Suomen sisällissota
Suojeluskuntien johtoon kutsuttiin aiemmin Venäjän armeijassa 30 vuotta palvellut kenraaliluutnantti Carl Gustaf Emil Mannerheim, joka sai tehtäväkseen koota niistä maahan järjestysvallan. Suojeluskunnat julistettiin Suomen senaatin armeijaksi 25. tammikuuta 1918. Tähän punakaartit eivät alistuneet, ja ne olivat vahvistumassa Leninin Pietarista lupaaman aselastin myötä 26.–27. tammikuuta. Molemmat osapuolet aloittivat sodan luonteisen toiminnan Viipurissa ja muualla Karjalassa 17.–20. tammikuuta. 26. tammikuuta punakaartit ja työväen järjestyskaartit yhdistyivät Suomen Punaiseksi kaartiksi, ja sen joukot määrättiin liikekannalle 27. tammikuuta 1918 klo 23 lähtien. Etelä-Pohjanmaalla suojeluskunnat alkoivat kenraali Mannerheimin 25. tammikuuta antamalla käskyllä riisua venäläisiä varuskuntia aseista 28. tammikuuta 1918 yöstä alkaen. Suomen sisällissota oli syttynyt.
Carl Voss-Schrader
Suomen sisällissodan alettua Voss-Schrader jäi tammikuussa 1918 punaisten hallitsemaan Helsinkiin, jossa hänestä tuli helmikuussa perustetun salaisen Helsingin valkoisen kaartin johtaja. Valkokaarti nousi esiin maan alta huhtikuussa auttaakseen saksalaisia Helsingin valtauksessa. Voss-Schrader ylennettiin tämän ansiosta Suomen armeijan everstiksi ja hänet nimitettiin pian sisällissodan päätyttyä sotaministeriön keskusosaston päälliköksi. Hän oli näin ollen Suomen puolustusministeriön ensimmäinen kansliapäällikkö. Tästä tehtävästä hänet kutsuttiin sisäministeriksi huhtikuussa 1919 nimitettyyn Kaarlo Castrénin keskustahallitukseen. Sisäministeri Voss-Schrader ja puolustusministeri Rudolf Waldén olivat hallituksessa puolueisiin kuulumattomia armeijan edustajia ja valtionhoitaja C. G. E. Mannerheimin luottomiehiä. Mannerheim halusi pitää nämä avainministeriöt sotilaiden käsissä suunnitellessaan aktivistien kanssa kiistanalaista sotaretkeä Pietariin. Voss-Schraderin ministeriys päättyi hallituksen erotessa elokuussa 1919.