Напишіть запис в щоденнику про матір, яка відкриває велич, яку вона бачить у своїй дочці середньої школи. Порівняйте доброту дочки з труднощами, які мати переживає на роботі того дня. Насолоджуйте історію любов'ю і захопленням.
Так що сьогодні я пішов до класу Мадді, щоб бути обіднім монітором. Вона в 9 класі, але відвідує досить невелику школу, так що всі розморожувалися в невеликому районі... граючи в карти або Мах-Джонг, їдячи печені товари, які вони отримали від продажу в залі, і взагалі, будучи підлітками.
Я не часто відвідую її школу, але Мадс здавалася досить щасливою, і в її елементі. Було приємно бути свідком.
Я, з іншого боку, мав страшний, жахливий, нічого хорошого, дуже поганий день на роботі, і коли я прибув, я перевіряв свій телефон на оновлення і намагався битися за мою нову команду, мені сказали, що це дуже багато не варте боротьби. Звичайно, це була неслухняна порада, так як, якщо є пагорб, на якому варто померти, я піду поклонятися на його вершині якомога ефективніше.
І тому я боровся з Війною, яку неможливо перемогти, і моя дочка стежила за командою хлопчиків, які обрізали бруньяни, підбирали їхній здоровий обід і сміялися, ставлячи їхні китайські плитки... і я був настільки розчарований результатом моєї тихої, на екрані, віддаленої робочої битви, що я навіть не помітив, що сльози розлилися в моїх очах, або той факт, що я сидів посередині кімнати, наповненої підлітками.
Я думаю, що єдине, що добре про плач в кімнаті, повній підлітків на обід, це те, що ви дуже рідко є єдиним, хто плаче... так що це так.
Так що я сидів там, в гарному товаристві, плечі м’яко нахилилися і намагався моїм проклятим не стирати мій нині соггий ніс на рукаві. І, звичайно, підтримуючи посмішку в будь-який час, коли Мадді подивилася на мене, тому що Лорд знає, що я був там, щоб переконатися, що ніхто не перевернув стіл (але чесно кажучи, не там за багато іншого, оскільки ці діти були самодостатні і досить шокуюче добре поводилися з того, що я пам'ятав з 9-го класу), і останнє, що я хотів, щоб соромити мою дочку в її школі обідній час.
Але Мадді стояла поруч з маленьким стільцем на дивані, на якому я сиділа, і вона сказала: «Мамо, перекинься».
І я скерований.
І вона сиділа.
Вона не запитала мене, що не так; вона вже чула мої чутки, перш ніж вона пішла до школи сьогодні вранці про конкретні проблеми на роботі, з якими я сьогодні стикався. Швидше за все, вона нахилилася і дала мені великий обійми, прямо там перед будь-яким, хто звертав увагу - який, здається, був всім - і заспокоїла мене заспокійливим "все буде добре" і "чи не очікував я подібних речей від моєї роботи в будь-якому випадку?"
І тоді вона піднялася і повернулася до свого приміщення за ігровим столом, так само безжально, ніби вона тільки що випила у фонтані, і я залишався думати, що моя підлітка дочка тільки що обійняла мене на публіці, в середній школі, в обідній кімнаті, перед двома десятками інших підлітків, яких я ніколи не зустрічав, і вона навіть не змирилася.
Через три години проблема на роботі фактично закінчилася рожевими; виявляється, що помирання на цьому пагорбі встигло врятувати ініціативу. Я був дуже, дуже задоволений цим.
Але найкращою частиною дня було незаперечне визнання того, що Мадді безстрашна, доброзичлива і впевнена, і готова переходити лінії і робити важкі речі. Вона буде силою природи.
Насправді вона вже є.