Neoliittinen Lähi-itä
Neoliittinen käsittää Lähi-idän esihistoriassa ajan, jolloin oli kivikauden loppupuoleen kuulunut neoliittinen kausi. Ihmiset alkoivat viljellä maata Lähi-idässä joskus 11000-8500 eaa. seuduilla, missä kasvoi villejä viljalajien edeltäjiä. Näin alkoi neoliittinen kausi. Ennen viljelyä ihmiset keräilivät villikasvien siemeniä ja tekivät niistä jauhoja. Jääkauden lopuilla tapahtui Lähi-idässäkin suuria ilmastonmuutoksia, jotka hävittivät suurriistan ja loivat edellytykset maanviljelylle. Riistaeläinten niukkuus ja suuritähkäisten lajien ilmestyminen teki maanviljelystä kannattavaa. Viljaa alettiin ensiksi viljellä joko sateisilla vuorten rinteillä tai jokien kastelemissa keitaissa. Joka tapauksessa sadetusviljelyyn siirryttiin melko pian, ja maanviljely levisi sen ansiosta laajalle.
Subminolainen ja submykeneläinen kausi
Kreetalla minolaista kautta seurannut subminolainen kausi käsittää noin vuodet 1100–1000 eaa. Se voidaan jakaa kahteen osaan, "subminolainen kausi I", joka seurasi edeltänyttä myöhäisminolaisen kauden viimeistä vaihetta (LM IIIC) ja vastaa ajoitukseltaan myöhäishelladisen kauden loppuvaihetta ja submykeneläisen kauden alkua; sekä "subminolainen kausi II", joka vastaa ajoitukseltaan submykeneläisen kauden loppua ja Manner-Kreikan protogeometrisen kauden alkua. Kausi voidaan tunnistaa keramiikassa eri puolilla Kreetaa. Merkittäviä löytöpaikkoja ovat muun muassa Knossos, Faistos, Sybrita (nyk. Kefála), Kommós ja Karfí.