Liivinmaan–Moskovan sota
Moskovan ruhtinaskunnan hallitsija Iivana Suuri oli onnistunut valloittamaan Novgorodin tasavallan ja yhdistämään näin suuren osan Venäjää valtansa alle 1470-luvulla. Iivana oli näin luonut itselleen rajan Ruotsin valtakunnan kanssa ja maat sotivat keskenään 1490-luvulla. Venäläiset yrittivät vallata Viipuria vuonna 1495 siinä onnistumatta ja seuraavana vuonna Ruotsi teki oman vastahyökkäyksensä kohti Narvaa. Ruotsi sai aktiivista tukea Liivinmaalta ja Liivinmaan ja Venäjän vastaisella rajalla oli seuraavien vuosien ajan jatkuvia kahakoita. Liivinmaan ritarikunnan mestari Wolter von Plettenbergin politiikan tavoitteena oli luoda Venäjän vastainen liittouma Ruotsin, Tanskan ja Liettuan suuriruhtinaskunnan välille. Hän yritti myös saada paavi Aleksanteri VI:tä julistamaan ristiretken ortodokseja vastaan, mutta ajatusta ristirekistä pidettiin tuolloin vanhentuneena. Venäjältä toivottiin sitä paitsi tukea Konstantinopolin vapauttamiseen Ottomaaneilta tulevaisuudessa. Tanska ja Ruotsikin alkoivat sotia keskenään ja Liettua alkoi kamppailla vallasta Puolassa. Liivinmaa jäi näin yksin ja maassa oli myös sisäisiä ongelmia ritarikunnan, Riian kauppiaiden ja hiippakuntien välillä.
Kuusikymmenvuotinen sota
Kuningatar Kristiina luopui Ruotsin kruunusta ja häntä seurasi valtaistuimelle Kaarle X Kustaa 1654. Pohjan sota syttyi, kun vahvistunut Venäjä hyökkäsi samana vuonna Puolaan ja uhkasi Ruotsin intressejä edetessään Itämeren rannikkoa kohti. Kesällä 1655 Ruotsi rikkoi Stuhmsdorfin välirauhan ja hyökkäsi Puolaan estääkseen Itämeren rannikkoa joutumasta venäläisten käsiin. Vuoden lopulla lähes koko Puola oli joko venäläisten tai ruotsalaisten hallussa. Puolalaisten kansannousu 1656 ajoi kuitenkin ruotsalaiset takaisin rannikolle. Kesällä 1657 Ruotsin armeija siirtyi sotimaan Tanskaan ja aloite siirtyi puolalaisille. Vuonna 1659 Ruotsilla oli Itämeren etelärannalla hallussaan enää muutama satamakaupunki.