Напишіть данину моєму старшокласнику з плавання.
Я знав Тренера більшу частину свого життя, виріс у місті і провів час з її сім'єю в дитинстві. Але тільки коли я пішов до середньої школи і приєднався до команди плавання, роль Тренера в моєму житті зросла, і вона стала більше, ніж батьком або навіть тренером, але захисником і моделлю ролі.

Тренер залишив довготривалий, позитивний вплив на багатьох з нас. Це підштовхує нас не тільки до того, щоб бути кращими плавцями, але і до того, щоб бути скромними лідерами і сильнішими, більш впевненими дорослими.

Незважаючи на те, що я ніколи не був би зірковим плавцем або спортсменом D1, я ніколи не відчував занепокоєння від тренера або когось з її тренувального персоналу. Навпаки: я кинув себе в плавання. Ми всі підштовхнули себе, щоб бути найкращими, які могли бути, ми вітали як можна голосніше на боках, і ніхто не пропустив можливості підтримати команду або взяти участь в командному виїзді. Тому що тренер не просто побудував команди чемпіонів-плавців, вона побудувала спільноту. Я все ще близький до багатьох моїх однолітків - деякі залишаються моїми найближчими друзями. Це тому, що плавання - це більше, ніж спорт в нашій школі, це сім'я. Тренер є і завжди буде матриархом.