Kansallisen Kokoomuksen historia
Kansallisen Kokoomuksen historia alkaa puolueen perustamisella 9. joulukuuta 1918, kun suomettarelaiset ja ne nuorsuomalaiset jotka olivat kannattaneet vielä lokakuussa 1918 saksalaisen kuninkaan valitsemista Suomen valtionpäämieheksi perustivat puolueen. Heidän tavoitteenaan oli tehdä Suomesta monarkia ja samalla lujittaa esivaltaa. Hanke saksalaisen kuninkaan saamiseksi oli kuitenkin menettänyt merkityksensä Saksan hävittyä ensimmäisen maailmansodan kuukautta aikaisemmin marraskuussa 1918, jonka seurauksena saksalaissuuntausta kannattanut valtionhoitaja P. E. Svinhufvud joutui eroamaan. Hänen tilalleen valtionhoitajaksi tuli entente-mielinen Carl Gustaf Emil Mannerheim, joka edisti Suomen suhteita maailmansodan voittaneisiin puoliin, jotka suorittivat interventiota Neuvosto-Venäjää vastaan myös Itä-Karjalassa ja Pohjoisella jäämerellä.
Sisä-Suomi
Vuonna 1918 perustetun "Keskisuomalaisen" siirryttyä edistyspuolueen kannattajaksi Jyväskylän kokoomuslaiset ryhtyivät Sakari Kuusen johdolla puuhaamaan omaa äänenkannattajaa. Vuosina 1925–1930 sen julkaisijana toimi K. J. Gummeruksen kustannusliike. Oltuaan lapuanliikkeen ja IKL:n kannalla "Sisä-Suomi" sanoutui vuonna 1936 irti oikeistoradikalismista. Lehti menestyi 1930-luvulla hyvin, mutta alkoi jo sotavuosina menettää asemiaan "Keskisuomalaiselle". Se yritti pelastautua muuttumalla selvemmin yleislehdeksi ja sittemmin iltalehdeksi, vaihtamalla nimeä ja ottamalla liberaalit mukaan julkaisijaksi. Pienilevikkinen kokoomuslehti lopetettiin Yhtyneiden Paperitehtaiden kaltaisten suuryritysten tuen kadottua.