Що таке система номерів телефонів Росії?
Телефонний номерний план СРСР був набором телефонних кодів, номерів і правил дзвінків, які діяли в Радянському Союзі до 1990-х років. Після розпаду СРСР багато новостворених республік реалізували власні плани числення. Однак багато принципів радянського плану нумерування досі залишаються. Росія і Казахстан досі зберігають колишній радянський міжнародний код +7.

Ключові принципи
Радянський Союз використовував чотирирівневий план відкритого нумерування. Префікс довгої відстані становив 8.

а) Можна викликати місцевий номер без коду. Місцеві цифри зазвичай складалися з 5-7 цифр, з семизначними цифрами, які зустрічалися тільки в Москві, Ленінграді та Києві. Якщо внутрішній номер регіонального центру мав менше семи цифр, то його міжміський код доповнювали цифрами (зазвичай 2 для адміністративного центру, 6 для другого за величиною міста).
b) В межах тієї ж зони нумерації (найчастіше в межах штату або регіону) зразок був: 8 2X YYYYYY, де 2 замінив трицифровий код зони.
c) Для дзвінків в інші райони потрібно було спочатку зателефонувати на префікс довгої відстані 8, потім, після тону, повний код номераційної зони, який складався з трьохзначного коду і додаткової цифри зони (X), а потім місцевий телефонний номер.
d) Для міжнародних дзвінків потрібно зателефонувати по 8 10 [код країни] [телефонний номер]
Наприклад: 8 10 1 212 XXXXXXX для дзвінка в Нью-Йорк.
Також: 8 10 359 2 XXXXXX для дзвінка в місто Софія.