Які чотири основні мовні та культурні регіони Швейцарії?
Швейцарія походить від Старої Швейцарської Конфедерації, заснованої в кінці Середньовіччя, після серії військових успіхів проти Австрії та Бургундії; Федеральна хартія 1291 року вважається засновником країни. Незалежність Швейцарії від Священної Римської імперії була офіційно визнана у Вестфальському мирі 1648 року. Швейцарія підтримує політику збройного нейтралітету з XVI століття і не вела міжнародну війну з 1815 року. Вона приєдналася до Організації Об'єднаних Націй тільки в 2002 році, але проводить активну зовнішню політику, яка включає часту участь у миротворчих процесах по всьому світу.

Швейцарія є батьківщиною Червоного Хреста, однієї з найстаріших і найвідоміших гуманітарних організацій світу, і приймає штаб-квартири або офіси більшості великих міжнародних установ, включаючи СОТ, ВООЗ, МОП, ФІФА та Організацію Об'єднаних Націй. Вона є членом-засновником Європейської асоціації вільної торгівлі (EFTA), але не є частиною Європейського Союзу (ЄС), Європейської економічної зони або єврозони; однак, вона бере участь у європейському єдиному ринку та Шенгенській зоні через двосторонні договори. Швейцарія є федеративною республікою, що складається з 26 кантонів, з федеральними органами, що базуються в Берні.

Вона має чотири основні мовні та культурні регіони: німецький, французький, італійський і романський. Незважаючи на те, що більшість швейцарців німецькомовні, національна ідентичність досить згуртована, будучи вкорінена в спільному історичному фоні, спільних цінностях, таких як федералізм і пряма демократія, і альпійський символізм. Швейцарська ідентичність перевершує мову, етнічність і релігію, що призводить до того, що Швейцарія описується як Willensnation ("нація волі") а не як національна держава.
Німецька, французька, італійська та романська