Напишіть історію про застрягнення на поїзді
І раптом метро зупиняється. Я впадаю у розчарування. Я чекав місяців, щоб відвідати цю конкретну виставку мистецтва, яка відбувається раз на рік, і тепер я пізно. Я з нетерпінням кидаю ногу. Проходять хвилини, і потяг стає гучним з розлюченими пасажирами.
Я йду в порожню частину поїзда. Я повинен зателефонувати своїм друзям, щоб сказати, що я спізнюся. Я шукав телефон у сумці, але не міг його знайти. Думаю, я забув про це вдома. Я подивився навколо, щоб побачити, чи можу я позичити комусь телефон. Я піднімаюся до людини в сидінні навпроти мене.
«Вибачте, чи є шанс, що я зможу позичити ваш телефон?»
«Немає сенсу закликати когось сюди. Немає жодного сигналу", - відповідає вона
«Дякую вам, в будь-якому випадку», – сказав я і повернувся на своє місце в поразці. Я дивлюся у вікно, щоб побачити, що частина водія метро зникла. Я починаю панікувати, мій розум дивиться на всі найгірші можливі сценарії. Хтось ще помітив? Я сиджу в тиші кілька хвилин, не знаючи, що буде далі.
«Де автомобіль водія?» – кричить хтось. Весь метро сходить з розуму. Я продовжую дивитися через вікно, щоб заблокувати всіх. Я заблукав у сні, поки не побачив тріщину на стіні. Я стрибаю вгору. Починає розповсюджуватися і розповсюджуватися.
Вода починає виливатися, раптом я вже не єдиний, хто помітив це. Всі здивовані Ясно, що я думаю про те ж саме, про що я думаю. Ми будемо потонути.
Я спостерігаю з страху, як вода поширюється швидше і незабаром покриває підлогу метро. Я встиг стрибнути на стілець вчасно, але іншим не пощастило, як мені.
Він починає підніматися до стільців. Вода, здається, ніколи не перестає текти. Потім я бачу інше світло, це пожежники в спеціальному потязі. Я наблизився до вихідних дверей, тому я був одним з перших, хто евакуювався.