Liivinmaan–Moskovan sota
Moskovan ruhtinaskunnan hallitsija Iivana Suuri oli onnistunut valloittamaan Novgorodin tasavallan ja yhdistämään näin suuren osan Venäjää valtansa alle 1470-luvulla. Iivana oli näin luonut itselleen rajan Ruotsin valtakunnan kanssa ja maat sotivat keskenään 1490-luvulla. Venäläiset yrittivät vallata Viipuria vuonna 1495 siinä onnistumatta ja seuraavana vuonna Ruotsi teki oman vastahyökkäyksensä kohti Narvaa. Ruotsi sai aktiivista tukea Liivinmaalta ja Liivinmaan ja Venäjän vastaisella rajalla oli seuraavien vuosien ajan jatkuvia kahakoita. Liivinmaan ritarikunnan mestari Wolter von Plettenbergin politiikan tavoitteena oli luoda Venäjän vastainen liittouma Ruotsin, Tanskan ja Liettuan suuriruhtinaskunnan välille. Hän yritti myös saada paavi Aleksanteri VI:tä julistamaan ristiretken ortodokseja vastaan, mutta ajatusta ristirekistä pidettiin tuolloin vanhentuneena. Venäjältä toivottiin sitä paitsi tukea Konstantinopolin vapauttamiseen Ottomaaneilta tulevaisuudessa. Tanska ja Ruotsikin alkoivat sotia keskenään ja Liettua alkoi kamppailla vallasta Puolassa. Liivinmaa jäi näin yksin ja maassa oli myös sisäisiä ongelmia ritarikunnan, Riian kauppiaiden ja hiippakuntien välillä.
Ruotsin sotahistoria keskiajalla
Eerikin valtakausi ei kuitenkaan ollut suosittu Ruotsissa. Ruotsalaiset aateliset paheksuivat että tärkeät virat menivät tanskalaisille aatelisille. Rahvas taas vihasi tanskalaisten korkeaa verotusta. Vuonna 1434 Ruotsissa syttyi vakava kapina Engelbrekt Engelbrektinpojan johdolla Taalainmaalla. Kapinalliset valtasivat pian koko Ruotsin, Tukholmaa ja muutamaa linnaa lukuun ottamatta. Eerik sai kuitenkin solmittua rauhan kapinallisten kanssa vuonna 1435. Kapina syttyi kuitenkin jälleen, mutta tyrehtyi Engelbrektin kuoltua vuonna 1436. Kun Eerikin seuraaja Kristofer Baijerilainen kuoli yllättäen 1448 valitsivat ruotsalaiset uudeksi kuninkaakseen Kaarle Knuutinpoika Bonden. Tanskalaiset valitsivat vuorostaan uudeksi kuninkaakseen Kristian I:n, joka aloitti heti sodan Ruotsia vastaan. Tanskalaiset hyökkäsivät suurin voimin Gotlantia vastaan. Kaarle teki vuorostaan vastahyökkäyksen Skåneen vuonna 1452. Vuonna 1457 Ruotsin aateliset ja kirkko olivat saaneet tarpeekseen loputtomasta sotimisesta ja nousivat kapinaan Kaarlea vastaan. Kristian I:n kovan verotuksen johdosta Ruotsissa noustiin taas kapinaan vuonna 1463. Vuoteen 1464 mennessä Kristian oli periaatteessa menettänyt Ruotsin kruunun ja Kaarle Knuutinpoika Bonde pääsi palaamaan Ruotsiin. 1460-luvulla Ruotsia hallitsivat eri otteisiin Kaarle Knuutinpoika Bonde kuninkaana ja eri valtionhoitajat. Kristian yritti vielä vuosina 1468 ja 1469 asevoimin saada takaisin Ruotsin kruunun itselleen, mutta epäonnistui kummallakin kerralla. Kaarlen kuoleman jälkeen vuonna 1470 Ruotsin hallitsijaksi nousi valtionhoitaja Sten Sture vanhempi. Kristian hyökkäsi vuonna 1471 suoraa Tukholmaa vastaan, mutta hän kärsi raskaan tappion Brunkebergin taistelussa.