Budō
Budō () on yhteisnimitys japanilaisille itsepuolustus- ja taistelutaidoille. Budolajeissa pyritään kehittämään harjoittelijan fysiikkaa ja kehollisia taitoja mutta myös harjoittelijaa henkisesti ja sosiaalisesti. Tässä budōn harjoittelu eroaa länsimaisesta kilpaurheilukäsitteestä, jossa harjoittelijan fyysistä suorituskykyä kehitetään kilpailussa pätemiseksi. Budōssa saatetaan kilpailla, mutta budōa ei harjoitella kilpailua varten, vaan kilpailu budōssa on vain yksi budōn harjoittelumuoto muiden joukossa, eikä edes tärkein niistä. Kaikissa budōlajeissa ei kilpailla, edes harjoittelumielessä. Budōn harjoittelua ei myöskään mielletä ikäsidonnaiseksi, vaan sitä on mahdollista harjoitella kuolemaan asti taidossa jatkuvasti kehittyen.
Edo-kausi
Buddhalaisuus ja šinto olivat edelleen tärkeitä Tokugawa-kauden Japanissa. Buddhalaisuus ja uuskungfutselaisuus toimivat sosiaalisen käyttäytymisen standardeina. Vaikka buddhalaisuus ei ollut poliittisesti yhtä vahva kuin aikaisemmin, yläluokka oli omaksunut buddhalaisuuden. Kristinuskon kielto hyödytti buddhalaisuutta kun bakufu vuonna 1640 määräsi jokaisen rekisteröitymään temppelissä. Tokugawa-yhteiskunnan jäykkä erotus haneihin, kyliin, osastoihin ja talouksiin auttoivat vahvistamaan uudelleen paikallisia šinto-yhteyksiä. Šintolaisuus tarjosi henkistä tukea poliittiselle johdolle ja oli tärkeä side yksilön ja yhteisön välillä. Šintolaisuus myös auttoi säilyttämään kansallisenidentiteetin tunnun. Šintolaisuus muotoutui lopulliseen muotoonsa uuskungfutselaisen rationalismin ja materialismin vaikutuksesta. Kokugaku-liike syntyi näiden kahden uskomusjärjestelmän vuorovaikutuksesta. Kokugaku tuki keisarikeskeistä nationalismia modernissa Japanissa ja šintolaisuuden elpymistä kansallisena uskontona 1700- ja 1800-luvuilla.