Irlannin historia
Kesällä 1921 britit ja irlantilaiset pääsivät sopimukseen aselevosta, ja joulukuussa allekirjoitettiin rauhansopimus. Sopimus teki Irlannista itsehallinnollisen vapaavaltion brittiläisenä dominiona, mutta jätti Pohjois-Irlannin kuusi kreivikuntaa vapaavaltion ulkopuolelle osaksi Yhdistynyttä kuningaskuntaa, jonka virallinen nimi tästä lähtien onkin ollut "Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta". Sopimuksen allekirjoitti uuden valtion pääministeri Michael Collins, mutta sen vastustajat nousivat sisällissotaan Eamon de Valeran johdolla.
Limerickin sopimus
Ginkelin ja Vilhelm Oranialaisen mielestä Limerickin sopimukseen sisältyneet myönnytykset Irlannin katolisille olivat pieni hinta sodan päättämisestä. Irlannin protestantit eivät kuitenkaan suostuneet hyväksymään sopimusta, sillä he halusivat sodassa saavutetun voiton jälkeen syrjäyttää katoliset kokonaan poliittisesta vallasta. Kun protestanttien hallitsema Irlannin parlamentti lopulta vahvisti Limerickin sopimuksen vuonna 1697, sen sisältöä muutettiin merkittävästi: maininta uskonnonvapaudesta jätettiin pois, samoin maininta kevennetystä uskollisuudenvalasta. Lisäksi sopimuksessa taattujen oikeuksien katsottiin koskevan vain kirjaimellisesti jakobiittiarmeijassa taistelleita, ei Irlannin katolista siviiliväestöä, johon alettiin pian kohdistaa jyrkkiä sortolakeja ("penal laws").