Renessanssin taide
Italian niemimaan kaupunkivaltioissa oli kiinnostuttu klassisista kielistä ja antiikin taiteesta jo 1300-luvun loppupuolella. Vaikka keskiaika nähtiin pimeänä välikautena, antiikin perintö oli säilynyt sen läpi. Tätä perintöä alettiin uudistaa renessanssissa. Humanistien uuden arvojärjestelmän mukaan tärkeintä oli lahjakkuus ja älykkyys, ei niinkään syntyperä.
Historiamaalaus
Renessanssin taiteessakin historia-aiheet upotettiin usein raamatullisiin aiheisiin, eikä oikealla ajoituksella tai aidoilla tapahtumapaikoilla ollut suurtakaan merkitystä. Vastauskonpuhdistuksen aikana 1600-luvulla alkoi kukoistaa akateeminen historiamaalaus, jota Euroopan taideakatemioiden opetuksessa korostettiin. Historiamaalauksesta tuli yli kahden sadan vuoden ajaksi "grand genre", maalaustaiteen genreistä suurin ja merkittävin. Poussin mytologisoi, kun taas Velázquez tutki autenttisia tapahtumaympäristöjä ja käytti eläviä malleja maalauksissaan. Euroopan taideakatemioissa ohjenuoraksi tuli Rubensin maalausperiaate, jossa historiallisia aiheita mytologisoitiin sekä historiallisissa että uskonnollisissa maalauksissa. Ranskan vallankumouksen vaikutuksesta käsitys antiikin Kreikasta muuttui kirjallisesta ja mytologisesta poliittiseksi. Historiallinen todenmukaisuus alkoi syrjäyttää antiikin asusteet esimerkiksi Benjamin Westin "Kenraali Wolfen kuolema"ssa (1771), mikä herätti aluksi keskustelua ja kohua.