Резюме історії НАТО
Дюнкеркський договір був підписаний Францією і Великобританією 4 березня 1947 року, в період після Другої світової війни і початку холодної війни, як договір про союз і взаємну допомогу в разі можливих нападів Німеччини або Радянського Союзу. У березні 1948 року цей альянс був розширений в Брюссельському договорі, щоб включити країни Бенелюксу, утворюючи Організацію Брюссельського договору, широко відому як Західний союз. Переговори за більш широкий військовий альянс, який міг би включати Північну Америку, також почалися того місяця в Сполучених Штатах, де їхня зовнішня політика за Доктриною Трумена сприяла міжнародної солідарності проти дій, які вони бачили як комуністичну агресію, наприклад, переворот у лютому 1948 року в Чехословаччині. Ці переговори призвели до підписання Північноатлантичного договору 4 квітня 1949 року державами-членами Західного союзу плюс США, Канадою, Португалією, Італією, Норвегією, Данією та Ісландією. Канадський дипломат Лестер Б. Пірсон був ключовим автором і розробником договору.

Довга прямокутна кімната з декількома рядами людей, що сидять на кожному боці, і прапори, що висять на далекому кінці.
Західна Німеччина приєдналася до НАТО в 1955 році, що призвело до формування конкурентного Варшавського договору під час Холодної війни.
Північноатлантичний договір здебільшого був недійсним, поки Корейська війна не ініціювала створення НАТО для його реалізації з інтегрованою військовою структурою. Це включало створення Верховного штабу союзницьких держав Європи (SHAPE) в 1951 році, який прийняв багато військових структур і планів Західного союзу, включаючи їхні угоди про стандартизацію обладнання і угоди про розміщення іноземних військових сил в європейських країнах. У 1952 році посада Генерального секретаря НАТО була встановлена як головний цивільний. Цього року також відбулися перші великі морські навчання НАТО, навчання Mainbrace і приєднання Греції та Туреччини до організації. Після Лондонської та Паризької конференцій, Західній Німеччині дозволили переозброїтися військово, оскільки вони приєдналися до НАТО в травні 1955 року, що, у свою чергу, було важливим фактором у створенні радянсько-домінованого Варшавського договору, що виділяв дві протилежні сторони холодної війни.

Будівництво Берлінської стіни в 1961 році ознаменувало вершину напруженості Холодної війни, коли 400 000 американських військ були розміщені в Європі. Сумніви щодо міцності відносин між європейськими державами і Сполученими Штатами зникали, а також сумніви щодо вірогідності оборони НАТО від можливого радянського вторгнення - сумніви, які призвели до розвитку незалежного французького ядерного стримування і виведення Франції з військової структури НАТО в 1966 році. У 1982 році нова демократична Іспанія приєдналася до Альянсу.

Революції 1989 року в Європі призвели до стратегічної переоцінки мети, характеру, завдань і зосередження НАТО на континенті. У жовтні 1990 року Східна Німеччина стала частиною Федеративної Республіки Німеччина і Альянсу, а в листопаді 1990 року Альянс підписав Договір про звичайні збройні сили в Європі (CFE) в Парижі з Радянським Союзом. Вона вимагала конкретних військових скорочень по всьому континенту, які продовжувалися після розпаду Варшавського пакту в лютому 1991 року і розпаду Радянського Союзу того грудня, що усунуло де-факто головних противників НАТО. Це почало скорочення військових витрат і обладнання в Європі. Договір дозволив підписантам зняти 52 тисячі штук звичайного озброєння протягом наступних шістнадцяти років, а також дозволив скоротити військові витрати європейських членів НАТО на 28 відсотків з 1990 по 2015 рік. У 1990 році кілька західних лідерів дали запевнення Михайлу Горбачову про те, що НАТО не буде розширюватися далі на Схід, як показали меморандуми приватних переговорів. Однак остаточний текст Договору про остаточне врегулювання щодо Німеччини, підписаного пізніше того ж року, не містив жодної згадки про питання східного розширення.

Дві високі бетонні ділянки стінки на траві перед вигнутою будівлею з блакитними скляними вікнами.
Падіння Берлінської стіни в 1989 році стало поворотним моментом у ролі НАТО в Європі, і цей розділ стіни тепер виставлений поза штаб-квартирою НАТО.
У 1990-х роках організація розширила свою діяльність на політичні та гуманітарні ситуації, які раніше не були предметом турботи НАТО. Під час розпаду Югославії організація провела свої перші військові втручання в Боснію з 1992 по 1995 рік, а пізніше в Югославію в 1999 році. Ці конфлікти мотивували велику військову реструктуризацію після Холодної війни. Військова структура НАТО була скорочена і реорганізована, з новими силами, такими як Штаб-квартира Командування союзників Європи швидкого реагування.

