Romantiikka
Romantiikka painotti tunteita, mielikuvitusta ja vapautta. Luonnon merkitystä korostettiin sekä kielessä että taiteissa. Romantiikan ajalla oltiin erityisen kiinnostuneita henkimaailmasta, unikuvista, ihmissielun pimeästä puolesta ja muusta ”epätavallisesta”. Sankarillisia yksilösaavutuksia ihailtiin. Toisaalta erityisesti saksalainen varhaisromantiikka oli luonteeltaan hyvin filosofista ja teoreettista. Sen kirjallisuusteoreettiset käsitykset, jotka painottivat esimerkiksi kaunokirjallisten teosten monimerkityksistä ironiaa ja metafiktiivisyyttä, löydettiin uudelleen erityisesti postmodernismissa, ja 1960-luvulta alkaen romantikkojen tekstejä julkaistiin myös uudelleen entistä tarkempina kriittisinä editioina. Tämän myötä kuva romantiikasta yksipuolisesti tunteellisuutta ja mielikuvitusta korostaneena suuntauksena asettui myös osin kyseenalaiseksi.
Suomalainen kulttuuri
Romanttinen runous, joka ylisti suomalaisuutta ja sen ilmentyminä sisämaan luontoa, sotureita, ja kansanihmisen arvokkuutta, kirjoitettiin vielä ruotsiksi. Frans Mikael Franzén oli runoilijan työn ohella Turun akatemian kirjastonhoitaja ja kirjallisuudenhistorian professori, mutta Ruotsin vallan päätyttyä hän siirtyi emämaa Ruotsiin papiksi ja myöhemmin piispaksi. Kun Suomesta muodottettiin suuriruhtinaskuna Venäjän autonomisena osaksi, tarve luoda omaa kulttuuria voimistui. Johan Ludvig Runeberg ja Elias Lönnrot nostivat Suomen kulttuurikansaksi jolla oli oma identiteetti.