З наступного абзацу, які податки / дії призвели до американської революції?
1764—1766: Податки накладені і зняті
Основні статті: Закон про цукор, Закон про валюту, Закони про квартири, Закон про штамп 1765 і Закон про декларацію
Додаткова інформація: Ніякого оподаткування без представництва та віртуального представництва

Повідомлення про Закон про штампу 1765 року в колоніальній газеті
У 1764 році парламент прийняв Закон про цукор, що зменшує існуючі мита на цукор і меласу, але передбачає більш жорсткі заходи з виконання і збору. Того ж року прем'єр-міністр Джордж Гренвілл запропонував прямі податки на колонії, щоб збільшити доходи, але він відклав дії, щоб побачити, чи запропонують колонії який-небудь спосіб збільшити доходи самі.

Гренвілл стверджував в 1762 році, що весь дохід звичайних будинків в Америці становив один-два тисячі фунтів стерлінгів на рік, і що англійський чекер платив від семи до восьми тисяч фунтів на рік, щоб зібрати. Адам Сміт писав у книзі «Багатство націй», що парламент «ніколи досі не вимагав від [американських колоній] нічого, що навіть наближалося до справедливої пропорції до того, що платили їхні колеги-суб'єкти вдома». Бенджамін Франклін згодом засвідчив в парламенті в 1766 році протилежне, повідомляючи, що американці вже внесли значний внесок у захист імперії. Він стверджував, що місцеві колоніальні уряди підняли, обладнали і виплатили 25 000 солдатів, щоб боротися з Францією тільки у французькій та індійській війнах - стільки, скільки Британія сама відправила - і витратила багато мільйонів з американських казначейств, щоб зробити це.

Парламент нарешті прийняв Закон про штамп у березні 1765 року, який вперше ввів прямі податки на колонії. Усі офіційні документи, газети, альманахи і брошури повинні були мати штампи — навіть палуби ігрових карток. Колоністи не заперечували, що податки були високими; вони насправді були низькими. Вони заперечували проти їхньої відсутності представництва в парламенті, що не дало їм жодного голосу щодо законодавства, що впливає на них. Британці, однак, реагували на зовсім інший випадок: на закінчення недавньої війни короні довелося мати справу з приблизно 1500 політично добре пов'язаними офіцерами британської армії. Рішення було прийнято, щоб тримати їх на активній службі з повною оплатою, але вони - і їхні команди - також повинні були бути десь розміщені. Розташування постійної армії у Великій Британії в мирний час було політично неприйнятним, тому вони вирішили розмістити їх в Америці і змусити американців сплатити їх через новий податок. Однак солдати не мали військової місії; вони не були там, щоб захистити колонії, тому що не було нинішньої загрози колоніям.

Сини Свободи утворилися незабаром після закону в 1765 році, і вони використовували публічні демонстрації, бойкоти і погрози насильством, щоб забезпечити, що британські податкові закони були невиконані. У Бостоні сини Свободи спалили записи віце-адміралтейського суду і пограбували будинок головного судді Томаса Хатчинсона. Кілька законодавчих органів закликали до об'єднаних дій, і дев'ять колоній відправили делегатів на конгрес Stamp Act в Нью-Йорку в жовтні. Модератори під керівництвом Джона Дікінсона склали Декларацію прав і заперечень, в якій говорилося, що податки, прийняті без представництва, порушували їхні права як англійців, а колоністи підкреслили свою рішучість, бойкотуючи імпорт британських товарів.

Парламент у Вестмінстері бачив себе як вищий законодавчий орган у всій імперії і, таким чином, мав право стягувати будь-який податок без схвалення колоніалів або навіть консультацій. Вони стверджували, що колонії були юридично британськими корпораціями, підпорядкованими британському парламенту, і вони вказували на численні випадки, коли парламент в минулому прийняв закони, які були обов'язковими для колоній. Парламент наполягав на тому, що колоністи ефективно користувалися «віртуальним представництвом», як це робили більшість британців, оскільки лише невелика меншість британського населення обирала представників до парламенту. Однак американці, такі як Джеймс Отіс, стверджували, що в парламенті ніхто не відповідає конкретно за будь-який колоніальний виборчий округ, тому вони не були "практично представлені" ніким в парламенті взагалі.

Уряд Рокінгема прийшов до влади в липні 1765 року, і парламент обговорював, чи скасувати податок на штамп або відправити армію для його здійснення. Бенджамін Франклін висунув справу для скасування, пояснюючи, що колонії витратили велику кількість людської сили, грошей і крові на захист імперії в серії воєн проти французів і корінних народів, і що подальші податки, які платять за ці війни, були несправедливими і можуть призвести до повстання. Парламент погодився і скасував податок 21 лютого 1766 року, але вони наполягали на Деклараційному акті від березня 1766 року, що вони зберігають повну владу робити закони для колоній "у всіх випадках". Проте, скасування викликало широке святкування в колоніях.

