Matkailuvaunu
Ensimmäiset suomalaiset matkailuvaunut tehtiin vuonna 1949 Seinäjoella, ja rakentajana oli autokoritehdas Penko Oy. Vaunuja tehtiin kymmenen kappaletta, joten kyse oli pienimuotoisesta sarjatuotannosta. Vaunun omapaino oli noin 400 kg, ja se oli suunniteltu siten, että se sopi Volkswagen Kuplan vedettäväksi. Vaunun kantava rakenne oli hitsattu kulmaraudasta, sen seinät oli tehty vanerista ja katto oli päällystetty tervapahvilla. Vaunussa oli pystysuora etuseinä ja kolme ikkunaa, ja sen sisällä oli varusteina nestekaasulla toimiva valurautaliesi, penkit vuoteiden pohjiksi ja useita komeroita.
Hv3
Hv3-veturit palvelivat matkustajaliikenteessä maan tärkeimpiä varikkoja, kunnes dieselöinti syrjäytti ne 1970-luvun alkuun mennessä. Saksassa valmistetut veturit erosivat jonkin verran Suomessa valmistetuista ja ne hylättiin jo vuonna 1965. Hv3-sarjasta on museoitu kolme yksilöä, joista 781 on Keravalla muistomerkkinä ja 998 Haapamäen museovarikolla. Veturin 995, joka valmistui jatkosodan alkaessa 1941, kunnosti noin 15 000 tunnin työllä ajokuntoon Suolahdessa Tapani Laaksomies. Veturi on ainoa ajokuntoinen lajissaan koko Euroopassa. Se teki aikoinaan viimeisen aikataulun mukaisen matkansa henkilöjunassa Seinäjoen ja Vaasan välillä marraskuussa 1966. Kun koko Hv-sarja hylättiin 1977, se tuotiin seuraavana vuonna kunnostettavaksi muistomerkiksi Ouluun. Veturi oli Oulun rautatieaseman alueella vuodesta 1980 aina vuoteen 2004 saakka. Laaksomies muutti sen kunnostuksen yhteydessä halkokäyttöiseksi ja kapeampi hiilipiippu vaihdettiin samalla leveämpään halkopiippuun. Halkotilan suuruus on 12 kuutiota, neitsytmatkalla Suolahdesta Äänekoskelle halkoja kului noin kuusi mottia 10 kilometrin matkalla.