Suomen suuriruhtinaskunta
Suurvaltapoliittinen tilanne Euroopassa johti Venäjän sotaan ensin Osmanien valtakuntaa vastaan vuonna 1853, ja myöhemmin Ranskaa ja Britanniaa vastaan vuosina 1854–1855 (Krimin sota). Sota käytiin pääasiassa Mustallamerellä ja Krimin niemimaalla, mutta taistelut ulottuivat lopulta myös Itämerelle ja Suomen suuriruhtinaskuntaan Oolannin sodan (1854–1855) nimisenä konfliktina. Siinä Britannian laivaston osasto kävi Venäjää vastaan hävityssotaa, vahingoittaen suomalaisia rannikkokaupunkeja (mm. Helsinki, Hamina, Kokkola, Kotka, Oulu, Raahe) ja niiden satamia, sekä tuhoten Bomarsundin linnoituksen Ahvenanmaalla ja Svartholman linnoituksen Loviisassa. Kokkolassa paikallisen väestön kokoama vapaaehtoinen joukko-osasto yllätti brittijoukot ja torjui niiden hyökkäyksen Kokkolan satamaa vastaan. Sodan kuuluisin taistelu oli Viaporin pommitus 9.–11. elokuuta 1855. Siinä brittilaivasto, jonka laivatykkien kantomatka oli kaksi kertaa pidempi kuin Viaporin tykistön kantomatka, tulitti linnoitusta turvalliselta etäisyydeltä. Maihinnousua ei yritetty vaan päätarkoituksena oli ilmeisesti sitoa keisarikunnan joukkoja Itämerelle ja aiheuttaa venäläisille arvovaltatappio. Sen lisäksi Viaporin puolustajat menettivät 55 kaatunutta ja 204 haavoittunutta. Oolannin sota oli Suomen historian viimeinen vain ”sotilaiden sota”. Helsingin siviiliväestö saattoi seurata kaikessa rauhassa Viaporin pommitusta Ullanlinnan kallioilta.
Englannin sisällissota
Jaakon ylellisyys karkaistui hänen rauhallisen luontonsa ansiosta, jolloin hänen poikansa Kaarle I noustessa valtaan Englannin ja Skotlannin valtaistuimille vuonna 1625 olivat molemmat valtakunnat kokeneet suhteellista rauhaa, sekä sisäisesti että myös suhteissaan toistensa kanssa, niin pitkään kuin kukaan kykeni muistamaan. Kaarle halusi yhdistää Englannin, Skotlannin ja Irlannin yhdeksi uudeksi kuningaskunnaksi täyttäen isänsä haaveet. Monia Englannin parlamentaristeja epäilyttivät nämä aikeet, koska he pelkäsivät, että uuden valtakunnan luominen voisi tuhota vanhat Englannin perinteet, jotka olivat sitoneet englantilaista monarkiaa. Kun Kaarle säilytti isänsä kannan kruunun vallassa (Jaakko oli kuvannut kuninkaita "Pieniksi jumaliksi maanpäällä jotka jumala valitsi "kuninkaitten jumalallisten oikeutten doktriinin" mukaisesti), saivat parlamentaristien epäilyt hieman oikeutusta.