Kansallisen Kokoomuksen historia
Kansallisen Kokoomuksen historia alkaa puolueen perustamisella 9. joulukuuta 1918, kun suomettarelaiset ja ne nuorsuomalaiset jotka olivat kannattaneet vielä lokakuussa 1918 saksalaisen kuninkaan valitsemista Suomen valtionpäämieheksi perustivat puolueen. Heidän tavoitteenaan oli tehdä Suomesta monarkia ja samalla lujittaa esivaltaa. Hanke saksalaisen kuninkaan saamiseksi oli kuitenkin menettänyt merkityksensä Saksan hävittyä ensimmäisen maailmansodan kuukautta aikaisemmin marraskuussa 1918, jonka seurauksena saksalaissuuntausta kannattanut valtionhoitaja P. E. Svinhufvud joutui eroamaan. Hänen tilalleen valtionhoitajaksi tuli entente-mielinen Carl Gustaf Emil Mannerheim, joka edisti Suomen suhteita maailmansodan voittaneisiin puoliin, jotka suorittivat interventiota Neuvosto-Venäjää vastaan myös Itä-Karjalassa ja Pohjoisella jäämerellä.
Isänmaallinen kansanliike
Samaan aikaan IKL:n perustamisen kanssa kärjistyi Kokoomuksen sisäinen kriisi. Aluksi erotettiin "Uuden Suomen" päätoimittaja Kaarlo Koskimies ja pääkolumnisti K. N. Rantakari ja tilalle nostettiin S. J. Pentti. Seuraavaksi Eino Suolahden ja Edwin Linkomiehen johtama "lapualaissiipi" nosti puolueen puheenjohtajaksi professori Kyösti Haatajan tilalle pappispoliitikko Paavo Virkkusen. Valmistauduttaessa vuoden 1933 eduskuntavaaleihin IKL päätti salaa, että vaaleihin lähdettäisiin vaaliliitossa Kokoomuksen ja ehkä muidenkin ryhmien kanssa, mutta niiden jälkeen liike muodostaa oman eduskuntaryhmänsä. "Isänmaallinen vaaliliitto" sai vain 16,9 prosenttia annetuista äänistä ja 32 kansanedustajaa. Kokoomukselle jäi ainoastaan 18 eduskuntapaikkaa, mikä oli sen historian heikoin tulos; jopa Ruotsalaisella Kansanpuolueella oli kolme kansanedustajaa enemmän. Korostaakseen omaperäisyyttään IKL.n eduskuntaryhmä saapui valtiopäivien avajaisiin uudessa järjestöpuvussa, johon kuuluivat musta pusero ja sininen solmio. Oma eduskuntaryhmä teki IKL:stä puolueen, vaikka liike ei itse koskaan käyttänyt eikä halunnut käytettävän itsestään tätä nimitystä. Liikkeen keulakuvaksi oli vuonna 1932 nostettu vankilassa istunut Lapuan liikkeen johtohahmo Vihtori Kosola, mutta hän muodostui liikkeelle vähitellen painolastiksi ja hänet syrjäytettiin lopullisesti vuonna 1936.