Guido Deiro
Guido Pietro Deiro, taiteilijanimeltään Deiro, (1. syyskuuta 1886 Salto Canavese, Piemonte, Italia – 26. heinäkuuta 1950 Loma Linda, Kalifornia, Yhdysvallat) oli italialais-amerikkalainen harmonikkataiteilija ja säveltäjä. Hän oli ensimmäinen suureen suosioon noussut vaudeville-harmonikkamuusikko ja vaikutti merkittävästi pianoharmonikan suosion leviämiseen 1900-luvun alussa Pohjois-Amerikassa ja myöhemmin maailmanlaajuisestikin nuoremman veljensä Pietro Deiron kanssa.
Giuseppe De Liguoro
Napolilaiseen aatelisperheeseen syntynyt De Liguoro työskenteli vuodesta 1894 lähtien teatterinäyttelijänä. Vuodesta 1908 lähtien hän toimi elokuvanäyttelijänä ja Milano Filmsin taiteellisena johtajana. Tuon ajan menestyksiä olivat "Il conte Ugolino" (1908), "Marin Faliero, doge di Venezia" (1909), "Edipo re" (1910), "L’Inferno" (1911) ja "Odysseuksen harharetket" (1911). Vuonna 1913 De Liguoro ohjasi Labor Filmsille säveltäjäelämäkerran "Giuseppe Verdi nella vita e nella gloria". Vuonna 1914 hän siirtyi ensin torinolaiselle Gloria Filmsille ja sitten catanialaiselle Etna Filmille, jossa hän teki menestyselokuvia kuten "Christus" (1914), "Il cavaliere senza paura" (1915) ja "Patria mia!" (1915). Myöhemmin De Liguoro ohjasi roomalaisella Caesar Filmillä useita Francesca Bertinin elokuvia kuten "Odette" (1916) ja "La perla del cinema" (1916). Vuosina 1917–1923 De Liguoro työskenteli Gladiator Filmillä, UCI:llä ja useilla pienillä studioilla. Vuonna 1924 hän perusti Venetsiaan oman tuotantoyhtiön, mutta vetäytyi sen jälkeen alalta. Vuonna 1931 De Liguoro ohjasi vielä lyhyen äänielokuvan "La canzone di Mirka".