Що таке стоїцизм
Стоїцизм - школа грецької філософії, заснована Зеноном Цицієм в Афінах на початку III століття до н. е. Це філософія особистої доброчесності етики, проінформованої своєю системою логіки і її поглядами на природний світ, стверджуючи, що практика доброчесності є як необхідною, так і достатньою для досягнення еудаймонії (щастя). «Добрий дух»: людина процвітає, живучи етичним життям. Стоїки ідентифікували шлях до евдаїмонії з життям, проведеним в практиці чесноти і житті відповідно до природи.

Поряд з аристотелівською етикою, стоїцька традиція є одним з основних підходів до доброчесності етики. Стоїки особливо відомі тим, що навчають, що "чеснота є єдиним добром" для людей, і що зовнішні речі, такі як здоров'я, багатство і задоволення, не є хорошими або поганими самі по собі (адіафора), але мають цінність як "матеріальні для чесноти, щоб діяти". Багато стоїків, таких як Сенека і Епіктет, підкреслювали, що тому, що «доброчесності достатньо для щастя», мудрець буде емоційно стійким до нещастя. Стоїки також вважали, що певні руйнівні емоції виникають внаслідок помилок судження, і вважали, що люди повинні прагнути до підтримки волі (названої прохаїрезом), яка є "в відповідності з природою". З цієї причини стоїки вважали, що найкращим показником філософії людини є не те, що людина каже, а те, як людина поводиться. Щоб жити добрим життям, потрібно було зрозуміти правила природного порядку, оскільки вони вірили, що все вкорінене в природі.

Стоїцизм процвітав по всьому римському і грецькому світу до 3 століття н.е., і серед його прихильників був імператор Марк Аврелій. Він зазнав спаду після того, як християнство стало державною релігією в 4 столітті н.е. З тих пір він бачив відродження, особливо в Ренесансі (неостоїцизм) і в сучасну епоху (сучасний стоїцизм).
Стоїцизм - школа грецької філософії, заснована Зеноном Цицієм в Афінах на початку III століття до н. е. Це філософія особистої доброчесності етики, проінформованої своєю системою логіки і її поглядами на природний світ, стверджуючи, що практика доброчесності є як необхідною, так і достатньою для досягнення еудаймонії (щастя). «Добрий дух»: людина процвітає, живучи етичним життям. Стоїки ідентифікували шлях до евдаїмонії з життям, проведеним в практиці чесноти і житті відповідно до природи.

Поряд з аристотелівською етикою, стоїцька традиція є одним з основних підходів до доброчесності етики. Стоїки особливо відомі тим, що навчають, що "чеснота є єдиним добром" для людей, і що зовнішні речі, такі як здоров'я, багатство і задоволення, не є хорошими або поганими самі по собі (адіафора), але мають цінність як "матеріальні для чесноти, щоб діяти". Багато стоїків, таких як Сенека і Епіктет, підкреслювали, що тому, що «доброчесності достатньо для щастя», мудрець буде емоційно стійким до нещастя. Стоїки також вважали, що певні руйнівні емоції виникають внаслідок помилок судження, і вважали, що люди повинні прагнути до підтримки волі (названої прохаїрезом), яка є "в відповідності з природою". З цієї причини стоїки вважали, що найкращим показником філософії людини є не те, що людина каже, а те, як людина поводиться. Щоб жити добрим життям, потрібно було зрозуміти правила природного порядку, оскільки вони вірили, що все вкорінене в природі.

Стоїцизм процвітав по всьому римському і грецькому світу до 3 століття н.е., і серед його прихильників був імператор Марк Аврелій. Він зазнав спаду після того, як християнство стало державною релігією в 4 столітті н.е. З тих пір він бачив відродження, особливо в Ренесансі (неостоїцизм) і в сучасну епоху (сучасний стоїцизм).