Suomalainen musiikki
1950-luvulla modernismi rantautui Suomeen toden teolla niin sanotun modernismin toisen aallon myötä, jossa siirryttiin jo kaksitoistasäveljärjestelmään ja muihin uusiin sävellystekniikoihin. Ensimmäisiä suomalaisia kaksitoistasäveljärjestelmää käyttäneitä säveltäjiä oli Erik Bergman. 1950-luvulla käytettiin myös sarjallisuutta ja sointi- ja kenttätekniikoita. 1970-luvulla alkoi suomalaisen oopperan renessanssi Aulis Sallisen ja Joonas Kokkosen sointimaailmaltaan perinteisten, niin sanottujen karvalakkioopperoiden myötä, mutta toisaalta nuoret säveltäjät ja muusikot toivat eurooppalaista radikaalia modernismia Suomeen muun muassa Korvat auki -yhdistyksen piirissä. Monet näistä 1970-luvun nuorista radikaaleista, kuten Kaija Saariaho, Magnus Lindberg ja Esa-Pekka Salonen, nousivat kansainväliseen kuuluisuuteen 1980- ja 1990-lukujen aikana.
Clement Greenberg
1960-luvun alussa Greenberg julkaisi erään eniten vaikuttaneista esseistään. "Modernist Paintingissa" hän luonnosteli formalistisen historian, jossa modernin taiteen historian johtolankana oli taidemaalareiden syventyminen maalauksen muodollisiin elementteihin, erityisesti kuvapinnan litteyteen. Alkaen Edouard Manetista ja päätyen New Yorkin koulukunnan eli aikansa nykytaiteen teoksiin Greenberg jäljitti jatkumon, jossa pyyhittiin pois maalauksen aihepiiri, illuusio ja kuvatilan syvyys. Mediumiensa sisäisen logiikan takia maalarit hylkäsivät kerronnan maalaustensa ainutlaatuisten, muodollisten ominaisuuksien vuoksi.