Lestadiolaisuus
Lestadiolaisuutta edeltäneitä herätysliikkeitä olivat liikkeen syntyalueella Pohjois-Ruotsissa lukijaisuus (lukijaisuudessa oli useita haaroja) ja viklundilaisuus. Lestadiolaisuutta on L. L. Laurenin Suomen kirkkohistoriassa "Suomen kirkon tärkeimmät vaiheet" kutsuttu "laestadiolaiseksi lukijaisuudeksi". Lestadiolaisuus lähti leviämään, kun ruotsalainen pappi Lars Levi Laestadius (etnisesti osittain myös saamelainen) koki hengellisen uudistumisen tavattuaan Lapin Marian vuonna 1844. Tapaaminen sytytti Laestadiuksen saarnoihin uuden palon, ja kirkon sisällä alkoi levitä herätysliike. Syntynyttä liikettä alettiin kutsua 1880-luvun puolivälin jälkeen lestadiolaisuudeksi; 1900-luvun alkuun liikettä nimitettiin myös "hihhuleiksi", "villiopiksi", "lahkoksi" ja "harhaopiksi". Liike levisi varsin nopeasti Suomen, Ruotsin ja Norjan pohjoisosiin.
Lestadiolaisuus
Vuonna 1965 esikoislestadiolaisuudessa tapahtui jo toinen pysyvä hajaannus "(ensimmäinen Euroopassa)" kun siitä erkani leeviläisyys Suomessa ja Ruotsissa. Vuonna 1976 esikoislestadiolaisuudesta erkanivat Norjassa kjöllefjordilaiset ja USA:ssa niskalaiset(A), jotka molemmat liittyivät leeviläisiin. Leeviläisyydestä erkani Suomessa, Ruotsissa, Norjassa ja USA:ssa vuonna 1977 steeniläisyys. Vuonna 1979 Norjassa ja USA:ssa erkani steeniläisistä ryhmä nimeltä niskalaisuus(B), jota kutsutaan Norjan osalta myös jenseniläisyydeksi.