-iskua, joka on hyvin raskas, rouhea, ja joka matalan vireen ja äänenvärinsä vuoksi toimii usein ennemmin perkussiivisena, kuin harmonisena tai melodisena sävelenä. Useat kitaristit käyttävät "extended range -" eli laajennetun äänialan omaavia kitaroita, joissa on perinteisen kuuden kielen sijasta seitsemän kieltä tai enemmän. Heavy metallille tyypillisen voimasoinnun käyttö on djentissä harvinaisempaa, sillä kitaroiden matalan vireen vuoksi voimasointu puuroutuu ja sävelkorkeudet käyvät hankalasti erotettaviksi. Sen sijaan urkupistettä tavataan djentissä usein, urkupisteen muodostuessa kitaran vapaasta alimmasta kielestä kielen yläpuolisten sävelten toimiessa melodiaääninä.