Uskonto Suomessa
Ennen kristinuskon leviämistä Suomessa harjoitettiin kotoperäisiä alkuperäisuskontoja, joita kutsutaan suomalaiseksi muinaisuskoksi. Kristinuskoa alkoivat vallanpitäjät levittää Suomeen 1100-luvulla ja muinaisuskon harjoittaminen kiellettiin.
Uskontotiede
Muuten Suomessa uskontotieteen historia on kulkenut käsi kädessä kansallisten tieteiden, kansatieteen ja kansanrunouden tutkimuksen kanssa: uskontotiedettä harjoitettiin niiden piirissä, muttei omana tieteenalanaan. Samasta syystä varsinkin varhaisemmat uskonnon tutkijat tunnetaan paremmin jonkin muun tieteenalan edustajana. Varhaiseen suomalaiseen uskontontieteeseen lukeutuvat muun muassa Henrik Gabriel Porthanin ja Christfried Gananderin ("Mythologia Fennica", 1789) työt, jotka loivat pohjaa 1800-luvun suomalaiskansalliselle mytologiatutkimukselle, joka ilmenee Elias Lönnrotin kokoamassa "Kalevalassa" ja erityisesti Matthias Alexander Castrénin töissä. 1800- ja 1900-luvun vaihteessa folkloristisessa uskontotutkimuksessa vaikutti Kaarle Krohnin ns. suomalainen koulukunta, ja ruotsinkielisissä piireissä puolestaan sosiaaliantropologisesti suuntautunut Edvard Westermarckin koulukunta. Jälkimmäiseen kuului muun muassa Rafael Karsten, joka kirjoitti ensimmäisen suomenkielisen uskontotieteen menetelmäoppaan "Uskontotieteen perusteet" (1931).