Rappiotaide
”Rappiotaide” oli osa kansallissosialistien kulttuuripolitiikkaa. Tuomittuja olivat kaikki modernismin synnyttämät suuntaukset, kuten impressionismi, ekspressionismi, dada, uusasiallisuus, surrealismi, kubismi ja fauvismi. Esimerkiksi vuosisadan alun saksalaisen maalaustaiteen mestarit, kuten Oskar Schlemmer, Ernst Barlach, Charles Crodel, Otto Dix, Erich Heckel, Oskar Kokoschka, Franz Marc, Emil Nolde ja Karl Schmidt-Rottluff tuomittiin ”epäsaksalaisina”. Lisäksi tuomittiin joko Saksassa tai ulkomailla asuvia taiteilijoita, jotka eivät olleet Saksan kansalaisia, kuten Wassily Kandinsky, Marc Chagall tai Piet Mondrian.
Heraldiikan rappio
Heraldiikan harrastajien keskuudessa on monia pilkkanimiä rappiokauden vaakunoille, kuten "tilkkutäkki" vaakunalle, jossa on valtava määrä kilven jakoja, "sosialistinen realismi" naturalistiselle ja kolmiulotteiselle kuvaukselle (tyypillistä entisten sosialistimaiden tunnuksille), "roiskeläppä" vaakunalle, joka ei noudata tinktuurisääntöjä, "paella" vaakunalle, jossa on epälukuinen määrä erilaisia kuvioita, "liitutaulu" vaakunalle, jossa on kirjaimia, tekstiä jne. Samoin puhutaan "kansallisromanttisesta epäheraldiikasta" kun tarkoitetaan vuosina 1913–1980 hyväksyttyjä pursilippujen erikoismerkkejä, jotka tuona aikakautena olivat kirjain- ja numerotunnuksia käsittäviä liikemerkkimäisiä tunnuksia.