Suomen sisällissota
Suomen sisällissota käytiin Suomen senaatin eli hallituksen ja sitä vastaan kapinoineen Suomen kansanvaltuuskunnan johtamien joukkojen välillä 27. tammikuuta – 15. toukokuuta 1918. Senaatin asevoimina olivat valkoiset joukot ja kansanvaltuuskunnan joukkoina Suomen Punainen Kaarti eli punaiset. Saksan keisarikunnan armeija tuki valkoisia valtaamalla Helsingin, Lahden ja muita eteläsuomalaisia kaupunkeja. Neuvosto-Venäjä tuki punaisia lahjoittamalla heille aseita.
Suomen Punainen Kaarti
Punaisen kaartin esikuntapäällikköksi valittiin 16. helmikuuta amerikansuomalainen August Wesley, joka hoiti virkaa Mannerin nimitykseen saakka. Yleisesikunnan sotilasneuvonantaja oli helmikuun lopussa tehtävään nimitetty venäläinen eversti Mihail Svetšnikov. Hän oli vastuussa muun muassa punaisten sotasuunnitelmista, joita Svetšnikov laati yhdessä Ali Aaltosen kanssa. Viipurin taistelun aikana 24.–25. huhtikuuta Manner ja lukuisat muut punaisten johtohenkilöt pakenivat Neuvosto-Venäjälle, jonka jälkeen punainen kaarti taisteli viimeiset puolitoista viikkoa ilman sodanjohtoa. 
Sisällissodan käynnistyessä punakaartit olivat työväenjärjestöjen jäsenistä koostuneita pieniä paikallisia yksiköitä, joiden kokoaminen sodankäyntiin kykeneväksi kenttäarmeijaksi aloitettiin vasta helmikuun puolivälissä 5. helmikuuta pidetyn yleisesikunnan järjestämiskokouksen jälkeen. SPK organisoitiin muiden armeijoiden tapaan rykmenteiksi ja pataljooniksi, mutta käytännössä suurimmiksi toimiviksi yksiköiksi jäivät komppaniat, jotka muodostuivat edelleen paikallisten työväenyhdistysten tai ammattiosastojen jäsenistä kootuista punakaarteista. Isosta miesmäärästään huolimatta punainen kaarti ei pystynyt toimimaan suurina yksikköinä, koska niiden liikutteluun vaadittu sotakokemus ja johtamistaito puuttuivat. Esimerkiksi hyökkäysvaiheessa ylipäällikkönä toiminut Eero Haapalainen ohitti johtamisessaan rintamaesikunnat kokonaan, ja piti yhteyttä suoraan rintamilla olleisiin yksiköihin.