Viimeiset kaanit
Viimeiset kaanit oli Väinö Riikkilän ensimmäinen Pertsa ja Kilu -sarjan nuortenkirja ja ylipäätään hänen ensimmäinen kirjansa. Se aloitti kertomukset Kotkan ja Karhulan lähiseudun työläisperheiden lapsien seikkailuista, joihin liittyy miltei aina rikoksen ratkaiseminen ja aina rahan ansaitseminen. Kirja oli toinen kirja WSOY:n Nuorten toivekirjasto -sarjassa. Lehdistö arvioi kirjan sen julkaisuaikana vuonna 1951 aidoksi, tervehenkiseksi ja huumorihöysteiseksi. Toinen painos otettiin vuonna 1954 ja kolmas 1980-luvun puolivälissä.
Kirja alkaa: "Mereltä käyvä heikko tuuli toi rantakylään kostean, mädäntyneen merilevän hajua." Riikkilän realismiin ei kuuluisi muu haju, ei ainakaan alkulauseeseen. Vanha ukko tervasi venettään ja Pertsa ja Kilu ruiskuttivat polkupyöränpumpulla vettä ukon niskaan.
Mihail Prišvin
Prišvinin ensimmäinen kertomus ilmestyi vuonna 1906. Hän harrasti perinteentutkimusta ja kansatiedettä ja matkusteli paljon eri puolilla Venäjää. Prišvinin ensimmäinen kirja, matkakuvauskokoelma "V kraju nepuganyh ptits" (”Seudulla jolla linnut eivät pelkää ihmistä”, 1907) perustuu Itä-Karjalaan suuntautuneen matkan vaikutelmiin. Kirjailija tunnetaan erityisesti lyyris-filosofisista luonnonkuvauksistaan, joista parhaita on pienoisromaani "Elämänjuuri" ("Ženšen", 1933). Omaelämäkerrallisia teoksia ovat romaani "Kaštšejeva tsep" (”Vuorenhaltijan kahle”, 1923–1954, julkaistu 1960) ja siihen liittyvä luomistyön kuvaus "Žuravlinaja rodina" (”Kurkien kotimaa”, 1929). Historia ja nykyaika yhdistyvät toisiinsa Karjalaan sijoittuvassa "Keisarin tiessä" ("Osudareva doroga", julkaistu 1957). Monet Prišvinin teoksista on suunnattu lapsille.