Lyijykynä
Hyvälaatuinen, puhtaana käyttökelpoinen grafiitti on harvinaista, ja lähes kaikissa lyijykynissä käytetäänkin nykyään grafiitin ja posliinisaven seosta. Grafiitti hienonnetaan ja siihen lisätään savea ja vettä. Seoksesta muotoillaan sauvoja, jotka poltetaan uunissa 1 200 °C:ssa ja käsitellään lopuksi kirjoitusjälkeä tasoittavalla vahalla sekä aineella, joka estää lyijyn liukumisen pois kynän kuoren sisältä. Posliinisaven ja grafiitin suhdetta muuttamalla säädellään lyijyn kovuutta. Puiset lyijykynät valmistetaan levyittäin: kahteen puulevyyn työstetään yhdensuuntaisia kouruja grafiittisydäntä varten, sydämet asetetaan paikalleen ja levyt liimataan yhteen. Kynät leikataan irti toisistaan, viimeistellään muotoonsa ja yleensä maalataan. Lyijykynien valmistuksessa yleisimmin käytetty puu on oregonintuoksusetri.
Pigmentti
Jotkut pigmentit ovat myrkyllisiä, etenkin raskasmetalleista valmistetut. Lyijyvalkoinen eli emäksinen lyijykarbonaatti oli suosittu 1800-luvulle asti, kunnes sen tilalle saatiin myrkyttömiä synteettisiä valkoisia pigmenttejä. Lyijyvalkoinen oli niin myrkyllinen, että jotkut sitä käyttäneet taiteilijat saivat siitä lyijymyrkytyksen oireita. Suomessa lyijyvalkoisen käyttö kiellettiin joitain historiallisia kohteita lukuun ottamatta vuonna 1993. Myös muut lyijystä, kromista ja kadmiumista valmistettavat pigmentit, sekä aito sinooperi ovat myrkyllisiä.