Виходячи з пункту нижче, назвемо деяких авторів за межами Латинської Америки, які використовують магічний реалізм у своїй роботі.
Магічний реалізм або магічний реалізм є стилем літературної фантастики і мистецтва. Він малює реалістичний погляд на світ, а також додає магічні елементи, часто розмиваючи лінії між фантазією і реальністю. Магічний реалізм часто відноситься до літератури, зокрема, з магічними або надприродними явищами, представленими в інакшому реальному світі або повсякденному середовищі, що часто зустрічається в романах і драматичних виступах. Незважаючи на включення певних магічних елементів, це, як правило, вважається різним жанром від фантазії, тому що магічний реалізм використовує значну кількість реалістичних деталей і використовує магічні елементи, щоб зробити висновок про реальність, в той час як фантастичні історії часто відокремлюються від реальності. Магічний реалізм часто розглядається як злиття реальних і магічних елементів, що створює більш інклюзивну форму написання, ніж літературний реалізм або фантазія.

Термін магічний реалізм широко описує, а не критично суворий, і Меттью Стречер (1999) визначає його як "що відбувається, коли дуже детальну, реалістичну обстановку вторгає щось занадто дивне, щоб повірити". Термін і його широке визначення часто можуть бути плутані, оскільки багато письменників класифікуються як магічні реалісти. Термін був під впливом німецького та італійського стилів живопису 1920-х років, які отримали одну і ту ж назву. У книзі «Мистецтво вигадки» британський письменник і критик Девід Лодж визначає магічний реалізм: «коли дивовижні і неможливі події відбуваються в тому, що інакше претендує на реалістичне оповідання - це ефект, особливо пов'язаний з сучасною латиноамериканською фантастикою (наприклад, робота колумбійського письменника Габріеля Гарсіа Маркеса), але він також зустрічається в романах з інших континентів, таких як романи Гюнтера Грасса, Салмана Рушді і Мілана Кундери. Всі ці письменники пережили великі історичні сутички і руйнівні особисті потрясіння, які, на їхню думку, не можуть бути адекватно представлені в дискурсі непорушеного реалізму", - цитує Кундера Книгу сміху і забуття як приклад. Мічико Какутані пише, що «транзакції між надзвичайним і повсякденним, що відбуваються в так багато латиноамериканської фантастики, є не тільки літературною технікою, але і дзеркалом реальності, в якій фантастика часто є частиною повсякденного життя». Магічний реалізм часто змішує історію і фантазію, як у «Дітях опівночі» Сальмана Рушді, в якій діти, народжені опівночі 15 серпня 1947 року, моменту незалежності Індії, телепатично пов'язані.

Ірен Гюнтер (1995) розглядає німецькі корені цього терміну, і як раннє магічне реалістичне мистецтво пов'язане з пізнішою магічною реалістичною літературою; тим часом, магічний реалізм часто асоціюється з латиноамериканською літературою, включаючи засновників жанру, зокрема авторів Габріеля Гарсіа Маркеса, Ізабель Алленде, Хорхе Луїса Борхеса, Хуан Рульфо, Мігель Анхель Астуріас, Елена Гарро, Мірейя Роблес, Ромуло Галегос і Артуро Усляр П'єтрі. У англійській літературі її головні експоненти включають Ніла Геймана, Салмана Рушді, Еліс Хоффман, Ніка Хоакіна і Ніколу Баркера. У бенгальській літературі видатні письменники магічного реалізму включають Набаруна Бхаттачарію, Ахтеризузамана Еліаса, Шахідула Захіра, Джибанананда Даса і Сиеда Валіула. У японській літературі одним з найважливіших авторів цього жанру є Харукі Муракамі. У канадській літературі письменники Шиварам Карант і Деванур Махадева наповнили своїми найвидатнішими творами магічний реалізм. У польській літературі магічний реалізм представляє Ольга Токарчук, лауреат Нобелівської премії з літератури 2018 року.
Хоча латиноамериканські автори найбільш тісно пов'язані з магічним реалізмом, є багато інших, які приймають цей стиль. Серед них – Салман Рушді, Ніл Гейман, Харукі Муракамі та Ольга Токарчук.