Le Mansin onnettomuus 1955
Moninkertainen F1-maailmanmestari Juan Manuel Fangio oli saavuttamassa Leveghiä nopeasti juuri ennen onnettomuutta, mutta onnistui täpärästi ja onnekkaastikin väistämään sekä hänelle varoitusmerkin ennen törmäystään antaneen Leveghin (kiitollinen Fangio kertoi Leveghin näin toimiessaan pelastaneen hänen henkensä), vaurioituneella autollaan hallitsemattomasti radalla luisuvan Macklinin, että varikkoalueella köröttelevän Hawthornin autot. Macklinin romuttunut Austin-Healey (auto on kunnostettuna yhä olemassa) luisui törmäyksen jälkeen radan suuntaisesti, muutti sitten Fangion sujahdettua ohi suuntaa oikealle kohti varikkoaluetta jossa se osui kolmeen henkilöön (mm. lehtimies ja santarmi), ja Austin-Healeyn kimmotessa varikkomuurista takaisin radan yli se surmasi holtittoman luisunsa päätteeksi erään katsojan radan vasemmassa laidassa. Macklin selvisi onnettomuudesta kuin ihmeen kaupalla ilman vakavia fyysisiä vammoja, pystyi nousemaan autonromustaan omin voimin, mutta lopetti pian moottoriurheilu-uransa. ARTE-dokumentin mukaan koko tapahtumasarja vei noin neljä sekuntia ajan ja vajaan 200 metrin matkan.
Jorge Manrique
Manrique kuului merkittävään aatelisperheeseen, joka oli sukua Trastámaran huoneelle, Kastilian hallitsijasuvulle. Hän oli Iñigo López de Mendozan, Santillanan markiisittaren sisaren lapsenlapsi, Kastilian kansleri () Pero López de Ayalan jälkeläinen ja Gómez Manriquen, Toledon "corregidorin" veljenpoika; mainitut esivanhemmat olivat 1300–1400-lukujen tärkeitä runoilijoita. Jorge Manrique muistetaan sekä runoistaan että sotataidoistaan. Hän kirjoitti noin neljäkymmentä runoa, melkein kaikki rakkausrunoja, ja yhden runon oman isänsä kuolemasta. Tämä runo, ”Coplas a la muerte de su padre” (Säkeitä isänsä kuolemasta), on Kastilian 1400-luvun kirjallisuuden tunnetuin teos.