Entente cordiale
Yhdistyneen kuningaskunnan ulkoasiainministeri Henry Petty-Fitzmauricen ja Ranskan Lontoon suurlähettilään Paul Cambonin 8. huhtikuuta 1904 allekirjoittama julistus ei virallisesti sisältänyt muuta kuin Yhdistyneen kuningaskunnan ja Ranskan Marokkoa, Egyptiä, Siamia (Thaimaata), Madagaskaria, Uusia Hebridejä, Länsi- ja Keski-Afrikkaa sekä Newfoundlandia koskevien erimielisyyksien sopimisen, mutta yhteisymmärrys ja imperialistisen kilpailun lopettaminen Ranskan ja Britannian kesken loi kuitenkin edellytyksen ententeä pidemmälle menevälle yhteistyölle. Yhdistynyt kuningaskunta ja Ranska muodostivat sotilassopimuksen 30. huhtikuuta 1905 ja laivastosopimuksen 16. syyskuuta 1912.
Compiègnen aselepo
Presidentti Wilsonin piti suostutella muut johtavat ympärysvallat, Iso-Britannia ja Ranska, suostumaan aselepoon Washingtonin ja Berliinin välisen sähkeidenvaihdon pohjalta. Hän itse uskoi neljäntoista kohdan ohjelman takaavan tulevan rauhan ja vakauden Euroopassa, mutta Britannian ja Ranskan johtajat suhtautuivat siihen vähemmän innokkaasti. Britannian hallitus vastusti ohjelman toiseen kohtaan sisältynyttä kauppasaartojen kieltämistä, Ranska taas halusi saada valtavat sotakorvaukset siviiliväestölleen ja näiden omaisuudelle Saksan hyökkäyksestä koituneiden haittojen hyvityksenä. Wilson suostui taipumaan näissä kysymyksissä ja taivutti Britannian ja Ranskan tukemaan muilta osin ohjelmaansa uhkaamalla Yhdysvaltain muuten solmivan erillisrauhan Saksan kanssa. Kun ympärysvallat olivat näin saavuttaneet keskinäisen yhteisymmärryksen, Saksan johdolle ilmoitettiin 5. marraskuuta tarkennetuista ennakkoehdoista.