Markian Popov
Popov aloitti sotilasuransa nuorena Venäjän sisällissodassa. Sodan jälkeen hän opiskeli Neuvostoliiton sotilaskouluissa ja eteni urallaan verrattain nopeasti. Hän oli kenraaliluutnantti ja Leningradin sotilaspiirin komentaja, kun Saksa hyökkäsi Neuvostoliittoon kesällä 1941. Popov osallistui useiden ratkaisevien taisteluiden johtoon toisen maailmansodan aikana. Hänet ylennettiin puna-armeijan toiseksi korkeimpaan armeijakenraalin sotilasarvoon 1943. Hän ei kuitenkaan nauttinut Stalinin luottamuksesta, minkä vuoksi hänen uransa oli epätasainen hänen pätevyydestään huolimatta. Hänet alennettiin sodan lopulla epäonnistuneen Riian valtausyrityksen jälkeen. Häntä väheksyttiin sodanjälkeisessä neuvostoliittolaisessa historiankirjoituksessa. Hänen maineensa ja arvonsa palautettiin vasta Stalinin kuoltua ja Nikita Hruštšovin noustua valtaan. Hruštšov ja Popov olivat tehneet yhteistyötä Stalingradin taistelun aikana, ja hänen uransa lähti uuteen nousuun 1954. Popov kuoli tapaturmaisesti Moskovassa 1969.
Traitšo Kostov
Kostov työskenteli nuoruudessaan muun muassa Bulgarian kansalliskokouksen pikakirjoittajana ja oli mukana kommunistien toiminnassa 1920-luvulta alkaen. Hän oleskeli Neuvostoliitossa vuosina 1929–1931, 1932–1935 ja 1936–1938, ja työskenteli Kommunistisessa internationaalissa. Hänet valittiin Bulgarian kommunistisen puolueen politbyroohon vuonna 1936. Toisen maailmansodan aikana hän toimi maan alla, kunnes jäi kiinni vuonna 1942. Hän vältti täpärästi kuolemantuomion, minkä myöhemmin väitettiin johtuneen hänen maan salaisen poliisin kanssa tekemästään sopimuksesta. Kommunistien noustua Bulgariassa valtaan sodan jälkeen Kostovin on sanottu olleen korkeimmillaan kolmanneksi vaikutusvaltaisin henkilö puolueen hierarkiassa. Hän toimi helmikuusta 1945 joulukuuhun 1948 puolueen keskuskomitean sihteerinä ja oli Bulgarian varapääministerinä maaliskuusta 1946 maaliskuuhun 1949.
Kannattaessaan Bulgarian itsenäistä talouspolitiikkaa Kostovin katsottiin olleen mielipiteissään liian lähellä Jugoslavian johtaja Josip Broz Titoa, jonka Neuvostoliitto tuomitsi vuonna 1948. Kostov syrjäytettiin ”titolaisiin” kohdistuneen puhdistuksen alkaessa tammikuussa 1949. Näytösoikeudenkäynti häntä vastaan käynnistyi 7. joulukuuta 1949. Kostovia syytettiin osallisuudesta Jugoslaviasta käsin johdettuun ”operaatio Kostoviin”, johon sisältyi vakoilua länsivaltojen hyväksi ja jonka tavoitteena oli kansandemokratian kumoaminen. Hankkeen väitettiin kytkeytyneen ministeri Laszlo Rajkin Unkarissa johtamaan vastaavaan operaatioon. Kostov oli taipunut itsekritiikkiin puoluekokouksessa, mutta julistautui oikeudenkäynnissään syyttömäksi. Hänet tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin hirttämällä joulukuussa 1949. Oikeudenkäynnin kymmenen muuta syytettyä tuomittiin pelkästään vankeuteen.