Federico Fellini
Yhdysvaltalaisjoukkojen vapauttaessa Rooman toisen maailmansodan lopulla 1944 Fellini ei aluksi löytänyt enää mediatöitä, sillä Italian elokuvateollisuus oli pysähdyksissä ja lehdistö joutunut yhdysvaltalaisten käsiin. Hän avasi ystäviensä kanssa karikatyyrimyymälän. Pian hän sai työn Roberto Rossellinin elokuvan "Rooma – avoin kaupunki" (1945) yhtenä käsikirjoittajana. Fellini oli kirjoittamassa myös Rossellinin seuraavaa elokuvaa "Paisa – vapauden tuli" (1946) ja ohjasi siitä osan Rossellinin sairastuttua. Miesten yhteistyö kesti useita vuosia, joiden aikana Fellini oli mukana käsikirjoittamassa useita muidenkin italialaisohjaajien elokuvia.
Enrico Vidali
Teatterinäyttelijänä toiminut Vidali alkoi työskennellä näyttelijänä ja ohjaajana Ernesto Maria Pasqualin tuotantoyhtiölle vuonna 1912. Hänen historialliset elokuvansa "Spartacus" sekä Ubaldo Maria Del Collen kanssa kuvattu "Jone o gli Ultimi Giorni di Pompei" (”Ione, eli Pompeijin viimeiset päivät”, molemmat 1913) olivat suuria kansainvälisiä menestyksiä. Niistä jälkimmäinen aiheutti oikeusjutun Ambrosio Filmin kanssa, joka oli tehnyt samaan aikaan lähes samannimisen elokuvan. Myöhemmin Vidali ohjasi muun muassa Carolina Invernizion melodraamojen sovituksia eri tuotantoyhtiöille.