Rooman valtakunta
Roomassa oli kriisikaudella yli 35 eri hallitsijaa. Useimmat näistä olivat sotapäälliköitä, jotka olivat nousseet keisarin asemaan sotaväen tuella ja saivat vallan joko koko valtakunnassa tai jossakin sen osassa. Lähes kaikki tämän ajan keisarit kuitenkin murhattiin tai he kuolivat taistelussa yleensä vain muutaman vuoden kuluttua valtaan pääsystään; ainoana poikkeuksena Claudius Gothicus, joka kuoli kulkutautiin. Politiikan lisäksi kriisiytyi myös talous. Toisaalta ilmeni myös monia muita ongelmia, kuten levottomuuksia, tauteja ja sisällissotia. Sisäiset levottomuudet ilmenivät esimerkiksi separatistisina pyrkimyksinä. Lännessä niin sanotun Gallian keisarikunnan perustanut Postumus ja idässä kuningatar Zenobia pyrkivät kumpikin saavuttamaan itsenäisyyttä keskushallinnosta.
Legioona
Niin sanottu Pax Romana eli Rooman rauha loppui 200-luvulla toistuviin sisällissotiin, talouskriiseihin sekä jatkuvaan inflaatioon ja tehottomaan hallintoon. Tämän seurauksena alkoi myös paine pohjoisrajoilla kasvaa, ja germaaniheimot alkoivat tehdä yhä pahempia ryöstöretkiä valtakuntaa kohtaan. 200-luvun sisällissodassa hyvin koulutetut ja tehokkaat legioonat taistelivat toisiaan vastaan, joten legioonien laatu heikkeni tuolloin. Sisällissotien johdosta legioonat eivät myöskään enää keskittyneet pitämään rajojen takana germaaneja sekä muita "barbaareja", joten ne pääsivät ryöstelemään vapaasti Rooman valtakunnan aluetta. Rooman valtakunta ilman puolustavaa armeijaa oli helppo kohde hyökkääjille. Valtakunnan sisällä oli ollut 200 vuotta vallinnut rauhan kausi, joten germaanit pääsivät nopeasti liikkumaan hyvillä teillä esteettömästi. Lisäksi talouden polarisoitumisen vuoksi jatkuvasti köyhtynyt maalaisväestö ja kaupunkien köyhälistö ei ollut enää kiinnostunut vapaaehtoisesta maanpuolustuksesta.