Romantiikka
Romantiikka painotti tunteita, mielikuvitusta ja vapautta. Luonnon merkitystä korostettiin sekä kielessä että taiteissa. Romantiikan ajalla oltiin erityisen kiinnostuneita henkimaailmasta, unikuvista, ihmissielun pimeästä puolesta ja muusta ”epätavallisesta”. Sankarillisia yksilösaavutuksia ihailtiin. Toisaalta erityisesti saksalainen varhaisromantiikka oli luonteeltaan hyvin filosofista ja teoreettista. Sen kirjallisuusteoreettiset käsitykset, jotka painottivat esimerkiksi kaunokirjallisten teosten monimerkityksistä ironiaa ja metafiktiivisyyttä, löydettiin uudelleen erityisesti postmodernismissa, ja 1960-luvulta alkaen romantikkojen tekstejä julkaistiin myös uudelleen entistä tarkempina kriittisinä editioina. Tämän myötä kuva romantiikasta yksipuolisesti tunteellisuutta ja mielikuvitusta korostaneena suuntauksena asettui myös osin kyseenalaiseksi.
Cambridgen platonistit
Teologisissa ja poliittisissa kysymyksissä Cambridgen platonistit kannattivat maltillisuutta. He uskoivat, että järki oli kaikkien kiistojen paras ratkaisija, ja siksi he puhuivat puritaanien ja korkeakirkollisten kirkonmiesten välisen dialogin puolesta. Järkeen platonistit suhtautuivat puolimystillisesti, katsoen, ettei se ollut vain mielen ymmärryksen kyky, vaan sen sijaan "Herran kynttilä", Jumalan ihmissieluun jättämä jälki tai kuva. Puolijumalallisena järki kykeni paitsi antamaan aisteja parempaa tietoa, myös lähestymään Jumalaa. Näin järki kykeni myös tuomitsemaan puritaanisen teologian yksityisen ilmoituksen ja vakiintuneen kirkon rituaalien ja liturgioiden välillä. Tämän vuoksi heitä kutsuttiin myös latitudinaristeiksi.