Sanaluokka
Adjektiiveja voi taivuttaa sijanmuotojen lisäksi myös vertailumuodoissa. Adjektiivi sellaisenaan on positiivi eli perusaste. Suurempaa astetta ilmaisevat komparatiivi ja superlatiivi. Komparatiivin tunnuksen edellä "e" ("paha, pahempi)", mutta kaikissa sanoissa ei ole niin, kuten adjektiivissa "mahtava". Joissain adjektiiveissa sana muuttuu kuten adjektiivissa "hyvä". 
Pronominit yhdistävät sanoja lauseiksi. Tiettyihin pronomiheihin tarvitaan korreliaatti eli se sana tai asia, mihin prononimi viittaa. "Joka"- ja "mikä"-pronominien kanssa täytyy olla huolellinen. "Joka" viittaa edelliseen sanaan, "mikä" taas koko edeltävään lauseeseen.
Suomen kieli
Puhuttu suomen kieli on usein ns. yleispuhekieltä, joka eroaa yleiskielen normeista mutta ei sisällä millekään murteelle tai alueelle tyypillisiä piirteitä. Puhekielessä tavallista koko Suomessa on esimerkiksi "a":n ja "ä":n katoaminen "olla"- ja "ei"-sanojen edellä: "meill-oli", "siin-ei". Myös "i" katoaa yleisesti sekä sanan lopusta "s":n jäljessä ("osas", "tulis", "suureks") että diftongin lopusta sanan toisessa tavussa ("punanen", "antas" < "antaisi"). Muita laajalle levinneitä piirteitä ovat yksikön käyttö monikon 3. persoonassa ("ne tulee"), pronominit "se" ja "ne" ihmisistä puhuttaessa ja "minä"- ja "sinä"-pronominien lyhyet asut, kuten "mä"("ä"), "mun" ja "mulla". Yleistä on myös passiivin käyttö monikon 1. persoonassa ("me mennään"), tiettyjen verbien pikapuhemuodot ("ei oo", "ei mee", "ei tuu") ja pronominit "toi" ’tuo’ ja "noi" ’nuo’.