Ensimmäinen ristiretki
Ensimmäinen ristiretki koostui oikeastaan kahdesta retkestä. Tavallisten talonpoikien joukko lähti matkaan vuoden 1096 keväällä puoli vuotta ennen varsinaista ristiretkiarmeijaa. Kansan ristiretkeksi kutsuttu tapahtuma päättyi lähes kaikkien talonpoikien kuolemaan. Ristiretkiarmeija onnistui päämääränsä saavuttamisessa paremmin. Ristiretken seurauksena Jerusalem siirtyi kristittyjen hallintaan ja Palestiinan alueelle perustettiin useita ristiretkivaltioita. Lisäksi Pyhälle maalle matkaavia pyhiinvaeltajia suojelemaan perustettiin ritarikuntia. Niistä tunnetuin on Temppeliherrain ritarikunta.
Ristiretket vendejä vastaan
Diminiä vastaan lähteneessä saksalaisten armeijassa olivat mukana Magdeburgin, Halberstadtin, Münsterin, Merseburgin ja Mährenin piispat. Armeijaa johti paavin legaatti Anselm Havelburgilainen. Ristiretkeläiset polttivat pakanallisen pyhäkön Malchowissa. Mukana olivat myös Meissenin rajakreivi Konrad Suuri ja Brandenburgin rajakreivi Albrekt Karhu ("Albrecht der Bär"). Rajakreivit halusivat jatkaa retkeä itään Szczeciniin, joka oli jo kristitty kaupunki. Pommerilaisten piispan Albertin ja paikallisen ruhtinas Ratiborin vastalauseiden (tai Szczecinin vahvojen muurien) vuoksi ristiretkeläiset kuitenkin kääntyivät takaisin. Pohjolan ensimmäinen virallinen ristiretki epäonnistui siis täydellisesti. Uusia alueita ei saatu paavin alaisuuteen, ja obotriittien kuningas Nyklot oli vielä vallassa eikä häntä ollut saatu käännytettyä kristinuskoon, vaikka hänestä olikin tullut saksien vasalli. Tanskalaiset ja saksit olivat myös tulleet epäluuloisiksi toisiaan kohtaan.