Suomen sota
Venäjä jätti 17. helmikuuta 1808 Ruotsille uhkavaatimuksen, jossa todettiin, ettei Ruotsi ollut suostunut liittoon, vaan oli päinvastoin vaatinut ranskalaisia joukkoja poistumaan Itämeren rannikoilta sekä mannermaasulkuun liitettyjen Saksan satamien avaamista, jotta Britannian kanssa voisi käydä kauppaa. Ruotsin Britannian kanssa vaalimien neuvotteluyhteyksien vuoksi Venäjä totesi, ettei se voi katsoa Ruotsia puolueettomaksi valtioksi Britannian kanssa käytävän sodan osalta, vaan Venäjän oli ryhdyttävä toimiin etunsa turvaamiseksi.
Kuusikymmenvuotinen sota
Kuningatar Kristiina luopui Ruotsin kruunusta ja häntä seurasi valtaistuimelle Kaarle X Kustaa 1654. Pohjan sota syttyi, kun vahvistunut Venäjä hyökkäsi samana vuonna Puolaan ja uhkasi Ruotsin intressejä edetessään Itämeren rannikkoa kohti. Kesällä 1655 Ruotsi rikkoi Stuhmsdorfin välirauhan ja hyökkäsi Puolaan estääkseen Itämeren rannikkoa joutumasta venäläisten käsiin. Vuoden lopulla lähes koko Puola oli joko venäläisten tai ruotsalaisten hallussa. Puolalaisten kansannousu 1656 ajoi kuitenkin ruotsalaiset takaisin rannikolle. Kesällä 1657 Ruotsin armeija siirtyi sotimaan Tanskaan ja aloite siirtyi puolalaisille. Vuonna 1659 Ruotsilla oli Itämeren etelärannalla hallussaan enää muutama satamakaupunki.