Suomen sisällissota
Punaisten puolella nostettiin punainen lyhty Helsingin työväentalon torniin vallankumouksen alkamisen merkiksi 26. tammikuuta 1918 illalla klo 23. Siltasaarelle keskitetyt punakaartilaiset marssivat Pitkänsillan kautta keskustaan ja miehittivät puhelinkeskuksen, rautatieaseman ja lennättimen. Punakaarti otti Helsingin haltuunsa aamulla 28. tammikuuta. Kaikkiaan kuusi senaatin jäsentä siirtyi pääkaupungista Vaasaan, missä he jatkoivat hallituksen työskentelyä Vaasan senaattina. Senaatin puheenjohtaja (nyk. pääministeri) Pehr Evind Svinhufvud yritti matkustaa Helsingistä Vaasaan Venäjän laivaston lentokoneella, mutta suomalainen lentäjä ei saanut konetta toimimaan. Svinhufvud pääsi lopulta jäänmurtaja Tarmolla Tallinnaan ja sieltä Saksan ja Ruotsin kautta Pohjois-Suomeen. Osa senaattoreista ja porvarillisista poliitikoista, muun muassa K. J. Ståhlberg, Lauri Ingman ja Kyösti Kallio jäivät piileskelemään punaiseen Helsinkiin ”maan alle” aina saksalaisten saapumiseen saakka.
Saksan interventio Suomen sisällissodassa
Saksalaismielinen pääministeri Svinhufvud kuitenkin hyväksyi sopimuksen, vaikka se tekikin Suomesta Saksan vasallivaltion ja vei jopa vastajulistetun itsenäisyyden. Senaatti kieltäytyi aluksi allekirjoittamasta sopimusta, mutta päätti hyväksyä Hjeltin sopiman intervention, koska ei uskonut Mannerheimin pystyvän kokoamaan sodan nopeaan ratkaisuun kykenevää armeijaa. Mannerheim puolestaan halusi mukaan saksalaisten suunnittelemaan Pietarin valtausoperaatioon, joten hän päätti lopulta suostua heidän apuunsa. Ehdoksi Mannerheim asetti, että Saksan joukot alistetaan hänen komentoonsa, mihin keisari Vilhelm II suostuikin 10. maaliskuuta. Tämän jälkeen senaatti ylensi Mannerheimin ratsuväenkenraaliksi, mikä varmisti, ettei saksalaisten joukossa ole yhtään sotilasarvoltaan ylempää upseeria. Mannerheim ja saksalaiset suhtautuivat alusta asti toisiinsa epäluuloisesti ja joukkojen komentajaksi määrätyn kenraalimajuri Rüdiger von der Goltzin on kerrottu jopa vihanneen häntä. Saksalaisten silmissä Mannerheim oli edelleen Venäjän armeijan kenraali, jonka arvioitiin olevan lojaalimpi vallasta syöstylle keisari Nikolai II:lle ja tämän kannattajille kuin Suomen valkoisille. Eduskunta hyväksyi sopimukset lopulta hiljaisuudessa vasta sisällissodan jo päätyttyä kesällä 1918.