Tammiarkkuhauta
Tutkimusten tässä vaiheessa, jossa tammiarkkujen puunrunkojen vuosirenkaita on tutkittu noin 30 arkusta, ovat säilyneet tammiarkkuhautaukset tehty 1400–1200 eaa. Polttohautauksen yleistyessä vähenivät samalla tammiarkkuhautaukset kunnes ne lopuksi loppuivat kokonaan. Vaikka traditio olikin Tanskassa ja Etelä-Ruotsissa yleinen, eivät tammiarkut ja vainajat säilyneet hyvinä nykypäiviin asti. Ne lahosivat ja maatuivat kymmenissä vuosissa jäljettömiin. Etelä-Jyllanti ja Tanskan suurilla saarilla olivat olosuhteet lyhyen aikaa suotuisat säilymiselle. Vainajan haudanneen yhteisön on pitänyt alkajaiseksi peittää vainaja melko pian ilmatiiviiseen hautakumpuun, jotta hajoamisreaktiot olisivat pysähtyneet. Myös riittävän suuri hautakumpu on selvästi eduksi säilymiselle. Nämäkään vaatimukset eivät auttaneet kovin pitkälle ja hautaukset ovatkin 3 400 vuotta vanhoja. Hauta tuli peittää ruoho- tai kanervaturpeilla niin, että niistä muodostui tiivis kerros arkun ympärille ja päälle. Turpeessa tuli olla moreenimaata, jossa oli korkeat rauta- ja mangaanipitoisuudet.
Tuppeensahattu lauta
Tuppeensahattu lauta eli tuppilauta on lautatavaraa, jossa puuta ei särmätä, vaan sen arvokas pintapuu tulee hyödynnettyä. Tuppeensahaamista kutsutaan myös läpisahaamiseksi. Peruslauta on työstetty neljältä sivulta eli se on särmätty, mutta tuppeensahatussa laudassa särmiä ei ole tehty. Tämän vuoksi laudan leveys voi vaihdella pituussuunnassa, jolloin vierekkäin ladottujen lautojen väliin jää rakoja. Lauta on hinnaltaan yleensä normaalia kalliimpaa ja sitä käytetään lähinnä koristepuuna esimerkiksi saunaosastoissa ja metsästysmajoilla sekä puusepänteollisuudessa.