Unkarin historia
Työläisten liikehdinnän ja maailmansodan voittajavaltojen paineessa sosiaalidemokraatit päättivät liittoutua vastaperustetun kommunistipuolueen kanssa ja nostivat sen johtajan Béla Kunin suoraan vankilasta valtion johtoon. Yhdistyneet sosiaalidemokraatit ja kommunistit julistivat Unkarin neuvostotasavallaksi 21. maaliskuuta 1919. Tuore neuvostotasavalta joutui kuitenkin pian sotaan Romanian, Serbian, Tšekkoslovakian ja amiraali Horthyn johtamien porvarillisten voimien kanssa. Romanialaiset ja Horthyn joukot marssivat lopulta Budapestiin ja kukistivat neuvostotasavallan 6. elokuuta 1919. Valtionhoitajaksi noussut konservatiivis-aristokraattinen Miklós Horthy hallitsi Unkaria vuoteen 1944.
Unkarin neuvostotasavalta
Unkari oli osana Itävalta-Unkaria kärsinyt tappion ensimmäisessä maailmansodassa. Lokakuussa 1918 Unkarissa oli syttynyt niin sanottu krysanteemivallankumous ja vallankumoukselliset sotilaat valtasivat maan kaupungit ja maaseudun. Kaksoismonarkian viimeinen merkittävä ele oli aseleposopimuksen allekirjoittaminen 3. marraskuuta. Itävalta julistettiin tasavallaksi 12. marraskuuta ja Unkari itsenäiseksi tasavallaksi 16. marraskuuta. Maan pääministeriksi nousi kreivi Mihály Károlyi, jonka suurta kansansuosiota nauttinut hallitus vaati nopeaa rauhaa, yleistä äänioikeutta ja muita yhteiskunnallisia uudistuksia. Hallitus toivoi myös voivansa estää vähemmistökansalaisuuksien, kuten slovakialaisten, serbien ja romanialaisten erkanemisen Unkarista. Maalla oli kuitenkin useita vaikeuksia. Talous oli romahtanut ja sodan voittaneet ympärysvallat olivat vähemmistökansalaisuuksien puolella. Vuoden 1918 loppupuolella tšekit miehittivät Slovakian, Romania Transsilvanian ja Unkarin tasanon itäosan ja serbit Bácskan ja Baanaatin. Aluemenetykset olivat huomattava arvovaltakolaus Károlyiin hallitukselle.