Modernismi
Modernismia pidetään usein kattokäsitteenä kaikille 1900-luvun alun taidemaailman ilmiöille. Sanalla "esimodernismi" tarkoitetaan modernistisia pyrkimyksiä ennen 1900-lukua. Kuvataiteessa käsite "moderni taide" tarkoittaa joko nykyajan tai uutta taidetta tai ajanjaksoa noin 1850–1970. Kaunokirjallisuudessa modernismi rajataan tavallisesti kattamaan vain vuosisadan kolme ensimmäistä vuosikymmentä. Esimerkiksi englantilainen kirjallisuuskriitikko Frank Kermode rajaa sen kattamaan lähinnä vuodet 1907–1925. Modernismin vilkkaimman kehityksen kautena pidetään usein vuosisadan toista vuosikymmentä ennen ensimmäistä maailmansotaa. Virginia Woolf kirjoitti vuonna 1924:
Ruotsin taide
Nykytaiteella viitataan meidän aikanamme tehtävään taiteeseen tai laajemmin taiteeseen, jota on tehty 1960-luvun lopusta. Joukko taiteilijoita vakiinnutti asemansa 1960-luvulla poikkeamalla modernismin perusteista. Osa heistä oli saanut vaikutteita 1930-luvun dadaismista. Alettiin etsiä uusia tapoja ilmaista itseään esimerkiksi elokuvien, performanssien tai äänitaiteen välityksellä. Taiteen käsitettä laajennettiin ja eri genrejä sekoitettiin keskenään. Poliittinen kannanotto oli tärkeää. Tämän kehityksen ruotsalainen, ja jopa kansainvälinen keskus oli Tukholman Moderna museet, jonka silloinen yli-intendentti oli Pontus Hultén. Museossa järjestettiin useita uraauurtavia näyttelyitä kuten "Rörelse i konsten", johon kuului muun muassa Jean Tinguelyn ja Per Olov Ultvedtsin liikuteltavia veistoksia. Vuoden 1962 näyttelyssä "4 amerikanare" esiteltiin muun muassa Robert Rauschenbergin ja Jasper Johnsin pop-taidetta, ennen kuin taiteilijat olivat edes lyöneet itsensä läpi Yhdysvalloissa. Tämän ajan tärkeitä ruotsalaistaiteilijoita ovat esimerkiksi Öyvind Fahlström ja Carl Fredrik Reuterswärd.