Siirtomaavallan purkautuminen
Siirtomaavallan purkautuminen eli dekolonisaatio tarkoittaa Euroopan valtioiden muualla maailmassa omistamien siirtomaiden itsenäistymistä. Siirtomaiden itsenäistyminen tapahtui useassa vaiheessa. Yhdysvallat itsenäistyi jo vuonna 1776, ja suurin osa Latinalaisen Amerikan valtioista 1800-luvun aikana. Aasian ja Afrikan siirtomaiden itsenäistyminen alkoi pääosin toisen maailmansodan jälkeen ja huipentui 1950–1960-luvuilla. Jotkin entiset siirtomaat kuuluvat yhä entisiin emämaihinsa niin sanottuina merentakaisina alueina, kuten esimerkiksi Ranskan Guayana.
Siirtomaa
Suurimmassa osassa Pohjois- ja Etelä-Amerikkaa siirtomaavalta päättyi jo 1700-luvun lopulla ja 1800-luvun alussa. Uusi merkittävä siirtomaiden lisäys, kolonisaatio, tapahtui 1800-luvun lopussa ja 1900-luvun alussa, kun siirtomaavallat ottivat hallintaansa miltei koko Afrikan, suuren osan Aasiasta sekä kaikki Kaakkois-Aasian ja Tyynenmeren saaret. Eurooppalaiset alkoivat jo 1500-luvulla perustaa kauppa-asemia Afrikan rannikolle. Kauppa-asemista kehittyi myöhemmin siirtokuntia ja lopulta siirtomaa-alueita. Kilpailu Afrikasta johti Euroopan suurvaltojen välisiin siirtomaasotiin. Viralliseksi kilpailun teki vuonna 1884 pidetty Berliinin konferenssi, jossa sovittiin, että rannikkoaluetta omistavalla valtiolla oli oikeus myös sisämaahan. Afrikassa siirtomaavallan ulkopuolelle jäivät vain Etiopia sekä Liberia, joka perustettiin 1800-luvulla vapaaksi valtioksi Amerikasta Afrikkaan palaaville entisille orjille. Aasiassa Turkki hallitsi ensimmäiseen maailmansotaan saakka suurinta osaa Lähi-idästä, mutta muualla Aasiassakin edes muodollisesti itsenäisinä pysyivät vain Siam eli Thaimaa, Kiina ja Japani sekä lisäksi eräät vuoristoiset tai muuten hyvin eristyneet maat, kuten Jemen, Persia eli Iran, Afganistan ja Nepal. Nämäkin maat, teknologisesti ja organisatorisesti kehittynyttä Japania lukuun ottamatta, joutuivat monin tavoin suurvalloista riippuvaisiksi ja toisinaan valloitusyritystenkin kohteeksi.