Irlannin historia
Kesällä 1921 britit ja irlantilaiset pääsivät sopimukseen aselevosta, ja joulukuussa allekirjoitettiin rauhansopimus. Sopimus teki Irlannista itsehallinnollisen vapaavaltion brittiläisenä dominiona, mutta jätti Pohjois-Irlannin kuusi kreivikuntaa vapaavaltion ulkopuolelle osaksi Yhdistynyttä kuningaskuntaa, jonka virallinen nimi tästä lähtien onkin ollut "Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta". Sopimuksen allekirjoitti uuden valtion pääministeri Michael Collins, mutta sen vastustajat nousivat sisällissotaan Eamon de Valeran johdolla.
Pohjois-Irlannin levottomuudet
Pohjois-Irlanti kuuluu Yhdistyneeseen kuningaskuntaan, mutta sen katoliset halusivat pitkään liittää
alueen osaksi Irlannin tasavaltaa. Protestantit puolestaan halusivat säilyttää Ulsteriksi kutsumansa alueen osana Iso-Britanniaa. Protestantit syrjivät katolisia muun muassa politiikassa, työnhaussa, virkojen ja asuntojen jaossa. Tämä vei katoliset kansalaisoikeusmarsseihin vuonna 1968. Protestanttien äärijärjestöt vastasivat näihin hyökkäämällä marssijoiden kimppuun, ja täysin protestanttinen poliisi hajottamalla aktivistien mielenosoitukset. Katoliset alkoivat mellakoida väkivaltaisesti. Kun protestanttien ja katolisten välinen väkivalta levisi koko maahan elokuussa 1968, Britannia lähetti joukkonsa Pohjois-Irlantiin. Tämän takia IRA aktivoitui toden teolla, mikä johti 1970-luvun alussa kiihtyvään väkivallan kierteeseen eri osapuolten välille.