Guldhøj
Hautakumpua tutkivat vuonna 1891 V. Boye ja H. Petersen apunaan joukko työmiehiä. Työ tehtiin ripeästi ja paikalle ei palattu enää jatkotutkimuksia varten. Kyseessä oli ensimmäinen tammiarkkuhautaukseen liittyvä arkeologinen kaivaus, joka dokumentoitiin siksi myös valokuvin. Kolmesta tammiarkusta on suoritettu dendrokronologinen analyysi, jonka avulla on arvioitu tammipuiden kaatamisvuodet. Ensimmäinen analyysi tehtiin arkuille B ja C vuonna 1975, ja toisella kertaa se tehtiin arkuille A ja C vuonna 2011.
Tammiarkkuhauta
Tutkijat selittivät havaintonsa seuraavasti. Normaalisti ilman diffuusio kuljettaa turpeen ilmahuokoisiin lisää happea entisen hapen reagoidessa turpeen ainesosiin. Turpeessa oleva vesi estää ilman diffuusion, mutta vedessä oleva happi jatkaa tätä samaa prosessia, mutta ilmassa olevaa happea hitaammin. Jos hautakummussa oleva vesi ei pääse virtaamaan sen läpi tuoden pinnasta hapekasta vettä tilalle, jää kostea turve lopuksi hapettomaan tilaan. Tutkija selvittivät, että juuri näin oli joissakin hautakummuissa tapahtunut. Tilanne jäi onnekkaasti pysyväksi, koska turpeessa oli paljon rautaa ja mangaania. Sekä raudalla että magnaanilla on hapekkaassa ympäristössä yhdisteissään eri hapetusluvut kuin hapettomissa oloissa. Lisäksi rauta ja mangaani ovat hapettomissa ja happamissa oloissa vesiliukoisia ioneja, kun taas hapellisissa oloissa ne ovat lähes veteen liukenemattomia. Kun vesi muuttuu hautakummussa hapettomaksi, liukenee rauta ja mangaani happamassa vedessä ja liikkuu diffuusion vaikutuksesta vesimassan sisällä. Kun metallit kohtaavat hautakummun sivuilla, päällä ja myös pohjalla hapekkaita alueita, muuttuvat niiden hapetusluvut veteen liukenemattomaan arvoihinsa ja metallit kiinnittyvät uudelleen turpeen ainesosiin. Kun rautaa ja mangaania kertyy riittävästi, muodostuu rajavyöhykkeelle tiivis, kova ja näkyvä kuorimainen kerros, joka tiivistää hautakummun entisestään. Rautakuori sulkee kosteuden sisäänsä niin, ettei se kuivu enää koskaan.