Lestadiolaisuus
Lestadiolaisuutta edeltäneitä herätysliikkeitä olivat liikkeen syntyalueella Pohjois-Ruotsissa lukijaisuus (lukijaisuudessa oli useita haaroja) ja viklundilaisuus. Lestadiolaisuutta on L. L. Laurenin Suomen kirkkohistoriassa "Suomen kirkon tärkeimmät vaiheet" kutsuttu "laestadiolaiseksi lukijaisuudeksi". Lestadiolaisuus lähti leviämään, kun ruotsalainen pappi Lars Levi Laestadius (etnisesti osittain myös saamelainen) koki hengellisen uudistumisen tavattuaan Lapin Marian vuonna 1844. Tapaaminen sytytti Laestadiuksen saarnoihin uuden palon, ja kirkon sisällä alkoi levitä herätysliike. Syntynyttä liikettä alettiin kutsua 1880-luvun puolivälin jälkeen lestadiolaisuudeksi; 1900-luvun alkuun liikettä nimitettiin myös "hihhuleiksi", "villiopiksi", "lahkoksi" ja "harhaopiksi". Liike levisi varsin nopeasti Suomen, Ruotsin ja Norjan pohjoisosiin.
Auneslaiset
Auneslaisuus on lestadiolaisuuden ryhmä Yhdysvalloissa. Se erkani pollarilaisuudesta 1962–1963 saarnaaja Aunes Salmelan johdolla. Auneslaisuuden erkaannuttua muita pollarilaisia alettiin kutsumaan myös riitinmattilaisiksi saarnaaja Matt Reedin mukaan. Ryhmä vaikuttaa etenkin Minneapolisin ja Marengon (Wisconsin) -alueella. Auneslaisiin kuului vuoden 2012 arvion mukaan noin 550 jäsentä, joten se on yhdeksänneksi suurin lestadiolaisryhmä maailmassa. Auneslaisten määrä on vähentynyt 50 henkilöllä vuoden 2001 arvion jälkeen.