Antiikin Rooman armeija
Prinsipaatin aikana Italiaan ei sijoitettu legioonaa kuin vasta 100-luvun lopulla koska Augustus ja hänen seuraajansa eivät halunneet näyttää olevansa riippuvaisia sotilaallisesta tuesta. Augustus perusti kuitenkin keisarin henkivartijoina toimineen pretoriaanikaartin, jossa oli yhdeksän 480 miehen kohorttia. Roomassa palveli aluksi vain kolme kohorttia kerrallaan mutta Tiberiuksen aikana kaikki yhdeksän kohorttia sijoitettiin pretoriaanikaartin kasarmeihin () Rooman sisäpuolelle. Myöhemmin kohorttien kokoa kasvatettiin 1000 mieheen. Kaartiin oli liitetty myös ratsuväkiyksikkö, joka oli suurimmillaan 2000 miehen kokoinen. Roomassa oli pretoriaanikaartin lisäksi myös kaksi puolisotilaallista yksikköä. "Cohortes urbanae" -joukot, joita oli aluksi kolme kohorttia mutta myöhemmin viisi, toimivat poliisivoimina ja vartioivat myös keisarillista rahapajaa Lugdunumissa. Sekä seitsemän "vigiles"-kohorttia, jotka toimivat palokuntana ja järjestyksenpitäjinä öisin. Vuonna 197 keisari Septimius Severuksen perustama Legio II Parthica sijoitettiin Rooman lähistölle Albaan.
Porvarikaarti
Porvarikaartien malli oli haettu Keski-Euroopasta, jossa perustettiin kaupunkien puolustukseksi kaarteja. Samanaikaisesti toimivat kuninkaan ylläpitämät kahdeksan ruotujakoista maakuntarykmenttiä, jotka olivat keskittyneet maakunnan ja rintamalinjan puolustamiseen. Myös linnoitustyöt kuuluivat maakuntarykmenttien alaisuuteen. Sodanuhan kasvaessa Kaarle XI määräsi järjestettäväksi ruotujakolaitoksen tavoin Suomen porvarikaartit Tukholman katselmusjärjestyksellä vuonna 1692. Venäjän yhdyttyä suurena pohjan sotana tunnettuun sotaan Ruotsia vastaan vuonna 1700 loputkin porvarikaarteista perustettiin tai varustettiin. Ne saivat aseellista täydennystä Ruotsin valtiolta, mm. tykkejä. Porvarikaartit perustettiin rannikkokaupunkeihin, koska miehistö pulan vuoksi mereltä tulevaa vihollisuhkaa piti pystyä puolustamaan kaupunkikohtaisesti. Myöhemmin sodan edetessä irtonaiset, tuhoja tekevät ja osittain suuretkin kasakkapartiot työllistivät porvarikaarteja. Venäläisten miehitettyä osan Suomesta jaettiin porvarikaarti sissipartioiksi. Vuonna 1721 Uudenkaupungin rauhan jälkeen ja tilanteen rauhoittuessa palasivat porvarikaartit takaisin kaupunkeihin. Vuonna 1741 syttyi uusi sota. Tuolloin porvarikaartin miesvahvuus nostettiin koskettamaan koko miespuolista väestöä. Puolustustoimet olivat turhia, koska Etelä-Suomen puolustus ei kestänyt Venäjän hyökkäyksiä. Pohjois-Suomi jäi yksin puolustamaan maata. Sota päättyi Turun rauhaan 1743. Porvarikaartien aika jatkui rauhan aikana. 1780-luku oli porvariskaartien riitaista aikaa, kun kansan ja osittain porvariston mielipide kääntyi niitä vastaan. Porvarikaartien aika alkoi hiipua 1788, kun kunigas Kustaa III määräsi perustettavaksi jokaiseen kaupunkiin porvarikaartin pohjalle kaksi tai useamman jalkaväkikomppanian sekä ratsu- ja tykistöosastot. Porvarikaartit lopetettiin virallisesti vasta 1793 yleisellä esivallan käskyllä