1767–1773: Закони Тауншенда і Закон про чай
Основні статті: Townshend Acts and Tea Act
Додаткова інформація: Криза 1772 року, Массачусетський круглий лист, Бостонська масакра і Бостонська чайна вечірка

Лист III з листів Джона Дікінсона від фермера в Пенсильванії, опублікований в Пенсильванській хроніці, грудень 1767
У 1767 році Парламент прийняв Закони Тауншенда, які вводили мита на ряд основних товарів, включаючи папір, скло і чай, і створив митну раду в Бостоні, щоб більш суворо виконувати правила торгівлі. Нові податки були введені з переконання, що американці виступали лише проти внутрішніх податків, а не зовнішніх податків, таких як мита. Однак у своїй широко прочитаній брошюрі «Листи фермера з Пенсільванії» Джон Дікінсон виступав проти конституційності актів, оскільки їх метою було збільшення доходів, а не регулювання торгівлі. Колоністи відповіли на податки, організовуючи нові бойкоти британських товарів. Ці бойкоти були менш ефективними, однак, оскільки товари, оподатковані Законами Townshend, широко використовувалися.

У лютому 1768 року Асамблея Массачусетського затоки випустила круглий лист іншим колоніям, закликаючи їх скоординувати опір. Губернатор розпустив асамблею, коли вона відмовилася скасувати лист. Тим часом, бунт вибухнув у Бостоні в червні 1768 року через захоплення судна Liberty, що належить Джону Хенкоку, за нібито контрабанду. Митні чиновники були змушені втекти, змушуючи британців розмістити війська в Бостоні. Бостонське містечко оголосило, що ніякого підпорядкування парламентським законам не було, і закликало скликати конвенцію. Конвенція зібралася, але випустила лише невеликий протест, перш ніж розпустити себе. У січні 1769 року парламент відреагував на заворушення, реагуючи на Закон про зраду 1543 року, який закликав суб'єктів за межами королівства зіткнутися з судом за зраду в Англії. Губернатору штату Массачусетс було наказано зібрати докази цієї зради, і загроза викликала широке обурення, хоча вона не була здійснена.

5 березня 1770 року велика натовп зібралася навколо групи британських солдатів на Бостонській вулиці. Натовп зростав загрозливим, кидаючи на них снігові кулі, скелі і уламки. Один солдат був збитий і впав. Не було наказу стріляти, але солдати впали в паніку і розстріляли натовп. Внаслідок стрілянини загинули 11 людей, троє цивільних загинули від поранень на місці стрілянини, двоє померли незабаром після інциденту. Ця подія отримала назву Бостонська різанина. Солдати були судимі і звільнені (захищався Джоном Адамсом), але широко поширені описи незабаром почали перетворювати колоніальні настрої проти британців. Це прискорило спадну спіраль у відносинах між Великобританією та провінцією Массачусетс.

Нове міністерство під керівництвом лорда Норта прийшло до влади в 1770 році, і парламент скасував всі податки, крім податку на чай, відмовившись від своїх зусиль, щоб збільшити доходи, зберігаючи право на податки. Це тимчасово вирішило кризу, і бойкот британських товарів в значній мірі припинився, тільки більш радикальні патріоти, такі як Семюел Адамс, продовжували агітувати. [Коли потрібна цитата]


9 червня 1772 року Sons of Liberty спалили HMS Gaspee, британського митного шнура в затоці Наррагансетт.
У червні 1772 року американські патріоти, включаючи Джона Брауна, спалили британський військовий корабель, який енергійно застосовував непопулярні правила торгівлі, в тому, що стало відоме як Гаспійська справа. Справу розслідували з приводу можливої зради, але ніяких дій не було вжито.

У 1772 році стало відомо, що корона має намір виплачувати фіксовані зарплати губернаторам і суддям Массачусетсу, які були сплачені місцевими властями. Це зменшить вплив колоніальних представників на їх уряд. Самуель Адамс в Бостоні вирішив створити нові Комітети Кореспонденції, які зв'язували патріотів у всіх 13 колоніях і в кінцевому підсумку забезпечили основу для повстанського уряду. Вірджинія, найбільша колонія, заснувала Комітет кореспонденції на початку 1773 року, на якому служили Патрік Генрі і Томас Джефферсон.

Загалом близько 7000-8000 патріотів служили на Комітетах кореспонденції на колоніальному та місцевому рівнях, що складають більшість лідерів у своїх громадах. Лоялісти були виключені. Комітети стали лідерами американського опору британським діям, а пізніше багато в чому визначали військові зусилля на державному та місцевому рівнях. Коли Перший Континентальний Конгрес вирішив бойкотувати британську продукцію, колоніальні та місцеві комітети взяли на себе відповідальність, вивчивши торговельні записи і опублікувавши імена торговців, які намагалися спростувати бойкот, імпортуючи британські товари.

