Työsuojelu
Työntekijöiden suojelu on sosiaalipolitiikan vanhin toiminta-alue. Suomessa se käsittää pääasiallisesti työturvallisuus- ja työaikasuojelun. Vasta teollisuuden läpimurto Isossa-Britanniassa 1700-luvun lopulla ja 1800-luvun alussa toi työelämään liittyvät riskit varsinaisesti ajankohtaisiksi. Ammattikuntalaitoksen soveltamat työsuojelua koskevat säännökset eivät sopineet teollistuvaan yhteiskuntaan. Erityisesti työntekijöiden aseman turvattomaksi teki liberalistinen käsitys, jonka mukaan talouselämässä ei saanut olla rajoittavia säännöksiä. Sosialistiset opit vaikuttivat työntekijäin suojelua koskevien lakien säätämiseen Saksassa, jossa huomiota herättivät 1800-luvun loppupuolella säädetyt Bismarckin sosiaalivakuutuslait. Työsuojelun tarvetta alkoi esiintyä myös muissa maissa teollistumisen seurauksena. Suomessa ensimmäiset työsuojelua tarkoittavat säännökset olivat asetuksessa teollisuusammateissa olevien työntekijöiden suojelemisesta vuodelta 1889.
Kristillissosiaalisuus
Kristillissosiaalisen liikkeen synty sijoittuu 1800-luvun puolivälin tienoille ja teollistuneeseen Eurooppaan. Yleisimmät sen toimintamuodot ovat olleet diakonia ja kaupunkilähetys (sisälähetys). Monesti kristillissosiaalisuus on ollut yhtä kuin diakoniatyö, jossa ovat olleet hyvin aktiivisia kristilliset naiset. Se on pyrkinyt fyysisen ja henkisen hädän auttamiseen. Tässä mielessä Pelastusarmeijan tunnuslause "soppaa, saippuaa ja sielunhoitoa" on siis eräänlainen kristillisosiaalinen motto. Kristillissosiaalinen liike saapui Suomeen 1800-luvun loppupuolella. Kristillissosiaaliset järjestöt perustivat Suomessakin 1900-luvun alussa esimerkiksi lastenkoteja ja suojalaitoksia, ja tekivät sosiaalista työtä työväen parissa. Myös päihdetyö on ollut keskeinen osa kristillissosiaalista toimintaa. Ennen vuoden 1958 kehitysvammaislakia kehitysvammaisten hoito oli ollut kristillissosiaalisten järjestöjen varassa vuosikymmeniä. Uuden lain innoittamana Tampereen Kaupunkilähetys aloitti Suomessa kehitysvammaisten teollisen työtoiminnan vuonna 1960 ja tuetun asumisen vuonna 1970. Nämä toimintamuodot levisivät koko Suomeen nopeasti, siirtyivät kuntien ja kuntayhtymien omaksi toiminnaksi ja ovat kehitysvammatyön peruspilareita nykyäänkin.