Viipurin taistelu (1944)
Neuvostoliiton aloitettua Kannaksen suurhyökkäyksen 9. kesäkuuta 1944, Viipuri evakuoitiin siviiliväestöstä ja sen puolustuksesta vastasi kaupunkiin 18.–19. kesäkuuta siirretty eversti Armas Kempin komentama 20. prikaati, jonka rungon muodosti entinen Jalkaväkirykmentti 22. Se oli kuitenkin huonosti varusteltu, eikä prikaatilla ollut valmiuksia asutuskeskustaisteluun. Ampumatarvikkeita ja panssarintorjunta-aseita oli vähän, myöskään viestiyhteyksiä ei ollut saatu kuntoon neuvostojoukkojen hyökätessä kaupunkiin. 20. prikaatin rivivahvuus oli taistelupäivän aamuna 5 133. Suomalaisjoukkoja vastassa oli arviolta 40 000 neuvostoliittolaista, jotka koostuivat kuuden eri divisioonan joukoista. Mukana oli 21. ja 23. armeijaan kuuluneet kaksi panssariprikaatia, kolme erillistä panssarirykmenttiä sekä kaksi rynnäkkötykkirykmenttiä,
Viipurin taistelu (Suomen sisällissota)
Punaisten tilanteen näyttäessä pidemmän päälle epätoivoiselta Gylling sai järjestettyä 26. huhtikuuta kaupungin pohjoiselle rintamalle kahden tunnin tulitauon ja hänen johtamansa valtuuskunta yritti sen aikana neuvotella antautumisehdoista Colerin kanssa. Coler vaati kuitenkin ehdotonta antautumista eikä luvannut antautuville punaisille edes Haagin sopimuksen mukaista hengen turvaa, joten Viipurin puolustajat päättivät taistella viimeiseen asti ja yrittää ulosmurtautumista saarretusta kaupungista. Noin 1 000 punaista onnistui pääsemään huhtikuun 27. päivän iltana Viipurinlahden itärantaa pitkin Koiviston suuntaan ja seuraavana päivänä pakeni vielä pienempi joukko etelään. Punaisten siviilien, haavoittuneiden ja venäläisten evakuointia Viipurista Pietariin jatkettiin lisäksi laivoilla huhtikuun 28. päivän aamuun saakka. Toiset päättivät pakenemisen sijaan suorittaa viimeisen koston ennen kaupungin odotettavissa olevaa kukistumista. Hjalmar Kaipiaisen johtama punakaartilaisryhmä toteutti 27.–28. huhtikuuta lääninvankilassa valkoisten vankien joukkomurhan.