У наступному тексті визначте ключових командирів і лідерів буддійського повстання 1966 року, витягніть їхні ролі і розмістіть їх у списку.
Буддійське повстання 1966 року (в'єтнамською: Nổi dậy Phật giáo 1966), або більш широко відоме у В'єтнамі як Криза в Центральному В'єтнамі (в'єтнамською: Biến động Miền Trung), було періодом цивільних і військових заворушень у Південному В'єтнамі, здебільшого зосереджених в районі I Корпусу на півночі країни в центральному В'єтнамі. Район є центром в'єтнамського буддизму, і в той час активістичні буддистські ченці і цивільні були на передньому плані опозиції до низки військових хунтів, які правили нацією, а також виразно ставили під сумнів ескалацію війни у В'єтнамі.

Під час правління католицького Нго Сан Дім, дискримінація більшості буддистського населення спричинила зростання буддистських інститутів, оскільки вони прагнули брати участь у національній політиці і отримати краще ставлення. У 1965 році, після серії військових переворотів, що послідували за падінням режиму Дімбю в 1963 році, авіамаршал Нгуен Cao Kỳ і генерал Нгуен Вань Тьо зрештою створили стабільну хунту, що займає посади прем'єр-міністра і глави держави відповідно. Режим Kỳ-Thiệu спочатку був майже феодальною системою, будучи більше союзом воєначальників, ніж державою, оскільки кожен командувач корпусу керував своєю територією як власною фортецею, передаючи деякі з податків, які вони збирали уряду в Сайгоні, і зберігаючи решту для себе. У той час підозри і напруженість продовжувалися між буддистськими і католицькими фракціями у в'єтнамському суспільстві.

Релігійний фактор поєднувався з боротьбою за владу між Чі і генералом Нгуен Чан Ті, командувачем I Корпусу, буддистським місцевим у регіоні і популярним в районі. Ті був сильним офіцером, який розглядався як здатний командир, і Він бачив його як загрозу, як і інші в хунті. У лютому 1966 року Чі брав участь у саміті в Гонолулу, де переконався, що тепер має американську підтримку, щоб піти проти Ті, найсильнішого і найздатнішого з командирів корпусів. У березні 1966 року Чі звільнив Ті і наказав йому виїхати в США під хибним приводом медичного лікування. Це змусило як цивільних, так і деяких підрозділів I Корпусу розпочати широкі цивільні протести проти режиму Kỳ і припинити військові операції проти В'єтнаму. Він грав, дозволивши Ті повернутися в I Корпус, перш ніж відправитися в США, але прибуття генерала в його рідну область тільки підсилювало анти-Кьє почуття. Буддійські активісти, студенти та лоялісти Ти в армії об'єдналися в "Рух боротьби", закликаючи до повернення до цивільного правління і виборів. Тим часом, Ті залишився в I Корпусі і не пішов; страйки і протести зупинили цивільну діяльність в районі, урядові радіостанції були захоплені і використані для анти-Кі кампанії, і військові операції припинилися. Повстання також поширилися на столицю Сайгон та інші міста на південь.

На початку квітня він вирішив переїхати. Він заявив, що Да-Нанг, головний центр Першого корпусу, знаходиться під комуністичним контролем і публічно поклявся вбити мера, який висловив підтримку руху боротьби. Вій перемістив військові сили в місто і поїхав туди, щоб підготуватися до нападу, але був змушений відступити і потім почати обговорення з буддійськими лідерами, оскільки було очевидно, що він не був достатньо сильним, щоб придушити опозицію. Тим часом, він звільнив наступника Ті Нгуен Ван Хуан, тому що він хотів більш тверду спробу відновити контроль, і призначив Тон Тет Đính, щоб замінити його. Đính стверджував, що заспокоїв ситуацію, але Kỳ розглядав ситуацію як заспокоєння, і 15 травня його сили виїхали з Đính і взяли на себе повноваження. Протягом попереднього місяця американські сили також були залучені до протистояння, і Рух боротьби сприйняв їхню участь як пристрасть до Kỳ, що призвело до деяких напружених конфронтацій.

У другій половині травня сили Кьо почали змушувати проблему і поступово знищували боротьбу, оскільки сили повстанського I Корпусу були зношені, незважаючи на деякі американські заперечення, що його агресивні атаки мали потенціал завдати занадто великої коаліційної шкоди. На одному етапі сили Кьо закінчилися бійкою з американськими військами, а пізніше американці опинилися посередині протистояння між в'єтнамськими фракціями щодо шахтованого мосту. Оскільки сили Чі взяли назад Дананг і Хуй в вуличних боях, прихильники руху боротьби бачили американську інтервенцію як про-Кі, а антиамериканські заворушення призвели до того, що деякі американські будівлі були спалені. Тріумф Чі припинив вплив буддистського руху на політику, і він обмежив їхнього лідера Тхіча Трі Кванга до домашнього арешту після цього, тоді як Ті поїхав до Сполучених Штатів.
Нгуен Као: повітряний маршал Південного В'єтнаму, що призвів до буддистського повстання 1966 року. Разом з Нгуен Ван Тьо в 1965 році він заснував стабільну хунту, відому як режим Kỳ-Thiệu і обіймав посаду прем'єр-міністра. Ця хунта відчула загрозу командувачеві Ті I Корпусу, змусивши в результаті його вигнання. Вигнання Ті спричинило широкі громадянські заворушення, відомі як «Рух боротьби». Зрештою, він переміг буддійське повстання, поклавши край впливу буддійського руху на місцеву політику.
Нгуен Чан Ті: генерал Південного В'єтнаму, що привів до буддійського повстання 1966 року. Командувач I Корпусом, Ті був буддистським місцевим жителем регіону і популярним в цьому районі. Його розглядали як сильного офіцера, який вважався здатним командиром. Ті був розглянутий як загроза від Хунти Kỳ-Thiệu, і був висланий до Сполучених Штатів в результаті від Kỳ. Його вигнання спричинило широкі громадянські заворушення, відомі як «Рух боротьби». Ті повернувся до Південного В'єтнаму, щоб допомогти вести буддійське повстання. Зрештою, Ті був переможений, що призвело до його повернення в вигнанні до Сполучених Штатів.