Talvisodan tausta
Talvisotaan johtaneessa kehityksessä suomalaisten suhteen merkittävä piirre oli kansakunnan yhtenäisyys ja taipumattomuus sekä haluttomuus kompromisseihin Neuvostoliiton kanssa. Ilmiö sai nimen talvisodan henki. Nykyisen käsityksen mukaan se oli vähemmässä määrin tulos tietoisista mielipideilmaston yhtenäistämispyrkimyksistä 1920- ja 1930-luvuilla. Talvisodan hengen katsotaan olleen pääasiassa seurausta Euroopan suurvaltojen edellä mainituista toimista sekä vuoden 1918 sisällissodan jälkeen tapahtuneista positiivisista sisäpoliittisista ja taloudellisista muutoksista, jotka eheyttivät kansakuntaa. Vaikka sisällissota oli jakanut kansan poliittisesti ja sosiaalisesti, Suomi oli laajemmassa historiallisessa katsannossa ollut kansallisesti, kielellisesti ja kulttuurisesti pitkään varsin yhtenäinen maa. Tämäkin perintö vaikutti suomalaisissa, kun kansakunta kohtasi toisen maailmansodan syvän kriisin. Lisäksi kulttuuriset ja yhteiskunnalliset erot Venäjän ja Suomen välillä olivat merkittäviä, huolimatta niiden välisestä pitkäaikaisesta vuorovaikutuksesta historian aikana.
Talvisota
Heti valtaannousunsa jälkeen Saksan johtaja Adolf Hitler aloitti järjestelmälliset toimet Versailles'n rauhansopimuksen luoman maailmanjärjestyksen purkamiseksi. Maaliskuussa 1935 Saksa sanoutui irti sen asevoimia rajoittavista sopimuksen määräyksistä ja julisti yleisen asevelvollisuuden sekä miehitti maaliskuussa 1936 Reininmaan. Tämä johti osaltaan siihen, että Neuvostoliiton kommunistisen puolueen politbyroon jäsen ja NKP:n Leningradin piirin sihteeri, kenraalieversti Andrei Ždanov vertasi uhkaavan sävyisessä puheessaan marraskuussa 1936 Leningradia länteen avautuvaan ikkunaan, jonka takaa kuului yhä äänekkäämpänä ”fasismin pedonulvonta ja hammasten purenta”. Ždanovin puhe oli Neuvostoliiton läntisille naapureille varoitus siitä, että sotaan valmistautuva itäinen suurvalta ei sallinut Suomelle ja Baltian maille sellaista ylellisyyttä kuin puolueettomuus.