Unkarin historia
Työläisten liikehdinnän ja maailmansodan voittajavaltojen paineessa sosiaalidemokraatit päättivät liittoutua vastaperustetun kommunistipuolueen kanssa ja nostivat sen johtajan Béla Kunin suoraan vankilasta valtion johtoon. Yhdistyneet sosiaalidemokraatit ja kommunistit julistivat Unkarin neuvostotasavallaksi 21. maaliskuuta 1919. Tuore neuvostotasavalta joutui kuitenkin pian sotaan Romanian, Serbian, Tšekkoslovakian ja amiraali Horthyn johtamien porvarillisten voimien kanssa. Romanialaiset ja Horthyn joukot marssivat lopulta Budapestiin ja kukistivat neuvostotasavallan 6. elokuuta 1919. Valtionhoitajaksi noussut konservatiivis-aristokraattinen Miklós Horthy hallitsi Unkaria vuoteen 1944.
János Kádár
Vuonna 1959 maasta karkotettiin 30 000 unkarilaista. Seuraavana vuonna suoritettiin uusi kollektivisointi, minkä jälkeen 97 prosenttia maatiloista kuului joko valtiontiloille tai kollektiivitiloille. Vuonna 1961 János Kádár siirtyi niin kutsuttuun gulassikommunismiin. Ei-kommunistisia asiantuntijoita otettiin hallinnon ja elinkeinoelämän palvelukseen ja poliittisia vankeja vapautettiin 1963, kuten Unkarin arvostetuin poliittinen filosofi, sosiologi István Bibó. Unkarissa ryhdyttiin valmistelemaan talouselämän perinpohjaista uudistamista markkinasosialismin suuntaan. Vuonna 1964 tehtiin sovinto katolisen kirkon kanssa. Unkarin joukot osallistuivat kuitenkin Tšekkoslovakian miehitykseen 1968, ja sen jälkeen Neuvostoliitto suhtautui tiukemmin talouden ja politiikan uudistuksiin satelliiteissaan. 1970- ja 1980-luvuilla taantuvista Itä-Euroopan SEV-talouksista Unkari kuitenkin pärjäsi parhaiten.