Markian Popov
Popov aloitti sotilasuransa nuorena Venäjän sisällissodassa. Sodan jälkeen hän opiskeli Neuvostoliiton sotilaskouluissa ja eteni urallaan verrattain nopeasti. Hän oli kenraaliluutnantti ja Leningradin sotilaspiirin komentaja, kun Saksa hyökkäsi Neuvostoliittoon kesällä 1941. Popov osallistui useiden ratkaisevien taisteluiden johtoon toisen maailmansodan aikana. Hänet ylennettiin puna-armeijan toiseksi korkeimpaan armeijakenraalin sotilasarvoon 1943. Hän ei kuitenkaan nauttinut Stalinin luottamuksesta, minkä vuoksi hänen uransa oli epätasainen hänen pätevyydestään huolimatta. Hänet alennettiin sodan lopulla epäonnistuneen Riian valtausyrityksen jälkeen. Häntä väheksyttiin sodanjälkeisessä neuvostoliittolaisessa historiankirjoituksessa. Hänen maineensa ja arvonsa palautettiin vasta Stalinin kuoltua ja Nikita Hruštšovin noustua valtaan. Hruštšov ja Popov olivat tehneet yhteistyötä Stalingradin taistelun aikana, ja hänen uransa lähti uuteen nousuun 1954. Popov kuoli tapaturmaisesti Moskovassa 1969.
Nikolai Markov
Markov pidätettiin helmikuun vallankumouksen aikana, mutta laskettiin vapaaksi toukokuussa 1917. Hän johti lakkautetun puolueensa seuraajaksi perustettua maanalaista organisaatiota. Lokakuun vallankumouksen jälkeen Markov pakeni Suomeen. Hän tuki Luoteis-Venäjän armeijaa, jonka oli tarkoitus kenraali Nikolai Judenitšin komennossa vallata Pietari takaisin bolševikeilta. Vuodesta 1920 Markov asui maanpaossa Saksassa ja julkaisi monarkistisia emigranttilehtiä. Hän johti vuosina 1921–1927 venäläisten valkoisten emigranttien perustamaa Ylintä monarkistineuvostoa ja toimi kruununtavoittelija Kirill Vladimirovitš Romanovin neuvonantajana. Viimeisinä vuosinaan hän teki yhteistyötä Saksan kansallissosialistisen hallinnon kanssa.