Хто вважає Макіавеллі прикладом характеристик справжнього принца в «Принцесі», і чому він тримає цю віру?
У Макіавеллі «Принц» Макіавеллі детально описує, в якій мірі справжній принц повинен керувати своїм державою, щоб забезпечити повне панування і слухняність свого народу. Він пояснює численні передумови і обов'язки принца, в яких він приклад протягом усього тексту через різні фігури, як в позитивному, так і в негативному контексті. Навколо Принца, однією з фігур, яку Макіавеллі чітко поважає, досить часто підкреслюючи, є Цезаре Борджіа, до якого він навіть посилається зі статусом, порівнянним з рівнем Бога, вигукуючи, що «був один чоловік, який показав блискавки величі... що змусило вас подумати, що він був посланий Богом» (26). Подібна риторика часто використовується для опису Чезаре Борджіа протягом усього тексту. У пошуках того, хто насправді є прикладом характеристики «Принца», може здатися, що це Чезаре Борджіа з високої похвали Макіавеллі, але насправді це не так. Навпаки, титул «Принца» належить до більш тонкої фігури: Фердинанда Арагонського, короля Іспанії. Це з'єднання відбувається через численні протиріччя, які Макіавеллі робить, щоб похвалити Чезаре Борджіа та інших важливих фігур у тексті, в той час як багато ключових характеристик справжнього принца, про яких Макіавеллі говорить, тримають без протиріч для Фердинанда.
Макіавеллі прикладає свої вчення через дії Чезаре Борджії, побачені в 7 розділі, коли Чезаре Борджія завоював державу Романья: відразу ж пригнічуючи противника великою жорстокістю, використовуючи козла, щоб відбити ненависть від нього, і, нарешті, вбиваючи козла, щоб створити відчуття влади і страху в жителях нових держав. Ці дії, які пояснюють, чому він так високо ідолопоклонний Макіавелі, не йдуть без того, що інші
 
Фундаментальні характеристики Чезаре Борджії прямо суперечать поняттю Макіавеллі про найдомінуючого князя. Яскравим прикладом є те, як «Цезар Борджія... набув свого стану під час зростання свого батька, і на його падінні він втратив його» (7). Очевидно, що спадщина вимагає значно менше зусиль, ніж створення нового князівства. Хоча Cesare Borgia пізніше завоював нові князівства, можна зробити висновок, що підйом до влади через долю його батьків був значним каталізатором і не є прикладом чеснот ідеального принца.
Інші фігури в книзі отримують подібну похвалу в лідерських здібностях, але все одно бракує того, які якості порівнюють з ідеальним принцем. Ці цифри включають Папу Юліуса II, чия сила підкреслюється Макіавелі в главі 13 як більш узгоджена з багатством, а не з дійсністю в його кампанії завоювання, Папа Олександр VI, який, хоча і демонструє химерну здатність принести католицькій імперії остаточне панування і владу, зробив це з початковою допомогою, будучи «нагородженим титулом і доходом від Римо-Католицької Церкви його дядьком Алонсо».1 Багато фігур слідують тій же схемі в тому, що вони слідують багатьом принципам, прикладом яких є Принц, але, звичайно, з багатьма вимогами, щоб бути справжнім принцем, ці цифри не слідують прямому визначенню принца. Одна з фігур, однак, дуже тісно слідує за точками Макіавеллі і зображує основи справжнього принца в його початках, не залишаючи майже ніяких недоліків у його підйомі до того, щоб стати справжнім принцем: Фердинанд Арагонський.
Характерні риси Фердинанда привели його до титулу «Принца», але основна перевага полягає в тому, що дійсно відрізняє його від інших фігур: його підйом до влади. Майже відразу ж у книзі «Принц» Макіавеллі описує відмінності між князівствами і підкреслює, як підтримувати
1 «Александр VI». Encyclopædia Britannica, Encyclopædia Britannica, Inc., www.britannica.com/biography/Alexander-VI
 
Нове князівство набагато складніше, ніж спадщина. Це в значній мірі виявляється у підйомі Фердинанда до лідерства в тому, що Макіавеллі описує його як «з слави і слави, від незначного короля до найвищого короля в християнстві» (21). Фердинанд демонструє свою хибну обману через свій заговор за владою, «завжди використовуючи релігію як заклик, щоб здійснити більші схеми, сам з благочестивою жорстокістю, щоб вигнати і очистити своє королівство від маврів» (21). Макіавеллі відзначає, що це ніколи не було «більш захоплюючим прикладом, ані більш рідкісним», в якому він використовував релігію як одежу невидимості, щоб обманливо завойовувати держави (21). Ці природні здібності є тим, що робить Фердинанда захоплюючим і що відділяє його від інших фігур в тексті. Цього почуття поділяє Макіавеллі, вигукуючи, «що його дії виникли таким чином, один з одного, що людям ніколи не давали часу постійно працювати проти нього» (21).