Viipurin taistelu (1944)
Neuvostoliiton aloitettua Kannaksen suurhyökkäyksen 9. kesäkuuta 1944, Viipuri evakuoitiin siviiliväestöstä ja sen puolustuksesta vastasi kaupunkiin 18.–19. kesäkuuta siirretty eversti Armas Kempin komentama 20. prikaati, jonka rungon muodosti entinen Jalkaväkirykmentti 22. Se oli kuitenkin huonosti varusteltu, eikä prikaatilla ollut valmiuksia asutuskeskustaisteluun. Ampumatarvikkeita ja panssarintorjunta-aseita oli vähän, myöskään viestiyhteyksiä ei ollut saatu kuntoon neuvostojoukkojen hyökätessä kaupunkiin. 20. prikaatin rivivahvuus oli taistelupäivän aamuna 5 133. Suomalaisjoukkoja vastassa oli arviolta 40 000 neuvostoliittolaista, jotka koostuivat kuuden eri divisioonan joukoista. Mukana oli 21. ja 23. armeijaan kuuluneet kaksi panssariprikaatia, kolme erillistä panssarirykmenttiä sekä kaksi rynnäkkötykkirykmenttiä,
Viipurin Markovillan Jalkaväen Aliupseerikoulu
Kun Markovillan Taistelukoulu perustettiin 1927, siihen syntyi kaksi osastoa, upseeri-osasto ja Kapitulanttikoulun nimi muutettiin kanta-aliupseeriosastoksi. Ennen sotia Markovillan Taistelukoulu tarjosi opetusta 1207 upseerille ja 2213 kanta-aliupseerille. Viipurin Markovillan Kapitulanttikoulun ja Taistelukoulun merkitys Suomen itsenäisyyden säilymisessä on kiistaton tosiasia. Talin–Ihantalan torjuntataistelujen maastot ovat Viipurin Markovillan Kapitulanttikoulun ja Taistelukoulun harjoitusalueita. Sillä oli erittäin suuri merkitys torjuntataistelujen onnistumisen kannalta. Puolet Puolustusvoimien pataljoonien komentajista oli saanut koulutusta Markovillan Taistelukoulussa. Talvi- ja jatkosodan kokemuksia arvioitaessa on todettu että sodankäynnin päävastuu lankesi pataljoonan komentajille.