Viipurin taistelu (1944)
Neuvostoliiton aloitettua Kannaksen suurhyökkäyksen 9. kesäkuuta 1944, Viipuri evakuoitiin siviiliväestöstä ja sen puolustuksesta vastasi kaupunkiin 18.–19. kesäkuuta siirretty eversti Armas Kempin komentama 20. prikaati, jonka rungon muodosti entinen Jalkaväkirykmentti 22. Se oli kuitenkin huonosti varusteltu, eikä prikaatilla ollut valmiuksia asutuskeskustaisteluun. Ampumatarvikkeita ja panssarintorjunta-aseita oli vähän, myöskään viestiyhteyksiä ei ollut saatu kuntoon neuvostojoukkojen hyökätessä kaupunkiin. 20. prikaatin rivivahvuus oli taistelupäivän aamuna 5 133. Suomalaisjoukkoja vastassa oli arviolta 40 000 neuvostoliittolaista, jotka koostuivat kuuden eri divisioonan joukoista. Mukana oli 21. ja 23. armeijaan kuuluneet kaksi panssariprikaatia, kolme erillistä panssarirykmenttiä sekä kaksi rynnäkkötykkirykmenttiä,
Kämärän taistelu
Viipurin kokoontuneet suojeluskuntalaiset puolestaan yrittivät 23. tammikuuta ottaa haltuunsa koko kaupungin, mutta saivat vallattua ainoastaan rautatieaseman. Punaiset kokosivat pian joukkonsa, jolloin viitisensataa suojeluskuntalaista pakeni jääkäri Woldemar Hägglundin johdolla Viipurinlahdella sijaitsevaan Venäjänsaareen, missä he majoittuivat kauppaneuvos E. V. Sellgrenin huvilan maille. Kun Mannerheim samaan aikaan nimitti Hägglundin Karjalan sotilaspiirin päälliköksi, hän ei enää pystynyt komentamaan suojeluskuntaosastoaan, jonka uudeksi päälliköksi valittiin 62-vuotias eversti Adolf Aminoff.
Perjantaina 26. tammikuuta ”venäjänsaarelaisiksi” kutsuttu pataljoona lähti liikkeelle Venäjänsaaresta, tarkoituksenaan edetä noin 30 kilometriä Viipurin pohjoispuolella sijaitsevaan Antreaan, jonne valkoiset aikoivat perustaa tukikohtansa. Ryhmä yritti aluksi ylittää Pietari–Viipuri-radan noin 10 kilometriä Viipurin itäpuolella sijaitsevan Säiniön rautatieaseman kohdalta. Pataljoonan etujoukko onnistui lyhyen kahakan jälkeen myöhään iltapäivällä valtaamaan aseman huonosti aseistautuneilta punakaartilaisilta. Hetken kuluttua paikalle kuitenkin saapui junalla osasto Helsingistä kotiutettuja venäläisiä matruuseja, jotka pakottivat kärkiryhmän perääntymään takaisin pääjoukon luokse. Taistelussa kuoli yksi suojeluskuntalainen, mutta punakaartin tappioista ei ole tietoa.