Vesikauhu
Alkujaan Pasteur käytti rokotteen raaka-aineena kaniinin selkäydintä, jonka käyttöön liittyy monenlaisia riskejä kuten muiden virustautien tarttuminen. Vesikauhurokotteet ovat sittemmin kehittyneet, mutta vielä 1970-luvulla vesikauhurokotekuuri oli käytettyjen menetelmien ja niihin liittyneiden komplikaatioiden vuoksi niin rankka kokemus, että sen läpi käytyään potilas todella tunsi selvinneensä tappavasta taudista. Vesikauhurokotetta ei kuitenkaan tuolloinkaan ollut koskaan syytä jättää antamatta, sillä kyseessä oli – ja on edelleenkin – varsin selkeä valinta kuoleman ja elämän välillä: Jos tauti puhkeaa, se on melkein aina kuolemaksi, mutta ajoissa annettu rokote auttaa aina.
Kurkkumätä
Diphtheriaan on olemassa rokote, jonka kehitti von Behring. Hän sai tästä fysiologian ja lääketieteen Nobelin rauhanpalkinnon 1901. Rokote koostuu modifioidusta eli muokatusta bakteriaalisesta toksiinista, joka indusoi suojaavaa igG-tyypin antitoksiinin vasta-aineita. Kurkkumätää vastaan oleva rokote on yhdistelmärokotteessa sekä jäykkäkouristusta että hinkuyskää vastaan ja se on ollut osana maailman terveysjärjestön WHO:n laajennettua immunisaatio ohjelmaa vuodesta 1974 . Tulehduksen hoitona käytetään suoraan antitoksiinia sisältävää injektiota sekä penisilliini tai makrolidi antibiootteja. Antibioottien käytön tarkoitus on kuitenkin lähinnä estää Streptokokki A:n leviämistä potilaaseen sekä ympäristöön .