З огляду на цей параграф про експеримент, який привів до відкриття пеніциліну сером Олександром Флемінгом, скажіть мені, на яких типах бактерій пеніцилін має антибактеріальний ефект, і перерахуйте умови, які були необхідні для відкриття пеніциліну.
До 1927 року Флемінг досліджував властивості стафілококів. Він вже був добре відомий зі своєї попередньої роботи, і розробив репутацію блискучого дослідника. У 1928 році він вивчив варіацію Staphylococcus aureus, вирощеної в природних умовах, після роботи Джозефа Уорвіка Біггера, який виявив, що бактерія може рости в різні типи (штами). 3 вересня 1928 року Флемінг повернувся в свою лабораторію після відпустки з сім'єю в Суффолку. Перед від'їздом на відпустку він прищепив стафілококів на культурологічні пластини і залишив їх на лавці в куточку своєї лабораторії. Повернувшись, Флемінг помітив, що одна культура була забруднена грибом, і що колонії стафілококів, що безпосередньо оточують гриб, були знищені, тоді як інші колонії стафілококів далі були нормальними, знаменито зауваживши: «Це смішно». Флемінг показав забруднену культуру своїй колишній помічниці Мерлін Прайс, яка нагадала йому: «Так ви відкрили лізозим». Він ідентифікував форму як з роду Penicillium. Він підозрював, що це P. chrysogenum, але колега Чарльз Дж. La Touche ідентифікував його як P. rubrum. (Це пізніше було виправлено як P. notatum, а потім офіційно прийнято як P. chrysogenum; в 2011 році це було вирішено як P. notatum. Рубіна )
Лабораторія, в якій Флемінг відкрив і випробував пеніцилін, зберігається як музей лабораторії Олександра Флемінга в лікарні Святої Марії, Падінгтон. Джерело грибкового забруднювача було встановлено в 1966 році як похід з кімнати Ла-Туче, яка знаходилася безпосередньо під Флемінгом.
Флемінг виростив форму в чистій культурі і виявив, що бульйон культури містив антибактеріальну речовину. Він досліджував його антибактеріальну дію на багато організмів, і помітив, що він впливає на бактерії, такі як стафілококи та багато інших грампозитивних збудників, які викликають жовтяницю, пневмонію, менінгіт і дифтерію, але не тиф або паратифову лихоманку, які викликаються грамнегативними бактеріями, для яких він шукав лікування в той час. Це також вплинуло на Neisseria gonorrhoeae, що викликає гонорею, хоча ця бактерія є грамнегативною. Після декількох місяців, назвавши його «молочним соком» або «інгібітором», він назвав його пеніциліном 7 березня 1929 року за антибактеріальною речовиною, присутньою в мулі.
Пеніцилін володіє антибактеріальною дією ряду грампозитивних бактерій, включаючи, але не обмежуючись бактеріями, які викликають менінгіт, дифтерію, пневмонію, лихоманку. Він також діє на (Грам-позитивні) стафілококкові бактерії, які викликають інфекції шкіри та м'яких тканин, такі як кипіння. Також було виявлено, що пеніцилін має антибактеріальну дію на грам-негативні бактерії, які викликають гонорею. Було ряд випадкових обставин, які об'єдналися, щоб дозволити відкриття пеніциліну, одним з яких був вибір сер Олександра провести відпустку зі своєю сім'єю після залишення стафілококових бактерій в культурі в його лабораторії перед від'їздом. Анекдотично, сэр Олександр був трохи занедбаний з лабораторною гігієною, яка сприяла його попередньому відкриттю лізозиму, і здається, що така ж відсутність турботи була частково відповідальною за відкриття пеніциліну. Нарешті, конкретне розташування його лабораторії і культур відіграло роль - грибковий забруднювач, який мав антибактеріальний вплив на культуру стафілококів, прийшов з лабораторії колег сер Олександра на одному поверсі нижче.