Neuvostoliiton historia
Neuvostoliiton historia käsittää vuodet 1922−1991. Neuvostoliitto syntyi 30. joulukuuta 1922 Venäjän, Ukrainan, Valko-Venäjän ja Transkaukasian yhdistyessä. Neuvostoliiton edeltäjä oli Neuvosto-Venäjä.
Neuvostoliiton politiikka
Neuvostoliiton hallitusta johti ministerineuvoston puheenjohtaja, joka valittiin puolueen sisäisellä äänestyksellä. Neuvostoliiton historian aikana pääministerit vaihtuivat usein, eikä heillä ollut merkittävästi poliittista valtaa. Perustuslain mukaan ministerineuvoston ja sen puheenjohtajan tehtävänä oli toteuttaa puolueen päätökset. 
Neuvostoliiton parlamentti koostui kommunistisen puolueen jäsenistä, joka oli Neuvostoliiton ainoa puolue. Parlamentti oli jaettu eri ministerineuvostoihin, joilla jokaisella oli omat toimialueensa ja tehtävänsä. Keskeisiä parlamentin jäseniä olivat muun muassa keskuskomitean pääsihteeri (jolla oli ylin valta), ministerineuvoston puheenjohtaja ("pääministeri") ja korkeimman neuvoston puhemiehistön puheenjohtaja. Parlamentti kokoontui Moskovan Kremlissä.
Toisen maailmansodan jälkeen Neuvostoliiton ulkopolitiikkaa määrittivät sisäisen turvallisuuden varmistaminen erityisesti ylläpitämällä etupiirijärjestelmää Itä-Euroopassa, vaikutusvallan kasvattaminen kehitysmaissa, sekä pyrkimys rauhanomaiseen rinnakkaiseloon länsimaiden kanssa. Neuvostoliitto ylläpiti diplomaattisia suhteita useimpiin maailman valtioihin, ja oli YK:n turvallisuusneuvoston pysyvä jäsen. Neuvostotasavalloista YK:n perustajajäseniä olivat myös Valko-Venäjä ja Ukraina, vaikkakaan tosiasiallista omaa ulkopolitiikkaa näillä ei ollut.