Уявіть, що ви – остання жива людина. Ти астронавт і сам і в космосі на борту МКС. Запишіть свої почуття і те, що трапилося, щоб потрапити туди, з детальною історією.
Нарешті це сталося. Я ніколи не думав, що настане той день, коли буде остання крапля в бак для всього людства. Я зобов'язаний собі... ні, я зобов'язаний хоча б комусь, комусь, хто може пам'ятати людську спадщину, якщо в майбутньому є, щоб записати те, що сталося, щоб принаймні дати якийсь вигляд жахам, що розгортаються під мною.

Я завжди був дитиною зіркових очей, дивлячись на небо вгорі і дивлячись, що там вгорі? І здійснилися мої мрії, спочатку літальна школа, а потім військовий пілот, але все вийшло з розуму після того, як мій колишній інструктор в академії запропонував мені місце в програмі NASA Astronaut. Я не міг повірити. Чи піду я в космос? Чи дійсно?

Через кілька важких років я був регулярним членом місії, що летіла назад і вперед між Землею і МКС. Сидіти на вершині ракети, прив'язаної всередині крихітної капсули, не весело, я можу вам сказати, що, але поспіх адреналіну, коли ви застрягаєте на своєму сидінні, що летить через атмосферу, ніколи не старіє.

Але цього разу відчуття було – інше. Я прибув на МКС за графіком і полегшив свого колегу Макса. Вона була щаслива бачити мене, адже шість місяців обертання навколо світу зробили б це для вас. Вона була моїм дорогим другом, але у нас не було багато часу для захоплення і приємних речей. Вона була запланована повернутися в той же день, і пішла незабаром після - з довгим прощанням.

Я завжди мріяв про кращий світ, де люди працювали б разом для покращення людства. З дитинства я любив «Зоряний шлях», місце, де відмінності не мали значення, і всі працювали на благо всіх. Але ми створили інший світ. Світ жадібності, світ егоїзму, світ, де мати більше, ніж інші означає бути кращим, ніж інші.

Ми ніколи насправді не обирали наших лідерів, або якщо ми це зробили, це наша провина. Через кілька років після другої пандемії зросла напруженість. Багаті ставали багатішими, бідні ставали біднішими, і нічого ніколи не вистачало. І деякі люди прагнули влади. Вони хотіли більше. Більше землі, більше ресурсів, більше грошей.

Спочатку вони запустили ракети. Принаймні, так виглядало з медіа, які ще працювали в той час. Незважаючи на це, наша оборона була недостатньою. Дивлячись через мій крихітний вікно, я міг побачити, що планета горить. Звичайно, ми були звільнені назад. Я бачив блискавку після того, як блискавка потрапила в землю. Міста горять Мільярди помирають Але в кінцевому підсумку це не має значення. Ми всі програли.

Поступово, масивна хмара почала покривати планету. Він почався з тих місць, які були уражені, але протягом тижнів поширився по всьому світу. Колись красива бліда блакитна пляма тепер не більше, ніж сіра пляма на небі. Я все ще міг почути деякі аматорські радіостанції з віддалених регіонів, намагаючись спілкуватися і повідомити комусь, що вони живі, але між ними було небагато. Через кілька місяців всі вони померли.

І тепер я тут, на повільно руйнуючій орбіті Міжнародної космічної станції, один, чекаючи заміни, яка ніколи не прийде, думаючи, що, можливо, Макс був щасливим.