Хто винайшов вислів «велосипед» і коли?
Закон тривіальності - це аргумент К. Норткота Паркінсона 1957 року, що люди в організації зазвичай або зазвичай надають непропорційну вагу тривіальним питанням. Паркінсон наводить приклад вигаданого комітету, завдання якого полягало в тому, щоб схвалити плани для атомної електростанції, витрачаючи більшу частину свого часу на обговорення відносно невеликих, але легких для розуміння питань, таких як, які матеріали використовувати для кадрового велосипеда, при цьому ігноруючи запропонований дизайн самої електростанції, що набагато важливіше і набагато складніше і складніше завдання.

Закон застосовується до розробки програмного забезпечення та інших видів діяльності. Терміни велосипедний ефект, велосипедний ефект і велосипедний ефект були придумані на основі прикладу Паркінсона; він був популяризований у співтоваристві Berkeley Software Distribution датським розробником програмного забезпечення Poul-Henning Kamp в 1999 році і, через це, з тих пір став популярним у сфері розробки програмного забезпечення в цілому.

Аргумент

Велосипед зруйнований
Концепція була вперше представлена як наслідок його більш широкого «закону Паркінсона» підступного управління. Він драматизує цей «закон тривіальності» на прикладі обговорення комітетом атомного реактора, контрастуючи його з обговоренням на велосипеді. Як він сказав: "Час, витрачений на будь-який пункт порядку денного, буде в зворотному співвідношенні з сумою [грошей]". Реактор настільки дорогий і складний, що середня людина не може його зрозуміти (див. неоднозначність), тому можна припустити, що ті, хто працює над ним, розуміють його. Однак кожен може уявити собі дешевий, простий велосипед, тому планування одного може призвести до нескінченних дискусій, тому що кожен, хто бере участь, хоче реалізувати свою власну пропозицію і продемонструвати особистий внесок.

Після пропозиції побудувати щось нове для спільноти, наприклад, велосипед, виникають проблеми, коли всі задіяні сперечаються про деталі. Це метафора, яка вказує на те, що не потрібно сперечатися про кожну невелику особливість, засновану просто на наявності знань для цього. Деякі люди коментували, що кількість шуму, що генерується зміною, зворотно пропорційна складності зміни.

Закон тривіальності підтримується поведінковими дослідженнями. Люди зазвичай витрачають більше часу на дрібні рішення, ніж вони повинні, і менше часу на великі рішення, ніж вони повинні. Просте пояснення полягає в тому, що під час процесу прийняття рішення потрібно оцінити, чи зібрано достатньо інформації для прийняття рішення. Якщо люди роблять помилки щодо того, чи мають вони достатньо інформації, вони, як правило, зупиняться занадто рано для великих рішень. Причина в тому, що великі рішення вимагають збирання інформації протягом тривалого часу. Це залишає більше часу, щоб зробити помилку (і зупинитися), перш ніж отримати достатню кількість інформації. Навпаки, для дрібних рішень, де люди повинні зупинитися рано, вони можуть продовжувати думати занадто довго через помилку.

Зв'язані принципи та формулювання
Існує кілька інших принципів, добре відомих в конкретних проблемних областях, які виражають подібне почуття.

Закон Вейдлера, названий на честь комп'ютерного вченого Філіпа Вейдлера, є принципом, який стверджує, що більшість дискусій про дизайн мови програмування зосереджується на синтаксисі (яка для цілей аргументу вважається вирішеною проблемою), на відміну від семантики.

Закон Сайра є більш загальним принципом, який утримує (серед інших формулювань) те, що "У будь-якому суперечці інтенсивність почуттів зворотно пропорційна вартості проблем"; багато формулювань принципу зосереджуються на науці.
Термін «велосипедний розряд» був введений в 1957 році К. Норткотом Паркінсоном.