Kreikkalainen mytologia
Myyttien avulla pyrittiin muun muassa selittämään erilaisia ilmiöitä, tapahtumia ja tapoja, joilla ei näyttänyt olevan luonnollista selitystä. Monilla kreikkalaisilla myyteillä oli yhteyksiä Lähi-idän vanhojen kulttuurien myytteihin. Osalla myyteistä on mahdollisesti jonkinlainen historiallinen pohja ja niitä voidaan pitää suullisessa muodossa kerrottuna historiana ennen historiankirjoitusta, mutta monilla myyteillä ei ole yhteyttä historiallisiin tapahtumiin. Kreikkalaisen mytologian ja todellisuuden suhteen selvittäminen on jokseenkin mahdotonta, koska tosi ja taru kietoutuvat niissä usein yhteen. Troijaa pidettiin pitkään taruna, kunnes Heinrich Schliemann löysi kaupungin rauniot 1870. Aleksanteri Suuren sanottiin olleen Zeuksen poika. Olympos-vuorelle kiivettiin ensimmäisen kerran vasta vuonna 1913. Edes kirjailija Homeroksen olemassaolosta tai roolista hänen nimellään kulkevien teosten synnyssä ei olla yksimielisiä.
Antiikin Kreikan uskonto
Jumalten kulttipatsaat edustivat jumalaa itseään ja olivat palvonnan kohteina. Kreikkalaiset eivät kuitenkaan pitäneet niitä yksiselitteisesti samana kuin jumala, jota ne esittivät. Kulttikuva saatettiin käsittää esimerkiksi jumalalle annettuna lahjana. Kaikissa pyhäköissä ei ollut kulttikuvaa; tämä päti pitkään varsinkin moniin Zeuksen ja Poseidonin pyhäköihin. Varhaiset kulttikuvat oli usein tehty puusta ("ksoanon"), eivätkä ne olleet alun perin välttämättä antropomorfisia. Joidenkin kulttikuvien, kuten Palladionin, katsottiin pudonneen taivaasta. Klassisella ajalla taiteilijat valmistivat suuria ja kalliita kulttikuvia, jotka oli usein tehty esimerkiksi kullasta ja norsunluusta. Kuuluisimpia esimerkkejä ovat Feidiaan veistämät Zeuksen kuvapatsas Olympiassa sekä Athene Parthenoksen kuvapatsas Parthenonin temppelissä Ateenassa.