Kellokortti
Kellokortti on laite, jolla työnantaja valvoo työtunteja työntekijän tekemien leimausten perusteella. Tavallisesti työntekijä leimaa korttinsa työpaikalle tullessaan ja sieltä pois tullessaan sekä pitäessään taukoja. "Työ ja terveys" -tutkimuksessa (2006) hieman yli puolet (55 %) suomalaisista palkansaajista ilmoitti, että omalla työpaikalla seurataan työajan käyttöä. Kellokortilla tai kulunvalvonnalla valvotaan tutkimuksen mukaan joka kolmatta työntekijää. Aiemmin kellokortit olivat mekaanisia, ja työntekijä leimasi kellokorttinsa käsin. Tieto- ja viestintäteknologian kehitys 1900-luvun viimeisinä vuosikymmeninä on kuitenkin tuonut tullessaan elektroniset valvontajärjestelmät digitaalisine leimauspäätteineen. Monissa nykyisissä kellokorttilaitteissa hyödynnetään matkapuhelimista tuttua tekniikkaa: laitteen sisällä on SIM-kortti, jonka avulla se toimii langattomasti GPRS-verkossa yhteydessä internetiin.
Tammisalon kirkko
Kirkon aarteena pidetään tummaäänistä kirkonkelloa, joka on valettu Pariisissa vuonna 1894. Kellon valoi monipuolinen kuvanveistäjä ja taiteilija Sigurd Wettenhovi-Aspa. Esikuvana oli italialaisen kellonvalajan tekemä kello. "Elämän ja kuoleman kello" -nimeä kantava kello oli alun perin tarkoitettu pariisilaiseen nunnaluostariin, mutta päätyi Pariisin maailmannäyttelyyn. Kello oli kaupan ja ostajiakin oli. Vapaaherra Yrjö-Sakari Yrjö-Koskinen havitteli kelloa Viipurin tuomiokirkkoon, mutta kello oli liian kallis. Se päätyi kuitenkin säilytettäväksi Ateneumiin. Helsingin seurakunnat ostivat kellon. Kun kirkon suunnitellut arkkitehti Silvennoinen oli tarkoitus siunata Tammisalon kirkossa vuonna 1967, kirkon tapulissa ei vielä ollut kelloa. Niinpä seurakuntayhtymä sijoitti Pariisista hankitun kellon Tammisalon kellotapuliin.