Tammiarkkuhauta
Tammiarkkuhauta (, , , ) on lähinnä arkeologinen termi pääasiassa varhaisen Skandinavian pronssikauden (Monteliuksen periodit I–III) ruumishautatyypistä, missä vainaja sijoitettiin haudattaessa polttamattomana tammen puunrungosta koverrettuun arkkuun. Tämä haudattiin hautakumpuun, joka kasattiin tammiarkun ympärille ruohoturpeista usean metrin paksuiseksi ja kauaksikin näkyväksi kummuksi. Näitä säilyneitä hautauksia on löydetty eniten Etelä-Jyllannista, vaikka tammiarkkuhautauksia on tehty muuallekin skandinavisen pronssikauden hautakumpuihin.
Tammiarkkuhauta
Säilymistä edistäviä piirteitä voidaan osoittaa olevan muutamia. Koska happi oli orgaanisen materiaalin säilymisen kannalta huono asia, pidensivät hapettomat olosuhteet säilymisaikaa merkittävästi. Hautakumpu, joka rakennettiin turvelaatoista tiiviisti yhteen pinoamalla, imivät itseensä hyvin vettä. Tutkijat ja viljelijät ovat kertoneet, että kun kumpua on alettu kaivaa, on siitä poistunut tehdyn aukon kautta paljon vettä. Veden säilymistä kummussa on ihmetelty ja kun asiaa alettiin tutkia, havaittiin tämän ilmiön liittyvän rautaan ja mangaaniin, jota esiintyi alueiden turpeessa runsaasti. Eräässä kokeessa rakennettiin kaksi hautakumpua ruohoturpeista. Niiden sisälle ”haudattiin” siat, jotta nähtäisiin, käynnistyykö maatuminen heti. Toinen hautakumpu kasteltiin rakentamisen aikana ja toista ei. Sitten kummut annettiin olla sään armoilla kolme vuotta. Kokeessa havaittiin, ettei kuivassa turpeessa synny vesitiivistä rakennetta vaan lahoaminen alkaa siinä heti. Tutkijat saivat säilymisen alkamaan siinä hautakummussa, johon lisättiin rakennettaessa vettä. Samalla havaittiin turpeen sisältämän raudan ja mangaanin käyttäytyvän kaivauksissa havaitulla tavalla.