Які деякі визначні якості авторитаризму?
Авторитаризм - це політична система, що характеризується відмовою від політичного плюралізму, використанням сильної центральної влади для збереження політичного статус-кво, а також скороченням верховенства права, поділу повноважень і демократичного голосування. Політологи створили багато типологій, що описують варіації авторитарних форм правління. Авторитарні режими можуть бути або автократичними, або олігархічними, і можуть ґрунтуватися на правлінні партії або армії. Держави, які мають розмиту межу між демократією і авторитаризмом, іноді характеризувалися як «гібридні демократії», «гібридні режими» або «конкурентні авторитарні» держави.

Політолог Хуан Лінц, в впливовій роботі 1964 року, «Авторитарний режим: Іспанія», визначив авторитаризм як володіння чотирма якостями:

Обмежений політичний плюралізм, реалізується з обмеженнями на законодавчу владу, політичні партії та інтересні групи.
Політична легітимність ґрунтується на закликах до емоцій і ідентифікації режиму як необхідного зла для боротьби з «легко розпізнаваними суспільними проблемами, такими як недорозвиток або повстання».
Мінімальна політична мобілізація і придушення антирежимної діяльності.
Неправильно визначені виконавчі повноваження, часто незрозумілі і зміщуються, розширюють владу виконавця.
Мінімально визначено, що авторитарному уряду не вистачає вільних і конкурентних прямих виборів до законодавчих органів, вільних і конкурентних прямих або непрямих виборів до виконавчих органів, або обох. Широко визначені авторитарні держави включають країни, які не мають громадянських свобод, таких як свобода релігії, або країни, в яких уряд і опозиція не змінюються у владі принаймні один раз після вільних виборів. Авторитарні держави можуть містити номінально демократичні інститути, такі як політичні партії, законодавчі органи і вибори, які вдаються зміцнити авторитарне правління і можуть включати шахрайські, неконкурентні вибори. У контексті демократичного занепаду вчені, як правило, визначають авторитарних політичних лідерів на основі певних тактик, таких як: політизація незалежних інститутів, поширення дезінформації, збільшення виконавчої влади, придушення дисиденту, націлення на вразливі громади, придушення насильства та корупція на виборах. З 1946 року частка авторитарних держав у міжнародній політичній системі збільшилася до середини 1970-х років, але знизилася з тих пір до 2000 року.
1 Обмежений політичний плюралізм або відмова від політичного плюралізму.
2. Відсутність громадянських свобод
3 Відсутність вільних, справедливих і конкурентних виборів
4 Так звані демократичні інститути, корумповані авторитарним правлінням
5 Використання тактики виборів, таких як поширення дезінформації, політизація незалежних інститутів, придушення розбіжностей, залучення до культурних воєн, націлення на вразливі громади, заохочення насильства та збільшення виконавчої влади.
Шість Використання сильної центральної влади для збереження політичного статус-кво за рахунок основних демократичних ідеалів, таких як верховенство права, розділення влади та права голосу.