Як електроенергія записана в стародавніх єгипетських текстах, як за пунктом нижче.
Задовго до появи будь-яких знань про електрику, люди знали про удари від електричних риб. Стародавні єгипетські тексти, що датуються 2750 р. до нашої ери, називали ці риби «Тунером Нілу», і описували їх як «захисників» всіх інших риб. Електричні риби були знову сподобалися тисячоліттями пізніше стародавніми грецькими, римськими та арабськими натуралістами і лікарями. Кілька древніх письменників, таких як Пліній Старший і Скрібоній Ларг, свідчили про пригнічуючий ефект електричних ударів, наданих електричними рибками і електричними променями, і знали, що такі удари можуть подорожувати уздовж провідних об'єктів. Пацієнтам з такими захворюваннями, як подагра або головний біль, було направлено доторкнутися до електричної риби, сподіваючись, що потужний джолт зможе їх вилікувати.
Стародавні культури навколо Середземного моря знали, що певні предмети, такі як палиці ячменя, можуть бути обтирані хутром кішки, щоб привернути легкі предмети, такі як пір'я. Талес Мілетус зробив серію спостережень на статичному електриці близько 600 р. до н. е., з яких він вважав, що тертя робить амбер магнітним, на відміну від мінералів, таких як магніт, який не потребує обтирання.
Талес помилився, вважаючи, що притягання пов'язано з магнітним ефектом, але пізніше наука доведе зв'язок між магнетизмом і електрикою. Згідно з суперечливою теорією, парфянці могли мати знання про електропластини, засновані на 1936 відкритті Багдадської батареї, яка нагадує гальванну клітину, хоча незрозуміло, чи був артефакт електричним за своєю природою.
Електрика залишалася не більше, ніж інтелектуальним цікавістю протягом тисячоліть, аж до 1600 року, коли англійський вчений Вільям Гілберт написав De Magnete, в якому він зробив ретельне вивчення електрики і магнетизму, відрізняючи ефект кам'яного каменю від статичного електрики, що виробляється обтиранням ячменю. Він винайшов нове латинське слово electricus ("з ячменю" або "як ячменю", електрон, грецьке слово для "ячменю") для позначення властивості притягування дрібних об'єктів після обтирання. Ця асоціація породила англійські слова "електричний" і "електричний", які вперше з'явилися в друкованому вигляді в Pseudodoxia Epidemica Томаса Брауна 1646 року.
Подальші роботи були проведені в 17 і на початку 18 століття Отто фон Герике, Роберт Бойл, Стівен Грей і К. Ф. дю Фей. Пізніше, в 18 столітті, Бенджамін Франклін проводив обширні дослідження в області електроенергії, продаючи свої володіння, щоб фінансувати свою роботу. У червні 1752 він, як відомо, прикріпив металевий ключ до дна приглушеного китового струнку і пролетів китом у небезпечному небі. Послідовність блискавок, які стрибали від ключа до спини його руки, показала, що блискавка дійсно має електричний характер. Він також пояснив наявну парадоксальну поведінку крана Лейден як пристрою для зберігання великої кількості електричного заряду з точки зору електрики, що складається як з позитивних, так і з негативних зарядів.
У 1775 році Х'ю Вільямсон повідомив про серію експериментів Королівського товариства з шоків, що викликаються електричною ожеледою; того ж року хірург і анатомік Джон Хантер описав структуру електричних органів риби. У 1791 році Луїджі Гальвані опублікував своє відкриття біоелектромагнітики, демонструючи, що електрика була середовищем, за допомогою якого нейрони передавали сигнали до м'язів. Батарея Алессандро Вольти, або напружна батарея, з 1800 року, зроблена з змінних шарів цинку і міді, забезпечила вчених більш надійним джерелом електричної енергії, ніж раніше використовувалися електростатичні машини. Визнання електромагнітизму, єдності електричних і магнітних явищ, належить Гансу Крістіану Орстеду і Андре-Марі Амперу в 1819-1820 роках. Майкл Фарадей винайшов електричний двигун в 1821 році, а Георг Ом математично проаналізував електричну схему в 1827 році. Електрика і магнетизм (і світло) були остаточно пов'язані Джеймсом Клерком Максвелом, зокрема в його "Про фізичні лінії сили" в 1861 і 1862 роках.
У той час як на початку XIX століття відбувся швидкий прогрес в електротехніці, наприкінці XIX століття відбувся найбільший прогрес в електротехніці. Через таких людей, як Олександр Грем Белл, Отто Блаті, Томас Едісон, Галілео Ферраріс, Олівер Хевісайд, Аніос Джедлік, Вільям Томпсон, 1-й барон Кельвін, Чарльз Алґернон Парсонс, Вернер фон Сіменс, Джозеф Сван, Регінальд Фессенден, Нікола Тесла і Джордж Вестингхаус, електроенергія перетворилася з наукового цікавості в необхідний інструмент для сучасного життя.
У 1887 році Генріх Герц виявив, що електроди, освітлені ультрафіолетовим світлом, легше створюють електричні блискавки. У 1905 році Альберт Ейнштейн опублікував статтю, в якій пояснив експериментальні дані фотоелектричного ефекту як результат світлової енергії, що переноситься в дискретних квантованих пакетах, що енергетизують електрони. Це відкриття призвело до квантової революції. 1921 року Ейнштейн отримав Нобелівську премію з фізики за «відкриття закону фотоелектричного ефекту». Фотоелектричний ефект також використовується у фотоклітинах, таких як сонячні панелі.
Першим пристроєм в твердому стані був «детектор котячого віскіра», який вперше використовувався в 1900-х роках в радіоприймачах. Віскір-подібний дріт поміщається в легкий контакт з твердим кристалом (наприклад, кристалом германію) для виявлення радіосигналу ефектом контакту. У складі твердого стану струм обмежується твердими елементами і сполуками, спеціально розробленими для перемикання і посилення. Поточний потік можна розуміти в двох формах: як негативно заряджені електрони, і як позитивно заряджені електронні дефіцити, звані діри. Ці заряди і діри розуміються з точки зору квантової фізики. Будівельний матеріал найчастіше являє собою кристалічний напівпровідник.
Електроніка твердого стану прийшла сама собою з появою технології транзисторів. Перший працюючий транзистор, точково-контактний транзистор на основі германію, був винайдений Джоном Бардіном і Вальтером Хоусером Браттеном в Bell Labs в 1947 році, а потім біполярний транзистор в 1948 році.
Задовго до появи будь-яких знань про електрику, люди знали про удари від електричних риб. Стародавні єгипетські тексти, що датуються 2750 р. до нашої ери, називали ці риби «Тунером Нілу», і описували їх як «захисників» всіх інших риб.