Чи повинен уряд США сплачувати компенсації?
Через можливі питання щодо відповідальності, розподілу і витрат, уряд США не повинен надавати грошові відшкодування нащадкам рабів. Незалежно від того, чи відповідає нинішнє уряд в кінцевому підсумку за поводження з рабами, надання відшкодувань або грошової компенсації за правопорушення уряду стосовно рабів, для нащадків рабів може не бути найбільш практичним вигідним рішенням. Замість цього уряд повинен зосередитися на фінансуванні шкільної освіти, медичної допомоги та спільнот незахищених людей кольору.
Великий недолік у розподілі грошових компенсацій полягає в тому, щоб визначити, які особи або спільноти є нащадками рабів. Оскільки рабство закінчилося понад 150 років тому, «більшість установ не мають достатньо хороших записів, щоб простежити фактичних нащадків рабів» (Джонс). Потенційна неточність в ідентифікації нащадків може призвести до надмірних витрат на відшкодування шкоди, потенційних звинувачень у шахрайстві та безлічі інших скарг.
Відповідальність також відіграє велику роль у визначенні того, чи і як розподіляти грошові відшкодування. Хоча власники плантацій відомі як власники рабів, «Католицька Церква була одним з найбільших інституційних рабовласників в Америці» (Джонс). Інші великі корпорації, які скористалися американською системою рабства, включають як страхові, так і залізничні компанії: «Страхові компанії продавали політики на життя рабських людей (для прибутку їхніх власників, звичайно ж) або підписували поїздки рабів. Залізниці використовували рабську працю і отримували прибуток від перевезення бавовни або рису, вироблених рабськими роботами плантацій» (Джонс). Враховуючи, що як релігійні, так і промислові групи також мали досить великий вплив на американську рабську систему, відповідальність уряду відшкодувати нащадкам рабів здається необґрунтованою.
Для того, щоб бути в змозі платити нащадкам рабів, уряду також доведеться витратити надмірну суму грошей. Оплата рабської праці вимагає додавання 24 годин, 365 днів, протягом 246 років, плюс інфляція, загальна сума оцінюється в 10 трильйонів доларів. Навіть в менших кількостях «насіння кожного рахунку з 25 000 доларів коштуватиме уряду 100 мільярдів доларів на рік, що дорівнює «близько 2% федеральних витрат зараз» (Huddleston). Чи варта ця сума? Під час свого свідчення Беккетт стверджував, що грошові відшкодування не мають сенсу. Викидання грошей на проблему не вирішить її: це не покінчить з расизмом, і це змусить економіку зануритися глибше в борг, створюючи більше проблем, ніж вона вирішує (Беккетт). Не тільки ці відшкодування були б марною витратою грошей платників податків, але зрозуміло, що «більшість американців не були рабськими власниками і навіть на Півдні, тільки кожен п'ятий володів рабами», більш переконливо, «багато американців сьогодні не мають жодного зв'язку з рабством, оскільки вони іммігрували сюди після 1865 року» (Джерело G).
Аргументи можуть бути висунуті на користь дисбалансу компенсацій, оскільки меншини, такі як корінні племена Америки, отримали землю і грошові компенсації від уряду США. Хоча ці меншини отримали відшкодування, ці відшкодування безпосередньо жертвам. Таблиця попередніх виплат компенсацій, зроблених меншинам / расово-цільовим групам, що охоплюють період з 1952-1990. Найновіша і найбільша виплата була в 1990 році від уряду США японським американським громадянам в розмірі 1,2 мільярда доларів (приблизно 20 000 доларів кожен) у відповідь на японські табори під час Другої світової війни (Джерело D). Хоча ці виплати були здійснені цим меншинним групам, всі ці відшкодування були наказані в той час, коли первісні жертви несправедливості були ще живі, не більше 150 років після того, як цей факт стався.
Однак повне звільнення від репарацій не слід адмініструвати. Зосередження нашої уваги на кращих способах відплати нащадкам рабів було б в цілому вигідним для країни, оскільки Наталі стверджувала, що нащадки не мають багатства. Враховуючи, що основним джерелом багатства є спадщина, відсутність володіння чорною власністю означає менш відмінну спадщину серед чорних сімей для майбутніх поколінь (Nathalie). Хоча відшкодування може бути витрачено в громадах нащадків і недофінансованих чорних сімей, це впливає на людей, які можуть не бути нащадками, не специфічними для жертв: «Одержувачами відшкодування повинні бути «прямі жертви несправедливості або їхні безпосередні родини» (Джерело G). Незважаючи на це, колишній президент США Барак Обама заявив, що «найкращі відшкодування, які ми можемо забезпечити, - це хороші школи у внутрішньому місті і робочі місця для безробітних», і що ці відшкодування можуть потенційно «приймати форму урядових програм, щоб допомогти страждаючим людям всіх рас» (Джерело E). Під час свого свідчення Мішель погодилася, стверджуючи, що використання компенсацій як способу створення кращих шкіл і робочих місць для людей, які борються, є більш вигідним способом використання цих грошових компенсацій (Мішель). В цілому, уряд США, замість того, щоб розподіляти платежі окремим особам або громадам, повинен зосередитися на фінансуванні недоторканих або дискримінаційних громад традиційно чорного походження, оскільки такий підхід створить більше можливостей і рівності для дискримінаційних чорних громад.