Знайдіть, що було населення Цивілізації Індійської долини з цього параграфа
Цивілізація Індійської долини (IVC), також відома як цивілізація Індійської долини, була цивілізацією бронзового віку в північно-західних регіонах Південної Азії, що тривала від 3300 до 1300 року до н. е., і в зрілій формі 2600 до 1900 року до н. е. Разом з Стародавнім Єгиптом і Месопотамією, це була одна з трьох ранніх цивілізацій Близького Сходу і Південної Азії, і з трьох, найбільш поширені. Її місця охопили територію від більшої частини Пакистану до північно-східного Афганістану та північно-західної Індії. Цивілізація процвітала як в лучній рівнині річки Індус, яка протікає по довжині Пакистану, так і уздовж системи багаторічних мусонних річок, які колись протікали поблизу річки Гаггар-Хакра, сезонної річки на північному заході Індії та на сході Пакистану.

Термін Harappan іноді застосовується до індуської цивілізації після його типового місця Harappa, першого, який був розкопаний на початку 20 століття в тому, що було тоді провінцією Пенджаб Британської Індії і тепер Пенджаб, Пакистан. Відкриття Хараппи і незабаром після цього Мохенджо-даро було кульмінацією роботи, яка почалася після заснування Археологічного обстеження Індії в Британському Ражі в 1861 році. Були ранні і пізні культури під назвою Ранній Хараппан і Пізній Хараппан в тій же області. Ранні Harappan культури були населені з неолітичних культур, найдавнішим і найвідомішим з яких є Mehrgarh, в Балочистані, Пакистан. Цивілізацію Хараппан іноді називають Зрілою Хараппан, щоб відрізнити її від попередніх культур.

Міста стародавнього Інда були відомі своїм міським плануванням, печеними цегляними будинками, складними системами дренажу, системами водопостачання, скупченнями великих нежитлових будівель, техніками ремісництва і металургії. Мохенджо-даро і Хараппа, ймовірно, виросли, щоб містити від 30 000 до 60 000 особин, і цивілізація могла містити від одного до п'яти мільйонів особин під час свого розквіту. Поступове висушування регіону протягом 3-го тисячоліття до н. е. могло стати початковим стимулом для його урбанізації. Зрештою, воно також зменшило водопостачання настільки, щоб призвести до загибелі цивілізації і розсіяти її населення на схід.

Незважаючи на те, що було зареєстровано понад тисячу місць зрілого Хараппан і майже сто розкопаних, існує п'ять великих міських центрів: Мохенджо-даро в нижній долині Індуса (заголошеного в 1980 році Всесвітньою спадщиною ЮНЕСКО як "Археологічні руїни в Моенджодаро"), Хараппа в західній частині Пенджабу, Ганерівала в пустелі Холістан, Дхолавіра в західній частині Гуджарату (заголошена в 2021 році Всесвітньою спадщиною ЮНЕСКО як "Дхолавіра: Місто Хараппан"), і Рахігархі в Харіана. Мова Хараппан безпосередньо не засвідчується, і її приналежність невизначена, оскільки індуський сценарій залишився нерозшифрованим. Відносини з дравідійською або еламо-дравідійською мовною родиною сприяють частині вчених.
Цивілізація долини Індус на піку свого існування мала населення від одного до п'яти мільйонів чоловік.