Suomen sisällissota
Punaisten puolella nostettiin punainen lyhty Helsingin työväentalon torniin vallankumouksen alkamisen merkiksi 26. tammikuuta 1918 illalla klo 23. Siltasaarelle keskitetyt punakaartilaiset marssivat Pitkänsillan kautta keskustaan ja miehittivät puhelinkeskuksen, rautatieaseman ja lennättimen. Punakaarti otti Helsingin haltuunsa aamulla 28. tammikuuta. Kaikkiaan kuusi senaatin jäsentä siirtyi pääkaupungista Vaasaan, missä he jatkoivat hallituksen työskentelyä Vaasan senaattina. Senaatin puheenjohtaja (nyk. pääministeri) Pehr Evind Svinhufvud yritti matkustaa Helsingistä Vaasaan Venäjän laivaston lentokoneella, mutta suomalainen lentäjä ei saanut konetta toimimaan. Svinhufvud pääsi lopulta jäänmurtaja Tarmolla Tallinnaan ja sieltä Saksan ja Ruotsin kautta Pohjois-Suomeen. Osa senaattoreista ja porvarillisista poliitikoista, muun muassa K. J. Ståhlberg, Lauri Ingman ja Kyösti Kallio jäivät piileskelemään punaiseen Helsinkiin ”maan alle” aina saksalaisten saapumiseen saakka.
Suomen sisällissodan nimet
Suomen sisällissodasta puhuttaessa termin käyttö on yleistynyt 1970-luvulta lähtien ja se on tällä hetkellä eniten käytetty vuoden 1918 sodan nimi. Sen mukaan sota oli maan sisäinen ja pääasiassa seurausta suomalaisten keskinäisestä valtataistelusta. Kumpikaan osapuoli ei pyrkinyt erottamaan alueita Suomesta tai liittämään alueita Suomeen vaan kamppailu käytiin kansallisen ja valtiollisen kokonaisuuden sisällä taisteluna maan sisäisestä vallasta. Merkittävä osa suomalaisesta siviiliväestöstä, erityisesti Etelä-Suomessa, oli jakautunut punaisiin ja valkoisiin. Vuoden 1918 sotaan osallistui vajaat 200 000 suomalaista sotilasta ja yhteensä noin 20 000 ulkomaista sotilasta. Varsinkin pienten valtioiden sisällissotiin osallistuu usein muiden valtakuntien joukkoja. Samoin sodan 37 000 uhrista 34 000 oli Suomen kansalaisia. Sisällissota-nimitystä puoltaa sekin, että silloin sotaa voidaan verrata muun muassa Espanjan, Venäjän ja Yhdysvaltain vastaaviin tapahtumiin.