Viimeiset kaanit
Viimeiset kaanit oli Väinö Riikkilän ensimmäinen Pertsa ja Kilu -sarjan nuortenkirja ja ylipäätään hänen ensimmäinen kirjansa. Se aloitti kertomukset Kotkan ja Karhulan lähiseudun työläisperheiden lapsien seikkailuista, joihin liittyy miltei aina rikoksen ratkaiseminen ja aina rahan ansaitseminen. Kirja oli toinen kirja WSOY:n Nuorten toivekirjasto -sarjassa. Lehdistö arvioi kirjan sen julkaisuaikana vuonna 1951 aidoksi, tervehenkiseksi ja huumorihöysteiseksi. Toinen painos otettiin vuonna 1954 ja kolmas 1980-luvun puolivälissä.
Kirja alkaa: "Mereltä käyvä heikko tuuli toi rantakylään kostean, mädäntyneen merilevän hajua." Riikkilän realismiin ei kuuluisi muu haju, ei ainakaan alkulauseeseen. Vanha ukko tervasi venettään ja Pertsa ja Kilu ruiskuttivat polkupyöränpumpulla vettä ukon niskaan.
Pehr-Olof Sirén
Sirén tunnetaan kuitenkin parhaiten Maunu Kurkvaaran elokuvien yhtenä vakionäyttelijänä ja hänen ensimmäinen merkittävä elokuvatyönsä olikin tuomari Kaius Kanniston pääosa Kurkvaara-elokuvassa Patarouva(1959), ja samassa roolissa hänet nähtiin yhdeksän vuotta myöhemmin Kurkvaara-elokuvassa Rottasota(1968). Sirénin roolityötä Patarouvassa pidettiin onnistuneena tulkintana ja Suomen Sosialidemokraatin I.L-s:n mukaan "Sirén kesti armottoman pitkät lähikuvat ihailtavalla tavalla". Sirénin muita merkittäviä roolitöitä Kurkvaara-filmeissä olivat näyttelijä Pärren osa elokuvassa Rakas... (1961), Yksityisalueen (1962) Mäkelä, Kielletyn kirjan (1965) inkvisitiotuomari & oikeuden puheenjohtaja, Miljoonaliigan (1968) Kalle ja Kujanjuoksun (1971) puolustusasianajaja. Myös Sirénin uran viimeiseksi jäänyt elokuva, Perhosen uni (1986), oli Kurkvaaran ohjaama.