Які існують оборонні механізми?
Різні теоретики мають різні категорії та концептуализації оборонних механізмів. Великі огляди теорій оборонних механізмів доступні з Paulhus, Fridhandler and Hayes (1997) і Cramer (1991). Журнал особистості опублікував спеціальний номер про захисні механізми (1998).

У першій книзі про оборонні механізми, «Его і механізми оборони» (1936), Анна Фрейд перелічила десять оборонних механізмів, які з'являються в творах свого батька, Зігмунда Фрейда: придушення, регресія, формування реакції, ізоляція, скасування, проекція, інтроекція, повернення проти власної особи, зворотне в протилежне, і сублімація або переміщення.

Зігмунд Фрейд стверджував, що захисні механізми працюють шляхом викривлення ідентичних імпульсів у прийнятні форми або через несвідоме або свідоме блокування цих імпульсів. Анна Фрейд розглядала оборонні механізми як інтелектуальні і рухові автоматизми різного ступеня складності, що виникли в процесі недобровільного і добровільного навчання.

Анна Фрейд представила концепцію сигнальної тривоги; вона заявила, що це "не безпосередньо конфліктна інстинктивна напруга, а сигнал, що відбувається в его очікуваної інстинктивної напруги". Таким чином, сигналізаційна функція тривоги розглядалася як вирішальна, і біологічно адаптована, щоб попередити організм про небезпеку або загрозу його рівновазі. Тривога відчувається як збільшення фізичного або психічного напруження, а сигнал, який організм отримує таким чином, дозволяє вживати оборонних дій стосовно сприйнятої небезпеки.

Обидва Фрейда вивчали захисні механізми, але Анна витратила більше часу на дослідження п'яти основних механізмів: репресії, регресії, проекції, формування реакцій і сублімації. Всі захисні механізми є відповідями на тривогу і як свідомість і несвідоме керують стресом соціальної ситуації.

Придушення: коли почуття приховується і змушується від свідомості до несвідомого, тому що воно розглядається як соціально неприйнятне.
Регресія: повернення до раннього стану психічного / фізичного розвитку, що розглядається як «менш вимогливий і безпечний».
Проекція: володіння почуттям, яке вважається соціально неприйнятним, і замість того, щоб зіткнутися з ним, це відчуття або "несвідоме потяг" видно в діях інших людей
Формування реакції: діє протилежним чином, що підсвідоме вказує людині вести себе, «часто перебільшеним і нав'язливим». Наприклад, якщо дружина захоплюється чоловіком, який не є її чоловіком, реакційна формація може змусити її, а не обманювати, стати одержимою тим, щоб показати чоловікові ознаки любові і прихильності.
Сублімація: розглядається як найбільш прийнятний з механізмів, вираження тривоги соціально прийнятними способами
Отто Ф. Кернберг (1967) розробив теорію прикордонної організації особистості, однією з наслідків якої може бути прикордонне розлад особистості. Його теорія заснована на психологічній теорії об'єктних відносин. Організація прикордонної особистості розвивається, коли дитина не може інтегрувати корисні і шкідливі психічні об'єкти разом. Кернберг вважає використання примітивних захисних механізмів центральним для цієї організації особистості. Примітивні психологічні захисні механізми - це проекція, заперечення, дисоціація або розділення, і вони називаються граничними захисними механізмами. Також девальвація і проективна ідентифікація розглядаються як прикордонні оборони.

У класифікації Джорджа Емана Вайланта (1977) оборони утворюють континуум, пов'язаний з їх психоаналітичним рівнем розвитку. Вони класифікуються на патологічні, незрілі, невротичні та «зрілі» оборони.

Теорія Роберта Плучіка (1979) розглядає оборони як похідні основних емоцій, які, у свою чергу, пов'язані з конкретними діагностичними структурами. Згідно з його теорією, реакційне формування відноситься до радості (і маніакальних рис), заперечення відноситься до прийняття (і гістріонічних рис), придушення до страху (і пасивності), регресія до здивування (і граничних рис), компенсація до печалі (і депресії), проекція до відрази (і параної), переміщення до гніву (і ворожості) і інтелектуалізація до очікування (і обсесифікації).

Діагностичний і статистичний посібник з психічних розладів (DSM-IV), опублікований Американською психіатричною асоціацією (1994) включає в себе тимчасову діагностичну осі для захисних механізмів. Ця класифікація багато в чому ґрунтується на ієрархічному погляді Вайланта на оборони, але має деякі модифікації. Приклади включають: заперечення, фантазію, раціоналізацію, регресію, ізоляцію, проекцію та переміщення.
Існує кілька визначень оборонного механізму, заснованих на різних теоріях. Взагалі, захисні механізми - це реакції людини на тривогу і те, як свідомість і несвідоме керують стресом соціальної ситуації. Деякі з найпоширеніших механізмів захисту включають:

Придушення: примушування почуття від свідомості до несвідомого, тому що воно вважається соціально неприйнятним.

Регресія: повернення до раннього стану психічного / фізичного розвитку, що вважається менш вимогливим і безпечним.

Проекція: володіння почуттям, яке вважається соціально неприйнятним, і замість того, щоб зіткнутися з ним, це відчуття або "несвідоме потяг" видно в діях інших людей

Формування реакції: діє протилежним чином, що підсвідоме вказує людині вести себе, «часто перебільшеним і нав'язливим». Наприклад, якщо дружина захоплюється чоловіком, який не є її чоловіком, реакційна формація може змусити її, а не обманювати, стати одержимою тим, щоб показати чоловікові ознаки любові і прихильності.

Сублімація: розглядається як найбільш прийнятний з механізмів, вираження тривоги соціально прийнятними способами