Виходячи з передбаченого пункту, витягніть основну причину, через яку вимерла Скеляста гора.
Скелясті гори завдали шкоди фермерським господарствам Мейна з 1743 по 1756 рік і Вермонту з 1797 по 1798 рік. Лисиці стали більш проблемою в 19 столітті, оскільки сільське господарство розширилося на захід в улюблене середовище проживання травоходців. Вибухи різної тяжкості з'явилися в 1828, 1838, 1846 і 1855 роках, вражаючи ділянки по всьому Заходу. Чуми відвідали Міннесоту в 1856–1857 і знову в 1865 році, а Небраска зазнала повторних нападів між 1856 і 1874 роками.


Картина 1875 року Генрі Воррала, в якій показують фермерів Канзасу, що борються з гігантськими трав'янами
Останні великі вибухи лука Роккі-Гори були між 1873 і 1877 роками, коли лука завдав $ 200 мільйонів у пошкодженні культур в Колорадо, Канзасі, Міннесоті, Міссурі, Небрасці та інших штатах. Один фермер повідомив, що луки виглядали «як велика біла хмара, як снігова буря, що блокує сонце, як пара». Лисиці з'їдали не тільки траву і дорогоцінні культури, а й шкіру, дерево, овечу шерсть і, в крайньому випадку, навіть одяг з спин народів. Поїзди іноді зупинялися після того, як на залізницях перекинулася велика кількість комарів. У міру погіршення згустків, фермери намагалися контролювати їх за допомогою порошку, вогню (іноді копати в ковзанах, щоб спалити якомога більше комарів), розмазуючи їх з "хоппердозаторами", типом пристрою, що витягується за коней, який мав щит, який вбивав комарів, що стрибають в горщик рідкого отрути або палива, навіть смоктаючи їх у вакуумний очищувач - як контрапції, але все це в кінцевому підсумку було неефективним у зупинці орд. Чарльз Валентин Райлі, ентомолог з штату Міссурі, придумав рецепт для лука, приготованого солоною і перцем і смаженого в маслі. Рецепт продали, але деякі заявили, що вони "були б так само голодні, як їдять ті жахливі істоти". Фермери, нарешті, відреагували силою на руйнування ячменю; закон 1877 року в Небрасці зазначав, що будь-хто у віці від 16 до 60 років повинен працювати принаймні два дні, виключаючи ячменю в час вигодовування або стикатися з штрафом в 10 доларів. Того ж року Міссурі запропонував нагороду в розмірі $1 за бушель за ковбаси, зібрані в березні, 50 центів за бушель у квітні, 25 центів у травні і 10 центів у червні. Інші штати Великої рівнини зробили аналогічні бонусні пропозиції. У 1880-х роках фермери відновили достатньо, щоб відправити кукурудзу жертвам повені в штаті Огайо. Вони також перейшли на такі стійкі культури, як зимова пшениця, яка дозрівала на початку літа, перш ніж лисиці змогли мігрувати. Ці нові сільськогосподарські практики ефективно зменшували загрозу для лисиць і значно сприяли знищенню видів.

Існує гіпотеза, що плетіння і полив поселенцями, а також ступання худоби та інших сільськогосподарських тварин поблизу потоків і річок у скелястих горах знищили їхні яйця в районах, де вони постійно жили, що в кінцевому підсумку призвело до їх загибелі. Наприклад, звіти з цієї епохи свідчать про те, що фермери вбивали понад 150 яєчних яєць на квадратний дюйм під час плетіння, гальмування або повені. 11–12 Здавалося, що цей вид жив і розмножувався в прерії лише тимчасово під час зимових років, з кожним поколінням, що було меншим, ніж попереднє, і з'являвся все далі і далі від скелястих гір, тоді як постійні місця розмноження цього виду, здавалося, обмежувалися площею десь між 3 і 3 тисячами квадратних миль піщаніх грунтів поблизу потоків і річок в скелях, що збігалися з пасовищами і пасовищами, що експлуатувалися поселенцями.

Оскільки лисиці є формою лисиці, яка з'являється, коли популяції лисиці досягають високих щільностей, було теорізовано, що M. spretus може не вимерти, що "одиночні фази" особини мігруючої лисиці можуть перетворитися на лисицю скелястої гори з урахуванням правильних умов навколишнього середовища; однак, розведення експериментів з використанням багатьох видів лисиці в середовищах високої щільності не вдалося викликати знаменитого комаха. Статус M. spretus як окремого виду був підтверджений в 2004 році аналізом ДНК північноамериканських видів роду Melanoplus.

Melanoplus spretus був офіційно оголошений вимерлим у 2014 році. Було припущено, що нині критично загрозливий ескімовий курудза поїдає на луску під час весняної міграції і що його вимирання може додати тиску на вже зменшуються популяції курудзи, включаючи полювання і перетворення його трав'яного середовища в сільське господарство.
Скеляста гора Локуста вимерла внаслідок того, що місцеві фермери наповнювали і плівували своє середовище проживання, що знищило їхні яйця і призвело до їх загибелі.