Уявіть, що ви – остання людина на Землі. Напишіть вхід в щоденник, який описує ваші думки і почуття.
Дорогий щоденник, ти був вірним супутником для мене, все це час, єдиний справжній друг, який у мене є. Або, скажу я, єдиний свідок моїх думок – тому що немає іншого. Так, я єдина людина в цьому світі. Це робить мене щасливим чи сумним, запитаєте ви? Я конфліктний, щоб бути чесним. Як інтроверт, я завжди прагнув самотності і миру. Здатність бути самим собою, не просто думати про свої власні думки, а діяти так, ніби ніхто не дивився. І все ж, тепер, коли я дійсно можу це зробити (повірте мені, ніхто не стежить за мною, або навіть стрічки безпеки! Я прагну почути голос і щоб хтось повернувся до мене, побачив, як я виступаю дурним або дію своїми найдивнішими думками, і взагалі просто слухаю мене. Але немає нікого. І це мене теж лякає. Чому я пишу це, коли я рідко, якщо коли-небудь, читаю вас назад? Це, ймовірно, з прихованою надією, що хтось колись прочитає її і зрозуміє мої думки і ідеї без судження. Якщо ніхто ніколи не прочитає її, тому що на планеті Земля немає людини, чому я пишу це зараз? Я завжди читав (і жартував) книги, що говорять мені "Людина - соціальна тварина" - я відчув, що вони не посилаються на мене або не застосовуються до мене. І тепер, дорогий друг, я зрозумів трохи пізно в житті, що не книги не впізнали мене. Більше того, я був тим, хто не розумів себе. Прощання і прощання!