Pispan asuinpaikka
Pispan kivikautinen asuinpaikka on Satakunnassa eniten tutkittu tyypillinen kampakeraaminen asuinpaikka. Sen tutkimushistoria alkoi paikallisten asukkaiden havainnoista ja yhteydenotoista Kansallismuseoon. Vuonna 1950 toimittaja Antti Prusi toimitti Kansallismuseoon löytämiään esineitä, jotka hän oli poiminut maasta. Myöhemmin, vuonna 1954, Pispan talon poika Markku Ryömä löysi nelisivuisen poikkiteräisen kivikirveen terän. Näiden löytöjen jälkeen Ville Luho toimitti vuonna 1955 santakuopan pohjalla pienen kaivauksen. Asia jäi tämän jälkeen lepäämään, mutta sitten vuonna 1957 Rauha Prusi löysi liuskeisen rengaskorun ja Mikko Ryömä löysi vielä useita muita esineitä, jotka hän toimitti vuoden 1960 alussa Kansallismuseoon. Nyt Muinaistieteellinen toimikunta lähetti Ville Luhon tutkimaan paikkaa tarkemmin. Hän järjesti kaivauksen Pispan talon viereen 4.8.−12.8.1960 apulaisinaan Arne Kopisto ja J. Ennilä. Näissä kaivauksissa tehtiin runsaasti erilaisia löytöjä. Vasta vuonna 1989 Leena Ruonavaara jatkoi tutkimuksia koekaivauksella, joka oli löydöiltään myös runsas. Koekaivaukseen herättiin Kokemäenjoen oikaisuhankkeen johdosta, joka tulisi kulkemaan tutkitun alueen yli ja vaatisi useampivuotisen pelastukaivauksen. Lukuun ottamatta Kokemäen kunnan tilamaa inventointia, jonka Nina Strandberg teki vuonna 1998, ja vesiputken kaivun valvontaa, jonka suoritti Taina Pietikäinen vuonna 2002, Pispalle ei ole tämän jälkeen palattu.
Piisami
Euroopan ensimmäiset viisi piisamia, kaksi urosta ja kolme naarasta, tuotiin Prahan lähelle Tšekkiin vuonna 1905. Laji alkoi levitä istutuspaikalta kaikkiin ilmansuuntiin 9–70 kilometrin vuosivauhdilla. Nykyään sitä tavataan laajalla alueella Keski- ja Pohjois-Euroopassa, Ukrainassa ja Venäjällä. Kaikkiin maihin sitä ei ole tuotu tarkoituksellisesti, vaan kanta on syntynyt tarhoista karanneista yksilöistä. Näin kävi esimerkiksi Ranskassa, jossa piisameita karkasi vuonna 1930 muutamasta eri tarhasta; näiden karkulaisten jälkeläiset etenivät myöhemmin Belgiaan, Alankomaihin ja Sveitsiin. Britanniasta tämä vieraslaji saatiin hävitettyä vuonna 1937, kun piisamien maahantuonti ja tarhaus oli kielletty ja karkulaisista syntyneet pienet kannat poistettu nopeasti. Myös tanskalaiset ovat pystyneet estämään lajin leviämisen maahansa. Muihin Fennoskandiaan maihin kuin Suomeen piisamien tuonti oli alun perin kielletty, mutta laji kuitenkin levisi Suomen kautta itsenäisesti Ruotsin Länsipohjaan vuoden 1945 tienoilla ja Norjaan vuonna 1970. Piisami on levinnyt nopeasti laajoille alueille, sillä Euroopan ilmasto ja elinympäristöt ovat samankaltaiset kuin sen alkuperäisellä elinalueella, se ei kilpaile muiden lajien kanssa, se sopeutuu monenlaisiin ympäristöihin ja ravintoon, lisääntyy tehokkaasti ja pystyy liikkumaan maallakin pitkiä matkoja. Useimmissa Euroopan maissa piisamia pidetään vahinkoeläimenä ja niiden kantaa pyritään vähentämään, sillä ne esimerkiksi repivät kalaverkkoja ja kaivavat koloja patoihin, ratavalleihin, tienpenkkoihin ja tekolampien penkereisiin.