Moniälykkyysteoria
Gardner määrittelee älykkyyden toisaalta ihmisen hermojärjestelmän tiedonkäsittelykapasiteetin, toisaalta kulloistenkin kulttuuristen käytänteiden ja arvostusten kautta. Älykkyys on biopsykologinen informaation käsittelyn kyky, jota voi käyttää kyseisessä kulttuurissa arvostetuilla tavoilla ongelmien ratkomiseksi ja tuotteiden luomiseksi. Gardner nimesi kahdeksan kriteeriä sen arvioimiseksi, mitä voi kutsua moniälykkyysteorian mukaiseksi älykkyydeksi. Näitä ovat mm. aivovauriotapauksissa ja psykometrisissä mittauksissa ilmenevät ihmisen hermojärjestelmästä johtuvat ilmiöt sekä kulttuuriset symbolijärjestelmät. Vaikka älykkyydet näin liittyvätkin kulttuurisiin käytänteisiin, ne ovat eri asia kuin kulttuurin ala. Niinpä esimerkiksi musiikkialalla työskennellessä tarvitaan muitakin älykkyyksiä kuin musiikillista älykkyyttä.
Monitoteutuvuus
Ajatus monitoteutuvuudesta on alun perin Hilary Putnamin 1960-luvulla kehittämä, ja suuntautui tuolloin vallalla ollutta tyyppi-identiteettiteoriaa vastaan. Jälkimmäisen mukaan henkiset tilat ovat suoraan tyyppi-identtisiä aivotilojen kanssa. Tämän seurauksena millään toisenkaltaisella olennolla, jolla on erilaiset aivot kuin meillä, ei voi olla samanlaisia henkisiä tiloja kuin meillä on. Putnamin lisäksi monitoteutuvuuteen perustuvia argumentteja on kehitellyt myös mm. Jerry Fodor.
Monitoteutuvuutta on kutsuttu 1900-luvun loppupuolen analyyttisen filosofian yhdeksi vaikutusvaltaisimmista argumenteista, muun muassa siksi, että tyyppi-identiteettiteorian on katsottu alkuperäisessä muodossaan kumoutuneen sen vuoksi. Tilalle Putnamin ja Fodorin monitoteutuvuusargumentit synnyttivät funktionalismina tunnetun teorian. Funktionalismin mukaan henkinen tila ei määrity sen mukaan, minkälainen fysikaalinen tila sen toteuttaa, vaan sen perusteella, minkälainen funktionaalinen eli toiminnallinen rooli sillä on siinä kognitiivisessa järjestelmässä, jonka osa se on.