Työsuojelu
Työntekijöiden suojelu on sosiaalipolitiikan vanhin toiminta-alue. Suomessa se käsittää pääasiallisesti työturvallisuus- ja työaikasuojelun. Vasta teollisuuden läpimurto Isossa-Britanniassa 1700-luvun lopulla ja 1800-luvun alussa toi työelämään liittyvät riskit varsinaisesti ajankohtaisiksi. Ammattikuntalaitoksen soveltamat työsuojelua koskevat säännökset eivät sopineet teollistuvaan yhteiskuntaan. Erityisesti työntekijöiden aseman turvattomaksi teki liberalistinen käsitys, jonka mukaan talouselämässä ei saanut olla rajoittavia säännöksiä. Sosialistiset opit vaikuttivat työntekijäin suojelua koskevien lakien säätämiseen Saksassa, jossa huomiota herättivät 1800-luvun loppupuolella säädetyt Bismarckin sosiaalivakuutuslait. Työsuojelun tarvetta alkoi esiintyä myös muissa maissa teollistumisen seurauksena. Suomessa ensimmäiset työsuojelua tarkoittavat säännökset olivat asetuksessa teollisuusammateissa olevien työntekijöiden suojelemisesta vuodelta 1889.
Suojeluvastuun periaate
Suomen toiminta erilaisissa YK:n valvontamekanismeissa ja tuomioistuimissa on koko YK:n olemassaolon ollut aktiivista. Suomi on ollut monen komitean johdossa ja maan panos on ollut merkittävä YK:n päätösten valvomisessa. Se on johtokausiensa aikana ottanut huomioon muiden jäsenmaiden huomautukset ja on myös muiden Pohjoismaiden kanssa myös itse jättänyt monia parannusehdotuksia. Suomen tavoite tässä toiminnassa oli vahvasti keskittynyt ihmisoikeuksien globaaliin edistämiseen ja niiden periaatteiden ylläpitoon. Tämä tavoite on ollut erityisesti esillä Suomen aktiviteeteissa YK:n alajärjestöissä. Suomi on ollut jo YK:n edeltäjän, Kansainliiton, ajoista Kansäinvälisen Työjärjestön (ILO) jäsen ja sen kautta ajanut työläisten oikeuksia maailmanlaajuisesti. Suomi toimi järjestön johtokunnan jäsenenä muun muassa vuosina 1972-1975 ja 1984-1987. Suomi on mukana myös muissa YK:n järjestöissä, kuten UNESCO:ssa, Kansainvälisessä valuuttarahastossa (IMF) ja Maailmanpankkiryhmässä.