Leonid Brežnev
Sodan jälkeen Brežnevistä tuli puolueen johtaja Dnepropetrovskissa ja 1950 hänet nimitettiin korkeimman neuvoston varasijalle ja myöhemmin samana vuonna Neuvostoliiton Moldavian puolueen pääsihteeriksi. Vuonna 1952 hänestä tuli kommunistisen puolueen keskuskomitean jäsen ja presidiumin (entinen politbyroo) ehdokas.
Menševikit
Venäjän sosiaalidemokraattisen työväenpuolueen jakaantuminen tapahtui alkujaan sen toisessa puolue­kokouksessa vuonna 1903 Lontoossa. Vladimir Lenin halusi kehittää puolueesta ammattivallankumouksellisten tiukasti johtaman rajoitetun, keskitetyn ja pääosin maanalaisen organisaation, kun taas Julius Martov kannatti Länsi-Euroopan sosiaalidemokraattisten puolueiden kaltaista avointa joukkopuoluetta. Martovin linja voitti puolue­kokouksen äänestyksessä äänin 28–23. Koska Leninin kannattajat saivat kuitenkin tilapäisesti enemmistön puolueen keskuskomiteassa ja "Iskra"-lehden toimituskunnassa, heitä alettiin kutsua bolševikeiksi venäjän kielen enemmistöä tarkoittavan sanan "bolšinstvo" mukaan, ja Martovin kannattajia vastaavasti menševikeiksi vähemmistöä tarkoittavan sanan "menšinstvo" mukaan. Nimitykset säilyivät, vaikka menševikit saivat myöhemmin enemmistön puolueessa. Kun bolševikit eivät onnistuneet saamaan puoluetta haltuunsa vuoden 1911 Prahan puoluekokouksessa, he irtautuivat kokonaan erilliseksi puolueeksi vuonna 1912. Menševikkien johtajista huomattava osa oli Venäjän keisarikunnan etnisten vähemmistöjen edustajia, kuten georgialaisia ja juutalaisia, kun taas bolševikkien johtajat olivat pääosin isovenäläisiä. Työläisiä oli kummankin ryhmän johdossa vain vähän. Eräät tunnetuista menševikeistä, kuten Lev Trotski, loikkasivat myöhemmin bolševikkeihin.