Kiinan–Japanin sota (1937–1945)
Kahdeksan vuotta kestäneen sodan uhrit olivat valtaosin siviilejä. Guomindangin joukot taistelivat 22 suuressa yhteenotossa, joihin osallistui yleensä yli 100 000 sotilasta kummallakin puolella, 1 171 pienemmässä yhteenotossa (50 000 sotilasta molemmilla puolilla) ja lisäksi 38 931 kahnauksessa. Kommunistit taistelivat pääosin sisseinä Pohjois-Kiinassa. Kiina menetti arviolta 3,22 miljoonaa sotilasta. Yli yhdeksän miljoonaa siviiliä kuoli taisteluissa, ja 8,4 miljoonaa muihin syihin. Japanilaiset rekisteröivät noin 1,1 miljoonaa kuollutta, haavoittunutta tai kadonnutta sotilasta – sotaa ei käyty Japanin maaperällä. Sota synnytti lisäksi noin 95 miljoonaa pakolaista. Kiinan menettäneen omaisuuden arvon (vuoden 1937 vaihtokurssin mukaan 383 miljardia 301,3 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria) on arvioitu olleen noin 50 kertaa suurempi kuin Japanin koko silloinen bruttokansantuote (7,7 miljardia Yhdysvaltain dollaria).
Kiinan–Intian sota
Intian joukot olivat siellä alivoimaisia. Sotaa käytiin myös läntisellä rintamalla Kashmirin pohjoisosissa, josta kiinalaiset valtasivat pienen osan. Intia ei kyennyt millään rintamalla pysäyttämään Kiinan joukkojen voimakasta etenemistä. Kiinalla oli joukkoylivoima ja hyvä aseistus, ja he pärjäsivät paremmin korkeassa vuoristossa kuin intialaiset. Kiina tarjosi neuvotteluja jo 24. lokakuuta sodan pysäyttämiseksi, mihin Intia ei suostunut. Intian joukot taistelivat joillain alueilla sitkeästi ja tekivät joskus onnistuneita vastahyökkäyksiäkin. Itäisellä rintamalla ainakin osa Intian joukoista ajautui pakokauhuun 17. marraskuuta. Kiina pysäytti menestyneen hyökkäyksensä tulitaukoon 20. marraskuuta 1962. Neuvostoliitto asettui kriisissä Kiinan puolelle, vaikka Neuvostoliiton ja Kiinan välit olivatkin silloin huonot. Sodassa kuoli muutamia tuhansia enemmän intialaisia kuin kiinalaisia. Intialaiset järjestivät tappionsa takia armeijaansa uudelleen sodan loputtua.