У 1773 році були опубліковані приватні листи, в яких губернатор Массачусетсу Томас Хатчінсон стверджував, що колоністи не могли користуватися всіма англійськими свободами, і в яких лейтенант губернатор Ендрю Олівер закликав безпосередньо платити колоніальним чиновникам. Зміст листів був використаний як доказ систематичного сюжету проти американських прав, і дискредитував Хатчінсона в очах народу; колоніальна асамблея просила про його відкликання. Бенджамін Франклін, генерал-поштовий майстер для колоній, визнав, що він вилучив листи, що призвело до того, що його образили британські чиновники і зняли зі своєї посади.


16 грудня 1773 року Бостонська чайна партія на чолі з Самуелем Адамсом і Синами Свободи стала основою американського патріотизму.
Між тим, парламент прийняв Закон про чай, що знижує ціну оподатковуваного чаю, що експортується в колонії, щоб допомогти Британській Ост-Індській Компанії продати контрабандний неоподатковуваний голландський чай. Спеціальні консультанти були призначені для продажу чаю, щоб обійти колоніальних торговців. Проти закону виступили ті, хто виступав проти податків, а також контрабандисти, які виступали проти втрати бізнесу. У більшості випадків американці змушували отримувачів подати у відставку, і чай був відкинутий, але губернатор штату Массачусетс Хатчінсон відмовився дозволити бостонським купцям піддатися тиску. Міська нарада в Бостоні визначила, що чай не буде висаджений, і ігнорувала вимогу губернатора розсіяти. 16 грудня 1773 року група чоловіків, під керівництвом Семюеля Адамса і одягнених, щоб викликати зовнішній вигляд корінних народів, увійшли на судна Ост-Індської компанії і скинули 10 000 фунтів стерлінгів чаю з їхніх володінь (приблизно 636 000 фунтів стерлінгів у 2008 році) в Бостонську гавань. Десятиліттями пізніше ця подія стала відома як Бостонська чайна вечірка і залишається значною частиною американського патріотизму.

1774—1775: Нетолерантні дії
Основна стаття: Нетолерантні дії
Додаткова інформація: Закон Квебеку та Континентальна асоціація

У 1774 році зйомки з журналу The London Magazine зображують прем'єр-міністра лорда Норта, автора Бостонського портового закону, що змушує нестерпні дії в горло Америки, чиї руки стримують лорд Головний суддя Мансфілд, і розбитий "Бостонська петиція" покладено на землю поруч з нею. Лорд Сендвіч піднімає її ноги і піднімає її сукні; за ними Мати Британія плаче, а Франція і Іспанія дивляться.
Британський уряд відповів шляхом прийняття декількох заходів, які стали відомі як «Нестерпні акти», що ще більше потемніло колоніальну думку щодо Англії. Вони складалися з чотирьох законів, прийнятих британським парламентом. Першим був Массачусетський урядовий акт, який змінював Массачусетську хартію і обмежував міські збори. Другий акт був Закон про адміністрування юстиції, який наказав, що всі британські солдати, які будуть судимі, повинні були бути розібрані в Британії, а не в колоніях. Третій акт був Boston Port Act, який закрив порт Бостона, поки британці не отримали компенсацію за чай, втрачений в Boston Tea Party. Четвертим законом був Закон про квартири 1774 року, який дозволяв королівським губернаторам розміщувати британські війська в будинках громадян без дозволу власника.

У відповідь, массачусетські патріоти випустили рішення Суффолка і сформували альтернативний тіньовий уряд, відомий як Провінційний конгрес, який почав тренувати міліцію за межами британського окупованого Бостона. У вересні 1774 року був скликаний Перший Континентальний Конгрес, що складався з представників з кожної колонії, щоб служити засобом для обговорення і колективних дій. Під час таємних дебатів консерватор Джозеф Галлоуей запропонував створення колоніального парламенту, який міг би схвалювати або не схвалювати акти британського парламенту, але його ідея була представлена голосами від 6 до 5 і згодом була вилучена з запису. Конгрес закликав до бойкоту, починаючи з 1 грудня 1774 року, всіх британських товарів; він був застосований новими місцевими комітетами, уповноваженими Конгресом.
Наступні акти, прийняті британським парламентом, призвели до американської революції:
1) Закон про цукор 1764 року передбачав більш суворі заходи щодо здійснення і збору податків на цукор.
2) Закон про штампи 1765 року ввів прямі податки на офіційні документи, газети, альманахи, брошури і ігрові картки.
3) Деклараційний акт 1766 року оголосив, що британський парламент зберігає повні податкові повноваження для американських колоній.
4) Закони Townshend в 1767 додали мита на такі товари, як папір, скло і чай.
5) Закон про чай 1773 року знизив податки на чай на користь Британської Ост-Індської Компанії.
6) Так звані «Нестерпні акти» 1774 року складалися з 4 законів, які збільшували суверенітет Британії над американськими колоніями. Ці закони включають в себе право Британії обмежувати міські збори, судити британських солдатів за злочини, вчинені в американських колоніях, закривати порт Бостона і вимагати розміщення британських військ у будинках громадян.