Työsuojelu
Työntekijöiden suojelu on sosiaalipolitiikan vanhin toiminta-alue. Suomessa se käsittää pääasiallisesti työturvallisuus- ja työaikasuojelun. Vasta teollisuuden läpimurto Isossa-Britanniassa 1700-luvun lopulla ja 1800-luvun alussa toi työelämään liittyvät riskit varsinaisesti ajankohtaisiksi. Ammattikuntalaitoksen soveltamat työsuojelua koskevat säännökset eivät sopineet teollistuvaan yhteiskuntaan. Erityisesti työntekijöiden aseman turvattomaksi teki liberalistinen käsitys, jonka mukaan talouselämässä ei saanut olla rajoittavia säännöksiä. Sosialistiset opit vaikuttivat työntekijäin suojelua koskevien lakien säätämiseen Saksassa, jossa huomiota herättivät 1800-luvun loppupuolella säädetyt Bismarckin sosiaalivakuutuslait. Työsuojelun tarvetta alkoi esiintyä myös muissa maissa teollistumisen seurauksena. Suomessa ensimmäiset työsuojelua tarkoittavat säännökset olivat asetuksessa teollisuusammateissa olevien työntekijöiden suojelemisesta vuodelta 1889.
Suomen kansallispuistot
Luonnonsuojelutoiminta alkoi Suomessa kaupunkien sivistyneistön piirissä. Jo 1800-luvun lopulla pohdittiin, mistä löytyisi sopivia suojelukohteita ""huviksi ja nautinnoksi kaikille vapaan luonnon ystäville"" kohtuullisten liikenneyhteyksien päästä niin, että puistoalueen väestön elinoloihin ei tarvitsisi juuri puuttua. Tutkimusmatkailija Adolf Erik Nordenskiöldin Ruotsissa julkaisema kirjoitus ”Ehdotus valtiopuistojen perustamiseksi Pohjoismaihin” vuodelta 1880 nosti asian julkisuuteen. Suomeksi se ilmestyi valtion ensimmäisen luonnonsuojeluvalvojan Rolf Palmgrenin teoksessa "Luonnonsuojelu ja kulttuuri" vuonna 1922. Vuonna 1925 kansallispuistokohteiden etsintä annettiin kasvitieteen professori Kaarlo Linkolan tehtäväksi. Hän ehdotti kahdeksaa kohdetta, jotka sijaitsivat Pohjois-Suomessa. Hankkeet synnyttivät paikallisen väestön vastustusta. Erityisesti Kuusamoon ehdotettu Oulangan kansallispuisto oli vastatuulessa, kun asiaa koskeva lakiesitys tuli eduskuntaan vuonna 1926. Koko asia lykkääntyi, kunnes luonnonsuojeluaatetta kannattava professori A. K. Cajander tuli pääministeriksi ja antoi asialle uutta vauhtia. Laki astui voimaan vuonna 1938. Samalla perustettiin neljä kansallispuistoa ja kuusi luonnonpuistoa. Ensimmäiset kansallispuistot olivat Pallas-Ounastunturi, Pyhätunturi, Petsamon Heinäsaaret ja Porkkalanniemi.