Entente cordiale
Yhdistyneen kuningaskunnan ulkoasiainministeri Henry Petty-Fitzmauricen ja Ranskan Lontoon suurlähettilään Paul Cambonin 8. huhtikuuta 1904 allekirjoittama julistus ei virallisesti sisältänyt muuta kuin Yhdistyneen kuningaskunnan ja Ranskan Marokkoa, Egyptiä, Siamia (Thaimaata), Madagaskaria, Uusia Hebridejä, Länsi- ja Keski-Afrikkaa sekä Newfoundlandia koskevien erimielisyyksien sopimisen, mutta yhteisymmärrys ja imperialistisen kilpailun lopettaminen Ranskan ja Britannian kesken loi kuitenkin edellytyksen ententeä pidemmälle menevälle yhteistyölle. Yhdistynyt kuningaskunta ja Ranska muodostivat sotilassopimuksen 30. huhtikuuta 1905 ja laivastosopimuksen 16. syyskuuta 1912.
Resolution-luokka
Britannian Polaris-projekti alkoi, kun sekä maalta laukaistava Blue Streak -ohjus että V-pommittajien Skybolt epäonnistuivat. Yhdysvallat vastusti NATO-maiden omia ydinohjussuunnitelmia, koska se halusi aseiden olevan mahdollisimman uudenaikaisia ja turvallisia. Pääministeri Harold Macmillan ja presidentti Kennedy sopivat kuitenkin Nassaun kokouksessa 1962, että Yhdysvallat toimittaisi Britannialle Polaris-ohjuksia sukellusvenekäyttöä varten. Britannia suunnittelisi ja rakentaisi sukellusveneet ja ydinkärjet itse. Yhdysvallat tarjosi ohjusta myöhemmin myös Ranskalle, joka halusi kuitenkin kehittää omat ohjuksensa. Polaris-sopimus Britannian ja Yhdysvaltain välillä solmittiin 6. huhtikuuta 1963.