Edmund Husserl
Husserlin mukaan fenomenologian keskeinen tehtävä on tutkia "noemaa", sitä tiedostettavan kohteen osaa, joka sijaitsee tietoisuudessa. Jos katselemme kukkaa, verkkokalvoillemme syntyy ainoastaan aistimuksia vihreästä pitkulaisesta varresta eri sävyissä ja valkoisesta kukasta. Tällaista tietoisuuden raakamateriaalia Husserl kutsuu "hyleksi". Fenomenologia tutkii sitä, miten visuaalinen havaintoaines ilmenee meille spatiaalisena, kolmiulotteisena esineenä ja miten tietoisuutemme antaa sille nimen "voikukka". Tietoisuus on siis mentaalista tekemistä ja "noema" on työn tulos. Fenomenologisessa filosofiassa korostetaan havainnoijan näkökulmaa todellisuuteen.
Absoluuttinen idealismi
Hegelille vastakohtien välinen vuorovaikutus synnyttää dialektiseen tapaan kaikki käsitteet, joita käytämme maailmaa ymmärtäessämme. Tämä ei tapahdu pelkästään yksilön mielessä, vaan kautta koko historian. Teoksessaan "Hengen fenomenologia" Hegel esitti ihmiskunnan tietoisuuden historian matkana erilaisten maailmanselitysten tasojen läpi. Jokainen uusi selitys loi sisäisiä ongelmia ja vastakohtaisuuksia ja johti jännitteisiin, jotka voitiin voittaa vain omaksumalla näkemys, jossa nämä vastakohtaisuudet voitiin sovittaa korkeampaan kokonaisuuteen. Taustalla on rationaalinen kehittyminen. Tämä tarkoittaa, että Absoluutti on tämä kehitys itse. Väittämä "kaikki todellisuus on henkeä" tarkoittaa, että kaikki todellisuudessa järjestää itsensä rationaalisesti, ja luo samalla vastakohdat, jotka havaitsemme siinä. Edes luonto ei ole erilainen kuin henki, koska se itse on järjestynyt hengen meille antamien määritysten mukaan. Vaikka luonto ymmärretään "toisena", se ei ole absoluuttisesti toinen ja siten olemukseltaan vieras.