Витяг з усіх авторів, названих у цьому параграфі, про суперечки щодо виборів лауреатів Нобелівської премії
З 1901 по 1912 рік комітет, очолюваний консерватором Карлом Девідом Аф Вірсеном, зважив літературну якість твору проти його внеску в боротьбу людства «до ідеалу». Лев Толстой, Генрік Ібсен, Еміль Зола і Марк Твен були відхилені на користь авторів, яких сьогодні мало читають.

Перша премія в 1901 році, присуджена французькому поету Суллі Прудхомме, була сильно критикована. Багато хто вважав, що відомий російський письменник Толстой повинен був отримати першу Нобелівську премію з літератури.

Вибір Рудольфа Євкена лауреатом Нобелівської премії 1908 року широко вважається однією з найгірших помилок в історії Нобелівської премії з літератури. Основними кандидатами на премію того року були поет Алгернон Свінберн і письменник Сельма Лагерлоф, але Академія була розділена між кандидатами і, як компроміс, Еукен, представник академії інтерпретації Нобелівського «ідеального напрямку», був запущений як альтернативний кандидат, який можна було б погодитися.

Вибір шведської письменниці Селми Лагерлоф на Нобелівську премію в 1909 році (за «потужний ідеалізм, яскраву уяву і духовне сприйняття, що характеризує її твори») супроводжувався гострими дебатами через її стиль написання і предмет, який зламав літературні декори того часу.

Під час Першої світової війни і її негайних наслідків комітет прийняв політику нейтралітету, сприяючи письменникам з неборчих країн. Пасифістичний письменник Ромен Роланд отримав премію за 1915 рік. Інші роки під час війни скандинавські письменники були сприятливі, або нагорода була відкладена.

У 1931 році премія була вручена посмертно поету і колишньому постійному секретареві Шведської академії Еріку Акселю Карлфельду, який помер раніше того ж року. Премія була суперечливою не тільки тому, що це був перший і єдиний раз, коли Нобелівська премія з літератури була присуджена посмертно, але тому, що Академія раніше присуджувала двох інших шведських письменників тієї ж літературної епохи, Сельма Лагерлоф в 1909 і Вернер фон Хайденштам в 1916 році. На міжнародному рівні він був сильно критикований, оскільки мало хто чув про Карлфельда.

Нобелівська премія, присуджена Перл Баку в 1938 році, є однією з найбільш критикованих в історії премії. Академія нагородила Бака «за її багаті і по-справжньому епічні описи селянського життя в Китаї та за її біографічні шедеври», посилаючись на відомі і популярні книги, опубліковані лише кілька років тому. Але її пізніші роботи, як правило, не вважаються літературними стандартами нобелівських лауреатів.

Джон Стейнбек отримав Нобелівську премію з літератури 1962 року. Вибір був сильно критикований, і описаний як "одна з найбільших помилок Академії" в одній шведській газеті. "Нью-Йорк Таймс" запитав, чому Нобелівський комітет вручив премію автору, чий "обмежений талант, в його кращих книгах, наповнюється десятим класом філософії", додавши: "Ми вважаємо зацікавленим, що лауреат не був присуджений письменнику... чия значимість, вплив і чия чиста робота вже справила більш глибоке враження на літературу нашого часу".

У 1964 році Жан-Поль Сартр був нагороджений Нобелівською премією з літератури, але він писав, відкидаючи її, заявляючи, що «не те ж саме, якщо я підписую Жан-Поля Сартра або якщо я підписую Жан-Поля Сартра, лауреата Нобелівської премії. Письменник повинен відмовитися від того, щоб перетворити себе в інститут, навіть якщо це відбувається в найпочеснішій формі». Незважаючи на це, він отримав премію.

Радянський письменник-дисидент Олександр Солженіцин, лауреат премії 1970 року, не брав участі в церемонії вручення Нобелівської премії в Стокгольмі через побоювання, що Радянський Союз завадить йому повернутися згодом (його твори там були розповсюджені в самоздатній формі). Після того, як шведський уряд відмовився нагороджувати Солжениціна публічною церемонією нагородження та лекцією в його посольстві в Москві, Солженицін відмовився від нагородження повністю, коментуючи, що умови, встановлені шведами (які віддали перевагу приватній церемонії) були «засудженням самої Нобелівської премії». Солженіцин не прийняв нагороди і грошей до 10 грудня 1974 року, після того як був депортований з Радянського Союзу. У Шведській академії член Артур Лундквіст стверджував, що Нобелівська премія з літератури не повинна перетворюватися на політичну премію і ставив під сумнів художню цінність роботи Солжениціна.

У 1974 році Грем Грін, Володимир Набоков і Саул Беллоу вважалися ймовірними кандидатами на премію, але Академія вирішила про спільну премію для шведських авторів Ейвінда Джонсона і Гаррі Мартінсона, обох членів Шведської академії в той час, і невідомих за межами своєї батьківщини. Беллоу отримав Нобелівську премію з літератури в 1976 році; ні Грін, ні Набоков не отримали її.
Лев Толстой
Генрік Ібсен
Еміль Зола
Марк Твен
Суллі Прудхомм
Рудольф Євкен
Альгернон Свінберн
Сельма Лагерлоф
Ромен Роланд
Ерік Аксель Карлфельдт
Вернер фон Гайденштам
Перл Бук
Джон Стейнбек
Жан-Поль Сартр
Олександр Солженіцин
Грем Грін
Володимир Набоков
Саул Беллоу
Ейвінд Джонсон
Гаррі Мартінсон