Federico Fellini
Yhdysvaltalaisjoukkojen vapauttaessa Rooman toisen maailmansodan lopulla 1944 Fellini ei aluksi löytänyt enää mediatöitä, sillä Italian elokuvateollisuus oli pysähdyksissä ja lehdistö joutunut yhdysvaltalaisten käsiin. Hän avasi ystäviensä kanssa karikatyyrimyymälän. Pian hän sai työn Roberto Rossellinin elokuvan "Rooma – avoin kaupunki" (1945) yhtenä käsikirjoittajana. Fellini oli kirjoittamassa myös Rossellinin seuraavaa elokuvaa "Paisa – vapauden tuli" (1946) ja ohjasi siitä osan Rossellinin sairastuttua. Miesten yhteistyö kesti useita vuosia, joiden aikana Fellini oli mukana käsikirjoittamassa useita muidenkin italialaisohjaajien elokuvia.
Mario Caserini
Taidemaalarina ja lavastajana työskennelleen Caserinin elokuvaura alkoi näyttelijänä vuonna 1905. Seuraavana vuonna hänestä tuli yksi Cinesin tärkeimmistä ohjaajista. Hän teki yhtiölle etupäässä historiallisia draamoja ja kirjallisuussovituksia, joiden pääosissa esiintyi usein hänen vaimonsa Maria Caserini-Gasperini. Vuonna 1911 Caserini siirtyi Ambrosio Filmille, jolle hän ohjasi ensimmäisen pitkän elokuvasovituksen Edward Bulwer-Lyttonin romaanista "Pompeijin viimeiset päivät" (1913). Vuonna 1913 Caserini oli mukana perustamassa Gloria Films -yhtiötä, jolle hän teki tunnetuimmat elokuvansa "Mutta rakkauteni ei kuole koskaan" (1913) ja "Nerone e Agrippina" (”Nero ja Agrippina”, 1914). Niistä ensimmäinen muistetaan Lyda Borellin läpimurtoelokuvana ja jälkimmäinen yhtenä italialaisen spektaakkelielokuvan suurmenestyksistä.