Чи можете ви написати вірш про стійкий стіл?
Постійний стіл


Дві двері вниз
Стоячи в кутку
Дивлячись у вікно
Це ваш стіл
Повернувся назад
Плакати всім нам
Цікаво, чому ми не чуємо
Іноді шепочувати з секретами для кімнати

Коли двері закриваються, то особливо гучно
Кричати, кричати божевільно
Гнів і самотність
Зараз ми намагаємося знайти свого партнера.
Розповідаємо про те, чому, чому, чому
І тільки коли вона чує, як мешканці в кімнаті запитують і дивляться, вона моліфікується.

Ми відключили його, щоб тримати його тихим
Залиште його високим і високим в тому положенні, яке вам сподобалося найбільше
Крісло закріплено недбало під
Глімінг чистий і ведмідь, beckoning для наступного господаря
Коли всі зайняті
Зустріч на багатьох зустрічах
Вона м'яко звучить (зазвичай та ж пісня, яку ви навчили), здавалося б, задоволена і щаслива

Люди входять, приходять і йдуть
А спостерігач спостерігає і чекає на перерву
Хочеться вставити щось дивне і смішне
Я б’юся, коли приходжу
Він знає, я знаю
Я знаю, я знаю! Хххххххх!
«Ми працюємо над цим», – сказав він
Вона піднімає на мене плече
Я обертаю на нього очі і трясу голову
«Не достатньо!», він кидає на мене, коли я схиляюся ходити назад

Шукаючи, я залишаюся поза увагою
У пошуках нового партнера
Специфікації на руці, упущення на задній частині горла
Хтось розумний, але достатньо дурний
Хтось командує, але підпорядкований
Людина сучасна, але зріла
Хтось хороший, але не занадто
«Хтось, хто залишиться», – шепоче стіл, сподіваючись

Я грімаю і кажу:
«Я збираю когось достатньо великого для столу!»

Сміється і сміється над мною
Коли спогади запливають у
І я теж починаю сміятися
І стіл і я ділимося сміхом

«Ні, це не смішно», – сказав він
Стілець закручується і нарешті залишається тихим

Одного разу, коли всі зникли, я влучив і стояв перед нею.
Підсилюйте його і натисніть кнопку вниз, щоб я міг відпочити на ліктях на його гладкій поверхні
І я дивлюся в темне вікно
«В єдності ми ділимося важким подихом»
Шокований, я шепочу: «Нова людина буде тут незабаром, і я піду.
Дивіться на всіх, чи не так?»
Стілець тихо занурюється в горло

Я беру помаранчеву наклейку і ніжно натискаю її під собою, щоб нагадати про свою обіцянку.
І потім спуститися два двері, щоб додати один до мого власного столу, перш ніж повернутися додому на ніч
Як ліфт веде мене вниз, стіл сканує порожній офіс, глибоко вдихає, і стоїть на готовий, білий лицар сміливий, але тремтіння, і починає гуморить вашу пісню.