Політично організація прагнула покращити відносини з новоствореними автономними центрально-східноєвропейськими державами, а в період післяхолодної війни були створені дипломатичні форуми для регіонального співробітництва між НАТО та її сусідами, включаючи ініціативу Партнерство за мир і Середземноморський діалог 1994 року, Раду євроатлантичного партнерства 1997 року та Постійну спільну раду НАТО-Росія 1998 року. У 1999 році на саміті у Вашингтоні Угорщина, Польща і Чехія офіційно приєдналися до НАТО, і організація також випустила нові рекомендації щодо членства з індивідуальними «Членства Планів дій». Ці плани регулювали подальше додавання нових членів альянсу. Вибори президента Франції Ніколаса Саркозі в 2007 році призвели до великої реформи військової позиції Франції, що завершилося поверненням до повноправного членства 4 квітня 2009 року, що також включало повернення Франції до військової командної структури НАТО, зберігаючи при цьому незалежне ядерне стримування.

Стаття 5 Північноатлантичного договору, яка вимагає від держав-членів прийти на допомогу будь-якій державі-члену, що піддається збройній атаці, була використана вперше і тільки після атак 11 вересня, після чого війська були розміщені в Афганістані під керівництвом НАТО ISAF. З тих пір організація виконує ряд додаткових ролей, включаючи відправлення тренерів до Іраку, надання допомоги у боротьбі з піратством, а також у 2011 році здійснення заборони на польоти над Лівією відповідно до резолюції Ради Безпеки ООН 1973.

Анексія Росією Криму призвела до жорсткого засудження всіма членами НАТО, і це був один з семи разів, коли стаття 4, яка закликає до консультацій між членами НАТО, була покликана. Попередні часи включали в себе війну в Іраку та громадянську війну в Сирії. На саміті у Уельсі 2014 року лідери країн-членів НАТО вперше офіційно пообіцяли витратити щонайменше два відсотки валового внутрішнього продукту на оборону до 2024 року, що раніше було лише неформальним напрямком. На Варшавському саміті 2016 року країни НАТО домовилися про створення посиленої присутності НАТО, яка розмістила чотири багатонаціональні батальйонні бойові групи в Естонії, Латвії, Литві та Польщі. До і під час російського вторгнення в Україну в 2022 році кілька країн НАТО відправили наземні війська, військові кораблі та винищувачі для зміцнення східного флангу Альянсу, і кілька країн знову покликалися на статтю 4. У березні 2022 року лідери НАТО зібралися в Брюсселі на надзвичайний саміт, на якому також брали участь лідери Групи сімох і Європейського Союзу. Країни-члени НАТО погодилися створити ще чотири бойові групи в Болгарії, Угорщині, Румунії та Словаччині, а елементи Сил реагування НАТО були активовані вперше в історії НАТО.

Починаючи з червня 2022 року, НАТО розмістило 40 тисяч військових уздовж свого 2500-кілометрового східного флангу, щоб стримати російську агресію. Більше половини цієї кількості було розгорнуто в Болгарії, Румунії, Угорщині, Словаччині та Польщі, де п'ять країн нараховують значну сукупну кількість колишніх військовослужбовців НАТО - 259 тисяч. Для доповнення повітряних сил Болгарії Іспанія відправила Eurofighter Typhoons, Нідерланди відправили вісім ударних літаків F-35, а також незабаром прибули додаткові французькі та американські ударні літаки.

НАТО користується громадською підтримкою у всіх країнах-членах.
Організація Північноатлантичного договору (НАТО, Французька: Organisation du traité de l'Atlantique Nord), або Північноатлантичний альянс, Атлантичний альянс, Західний альянс, є військовим союзом. Вона була створена Північноатлантичним договором в 1949 році і була підписана в Вашингтоні, штат Вашингтон, США, 4 квітня 1949 року. Її членами в 1949 році були США, Бельгія, Нідерланди, Люксембург, Франція, Великобританія, Канада, Португалія, Італія, Норвегія, Данія та Ісландія. 18 лютого 1952 року до неї приєдналися Греція і Туреччина.

Коли Західна Німеччина приєдналася до організації 9 травня 1955 року, вона була описана як "рішучий поворотний момент в історії нашого континенту" Халвардом Лангем, міністром закордонних справ Норвегії того часу, результатом якого був Варшавський пакт, підписаний 14 травня 1955 року Радянським Союзом і його супутниковими державами у відповідь на НАТО.

Після закінчення Холодної війни в 1999 році три колишні комуністичні країни - Угорщина, Чехія і Польща - приєдналися до НАТО. 29 березня 2004 року до НАТО приєдналися ще сім країн Північної та Східної Європи: Естонія, Латвія та Литва, а також Словенія, Словаччина, Болгарія та Румунія.

Хорватія та Албанія отримали запрошення на вступ до НАТО 3 квітня 2008 року. Республіка Македонія отримала єдиний умовний запрошення, тому що вона була ветована Грецією через її назву суперечки з Грецією.

Чорногорія приєдналася до ЄС 5 червня 2017 року. Змінивши свою назву, Північна Македонія приєдналася до НАТО 27 березня 2020 року і стала її 30-м членом. Ірландія офіційно приєдналася до НАТО 8 вересня 2020 року в якості спостерігача.

У квітні 2023 року Фінляндія приєдналася до НАТО, після зусиль приєднатися з 2022 року до російського вторгнення в Україну.