Suomalainen musiikki
Modernismiin siirryttiin toden teolla vasta 1950-luvulla, kun Erik Bergman aikalaisineen käytti kaksitoistasäveljärjestelmää, sarjallisuutta ja sointi- ja kenttätekniikoita. 1970-luvulla alkoi suomalaisen oopperan renessanssi Aulis Sallisen ja Joonas Kokkosen sointimaailmaltaan perinteisten, niin sanottujen karvalakkioopperoiden myötä, mutta toisaalta nuoret säveltäjät ja muusikot toivat eurooppalaista radikaalia modernismia Suomeen muun muassa Korvat auki -yhdistyksen piirissä. Monet näistä 1970-luvun nuorista radikaaleista, kuten Kaija Saariaho, Magnus Lindberg ja Esa-Pekka Salonen, ovat nousseet kansainväliseen kuuluisuuteen 1980- ja 1990-lukujen aikana.
Kunio Maekawa
Maekawa opiskeli Tokion yliopistossa. Hän lähti valmistuttuaan vuonna 1928 Le Corbusierin manifestin "L'Art Decoratif d'Aujourd'hui" (1925) innoittamana Pariisiin työskentelemään Corbusierin ateljeessa, jossa hän vietti kaksi vuotta. Pariisissa vietetyllä ajalla oli ratkaiseva vaikutus hänen ajatteluunsa: hän omaksui Le Corbusierilta modernismin tärkeimmät periaatteet ja ”ymmärsi modernismin formaalien tyylisääntöjen sijaan pikemminkin tavaksi tuottaa uutta, ja kykeni siten vakuuttavasti mukauttamaan sen japanilaiseen kontekstiin sopivaksi”. Palattuaan Japaniin hän siirtyi maahan asettuneen tšekkoslovakialaisen arkkitehdin Antonín Raymondin toimistoon vuosiksi 1930–1935, minkä jälkeen hän perusti oman arkkitehtitoimistonsa. Myöhemmin hänen toimistossaan työskenteli myös Kenzō Tange, ehkäpä merkittävin japanilainen modernisti; Le Corbusierin oppilaana ja Tangen opettajana Maekawa oli keskeinen hahmo länsimaisen arkkitehtuurin ja uusien rakennustekniikkojen tuomisessa Japaniin.