Viimeiset kaanit
Viimeiset kaanit oli Väinö Riikkilän ensimmäinen Pertsa ja Kilu -sarjan nuortenkirja ja ylipäätään hänen ensimmäinen kirjansa. Se aloitti kertomukset Kotkan ja Karhulan lähiseudun työläisperheiden lapsien seikkailuista, joihin liittyy miltei aina rikoksen ratkaiseminen ja aina rahan ansaitseminen. Kirja oli toinen kirja WSOY:n Nuorten toivekirjasto -sarjassa. Lehdistö arvioi kirjan sen julkaisuaikana vuonna 1951 aidoksi, tervehenkiseksi ja huumorihöysteiseksi. Toinen painos otettiin vuonna 1954 ja kolmas 1980-luvun puolivälissä.
Kirja alkaa: "Mereltä käyvä heikko tuuli toi rantakylään kostean, mädäntyneen merilevän hajua." Riikkilän realismiin ei kuuluisi muu haju, ei ainakaan alkulauseeseen. Vanha ukko tervasi venettään ja Pertsa ja Kilu ruiskuttivat polkupyöränpumpulla vettä ukon niskaan.
Pertsa ja Kilu kippareina
Pehko ohjaa vahingossa kapeikossa veneen kiville Tässä vaiheessa Kilu lassoaa Pehko ja 
pojat sitovat kiroilevan miehen mastoon. Pojat ajat Maarianhaminaan, jossa
Pehko pakenee poliisilta muttei Kilun toiselta täydelliseltä lasso-heitolta. Pehkon usean sadan kilon määräinen metallilasti paljastuu ruumasta. Poliisi lupaa rahallista apua paluuta varten, mutta Pertsa ei uskalla ottaa, koska kerran isänsä työttömyyskorvauksetkin perittiin seuraavan työn palkasta takaisin. Pojat tutustuvat Maarianhaminaan - romuautokauppaan he tutustuivat ensi kertaa ja se tuntui isokatteiselta.