Suomalainen musiikki
Modernismiin siirryttiin toden teolla vasta 1950-luvulla, kun Erik Bergman aikalaisineen käytti kaksitoistasäveljärjestelmää, sarjallisuutta ja sointi- ja kenttätekniikoita. 1970-luvulla alkoi suomalaisen oopperan renessanssi Aulis Sallisen ja Joonas Kokkosen sointimaailmaltaan perinteisten, niin sanottujen karvalakkioopperoiden myötä, mutta toisaalta nuoret säveltäjät ja muusikot toivat eurooppalaista radikaalia modernismia Suomeen muun muassa Korvat auki -yhdistyksen piirissä. Monet näistä 1970-luvun nuorista radikaaleista, kuten Kaija Saariaho, Magnus Lindberg ja Esa-Pekka Salonen, ovat nousseet kansainväliseen kuuluisuuteen 1980- ja 1990-lukujen aikana.
Ruotsin taide
Nykytaiteella viitataan meidän aikanamme tehtävään taiteeseen tai laajemmin taiteeseen, jota on tehty 1960-luvun lopusta. Joukko taiteilijoita vakiinnutti asemansa 1960-luvulla poikkeamalla modernismin perusteista. Osa heistä oli saanut vaikutteita 1930-luvun dadaismista. Alettiin etsiä uusia tapoja ilmaista itseään esimerkiksi elokuvien, performanssien tai äänitaiteen välityksellä. Taiteen käsitettä laajennettiin ja eri genrejä sekoitettiin keskenään. Poliittinen kannanotto oli tärkeää. Tämän kehityksen ruotsalainen, ja jopa kansainvälinen keskus oli Tukholman Moderna museet, jonka silloinen yli-intendentti oli Pontus Hultén. Museossa järjestettiin useita uraauurtavia näyttelyitä kuten "Rörelse i konsten", johon kuului muun muassa Jean Tinguelyn ja Per Olov Ultvedtsin liikuteltavia veistoksia. Vuoden 1962 näyttelyssä "4 amerikanare" esiteltiin muun muassa Robert Rauschenbergin ja Jasper Johnsin pop-taidetta, ennen kuin taiteilijat olivat edes lyöneet itsensä läpi Yhdysvalloissa. Tämän ajan tärkeitä ruotsalaistaiteilijoita ovat esimerkiksi Öyvind Fahlström ja Carl Fredrik Reuterswärd.