Ristiretket
Yhdeksäs ristiretki yhdistetään joskus sitä edeltävään kahdeksanteen ristiretkeen. Sitä pidetään viimeisenä keskiajan ristiretkistä, jotka suuntautuivat Pyhään maahan. Retken syynä oli Egyptin mamelukkien valtakunnan jatkuva kasvu ja pian tapahtuva viimeisten ristiretkeläisten linnoitusten hylkääminen. Pohjois-Afrikkaan suuntautunut kahdeksas ristiretki sekä Pyhään maahan suuntautunut yhdeksäs olivat osina laajempaa suunnitelmaa, johon kuului muun muassa espanjalaisten kuninkaiden toimintaa, armeijan liikehdintää pakanoita vastaan itäisessä Euroopassa sekä liitto mongolien kanssa mamelukkeja ja turkkilaisia vastaan. Siksi ristiretkeläisten kansallisuus vaihteli eurooppalaisista prinsseistä (Englannin prinssi Edvard ja Ranskan Ludvig IX) uskonnollisiin johtajiin (Bysantin keisari) ja mongolijohtajiin kuten Möngke- ja Hülegü-kaanit.
Tanskalaisten ristiretki Jerusalemiin
Tanskalaisten ristiretki Jerusalemiin on oletettu historiallinen ristiretki, jonka joukko tanskalaisia ylimyksiä teki Palestiinaan 1190-luvun alussa. Tiedot ristiretkestä perustuvat anonyymin henkilön kirjoittamaan keskiaikaiseen tekstiin "De Profectione Danorum in Hierosolymam" (”tanskalaisten matkasta Jerusalemiin”). Tanskalaiset lähtivät retkelle, kun muslimit olivat vallanneet Jerusalemin vuonna 1187. He pääsivät perille kuitenkin vasta, kun Rikhard I Leijonamieli ja Saladin olivat solmineet aselevon vuonna 1192. Tanskalaiset vierailivat tämän jälkeen pyhillä paikoilla ennen paluutaan kotiin.