Виходячи з нижчезазначеного, підсумовуємо внесок Бетховена в західну музику.
Бетховен розширив формальний і емоційний діапазон - не кажучи вже про довжину - майже кожного жанру, в якому він писав. Хоча він найбільш відомий своїм піднесенням симфонічної форми, Бетховен також мав драматичний вплив на фортепіанну сонату, сонату для скрипки, струнний квартет і фортепіанний концерт, серед декількох інших. Тільки в області вокальної композиції – опери і маси – його вплив на пізніші покоління був пом'якшений.

Стилістичні нововведення Бетховена перетинають класичний і романтичний періоди. Твори його раннього періоду привели класичну форму до свого найвищого виразного рівня, розширюючи в формальних, структурних і гармонійних термінах музичний ідіом, розроблений попередниками, такими як Моцарт і Гейдн. Твори його середнього періоду були більш перспективними, сприяли музичній мові та мисленню романтичної епохи, надихаючи композиторів, таких як Франц Шуберт, Фелікс Мендельсон, Роберт Шуман, Франц Ліст, Річард Вагнер і Йоханнес Брамс. Його роботи пізнього періоду характеризувалися формальними, гармонійними і структурними експериментами на найвищому рівні, часто вказуючи на протипунктні тенденції і мікроскопічні текстури, а також все більш інтровертним композиційним поглядом. Незважаючи на те, що Бетховен по праву вважався головним прихильником романтичної епохи в музиці, Бетовен ніколи не відмовлявся від фундаментальних формальних парадигм і загалом об'єктивної художньої філософії, що характеризувала музичний класицизм в тій же мірі, що і пізніші композитори, такі як Берліос або навіть Шуберт.
Підвищив симфонічну форму і мав драматичний вплив на фортепіанну сонату, скрипкову сонату, струнний квартет, фортепіанні концерти та інші жанри.
Внесок у музичну мову та мислення романтичної епохи
- Формальні, гармонічні та структурні експерименти в його пізніх роботах