Richard Wagner
Wagnerin keskikauden oopperoita pidetään huomattavasti korkeampitasoisina. Niissä hän näyttää kasvaneen osaamisensa draaman ja säveltaiteen edustajana. Keskivaiheen ensimmäinen teos on "Lentävä Hollantilainen" (1841), jota seurasivat "Tannhäuser" (1843–45) ja "Lohengrin" (1845–48). Näitä kaikkia esitetään yhä laajalti.
Richard Wagner
Dresdenin hoviteatteri otti menestyksekkäästi "Rienzin" ohjelmistoonsa vuonna 1842, ja Wagner päätti asettua kaupunkiin. "Rienzin" ohella "Lentävä hollantilainen" Wagnerin omana versiona saavutti suosiota, ja säveltäjä sai hovikapellimestarin paikan teatterissa vuonna 1843. "Tannhäuserin" partituuri valmistui 1845, ja samana vuonna oli teoksen kantaesitys. Lisäksi hän luonnosteli oopperat "Die Meistersinger von Nürnberg" ("Nürnbergin mestarilaulajat"), "Lohengrin" sekä "Götterdämmerung" ("Jumalten tuho"; tässä vaiheessa vielä esiasteena nimellä "Siegfrieds Tod", "Siegfriedin kuolema"). Vuonna 1846 hän johti Dresdenissä Beethovenin 9. sinfonian, ja esityksestä tuli käänteentekevä. Tutkittuaan klassista aihepiiriä ja germaanista kansantarustoa Wagner sai idean nibelungeista kertovaan draamaan vuonna 1848, innoituksenaan muinaiskreikkalaisen näytelmäkirjailijan Aiskhyloksen "Oresteia" (458 eaa.) sekä muinaisskandinaavinen "Edda".