Що таке HIFI?
Висока вірність (часто скорочується до Hi-Fi або HiFi) - це високоякісне відтворення звуку. Він популярний серед аудіофілів і ентузіастів домашнього аудіо. В ідеалі, обладнання високої вірогідності має невидимий шум і спотворення, а також плоску (нейтральну, безбарвну) частоту відповіді в межах людського слухового діапазону.

Висока вірність контрастує з нижчою якістю звуку «ло-фі», що виробляється дешевим аудіообладнанням, радіо AM, або нижчою якістю відтворення звуку, яке можна почути на записах, зроблених до кінця 1940-х років.
Bell Laboratories почала експериментувати з різними методами запису на початку 1930-х років. Виступи Леопольда Стоковського і Філадельфійського оркестру були записані в 1931 і 1932 роках за допомогою телефонних ліній між Академією музики у Філадельфії і лабораторіями Bell в Нью-Джерсі. Деякі мультитрек-записи були зроблені на оптичній звуковій плівці, що призвело до нових досягнень, використовуваних переважно MGM (раніше 1937) і Twentieth Century Fox Film Corporation (раніше 1941). RCA Victor почав записувати виступи декількох оркестрів з використанням оптичного звуку близько 1941 року, що призвело до вищої вірогідності майстрів для дисків 78 об / хв. У 1930-х роках Авері Фішер, любительський скрипаль, почав експериментувати з аудіодизайном і акустикою. Він хотів зробити радіо, яке звучало б так, ніби він слухав живий оркестр - це досягло б високої вірності оригінальному звуку. Після Другої світової війни Гаррі Ольсон провів експеримент, за допомогою якого випробувані слухали живий оркестр через прихований змінний акустичний фільтр. Результати показали, що слухачі віддавали перевагу відтворення з високою вірністю, коли шум і спотворення, введені раннім звуковим обладнанням, були видалені. [Коли потрібна цитата]

Починаючи з 1948 року, кілька нововведень створили умови, які дозволили зробити великі поліпшення якості домашнього аудіо:

Рель-то-рель аудіозапис, заснований на технологіях, взятих з Німеччини після Другої світової війни, допоміг музичним артистам, таким як Бінг Кросбі, робити і розповсюджувати записи з кращою вірністю.
Поява 331⁄3 обертів на хвилину Long Play (LP) мікрогрового вінілового запису, з більш низьким шумом поверхні і кількісно визначеними кривами рівняння, а також системами зниження шуму та динамічного діапазону. Любителі класичної музики, які були лідерами думки на аудіо ринку, швидко прийняли LP, тому що, на відміну від старих записів, більшість класичних творів вміщувалися на одному LP.
Високоякісні шнурки, з більш чутливими голками
FM-радіо, з ширшою пропускною здатністю звуку і меншою сприйнятливістю до перешкод сигналу і відмирання, ніж AM-радіо.
Кращі конструкції підсилювачів, з більшою увагою до частотної відповіді та набагато більшою потужністю, відтворюючи звук без помітних спотворень.
Нові конструкції гучномовців, включаючи акустичну підвіску, розроблені Едгаром Віллчур і Генрі Клосом з поліпшеною реакцією на басові частоти.
У 1950-х роках виробники аудіо використовували фразу «висока вірність» як маркетинговий термін для опису записів і обладнання, призначеного для забезпечення вірного відтворення звуку. Багато споживачів виявили різницю в якості в порівнянні з тодішніми стандартними AM-радіостанціями і 78-рпм записами, і придбали фонографи високої вірогідності та 331⁄3 LP, такі як RCA's New Orthophonics і London's FFRR (Full Frequency Range Recording, система Decca у Великобританії). Аудіофіли звернули увагу на технічні характеристики і придбали окремі компоненти, такі як окремі перемикачі, радіотунери, попередні підсилювачі, силові підсилювачі і гучники. Деякі ентузіасти навіть зібрали власні системи гучномовців. З появою інтегрованих консольних систем з декількома динаміками в 1950-х роках, hi-fi став загальним терміном для домашнього звукового обладнання, який в деякій мірі замінив фонограф і гравець записів.

Наприкінці 1950-х і на початку 1960-х років розвиток стереофонічного обладнання і записів призвело до наступної хвилі удосконалення домашнього аудіо, а в загальній розмові стерео витіснив hi-fi. Рекордсмени грали на стерео. Однак у світі аудіофілу концепція високої вірності продовжувала посилатися на мету високоточного відтворення звуку і на технологічні ресурси, доступні для досягнення цієї мети. Цей період вважається «золотим віком Hi-Fi», коли виробники обладнання для вакуумних труб того часу виробляли багато моделей, які сучасні аудіофіли вважали вищими, і незадовго до того, як на ринок було введено тверде (транзисторизоване) обладнання, згодом замінивши трубне обладнання як основну технологію.

У 1960-х роках FTC за допомогою виробників аудіо придумала визначення для виявлення обладнання високої вірогідності, щоб виробники могли чітко сказати, чи відповідають вони вимогам і зменшують обманливу рекламу.

Транзистор метало-оксид-півпровідниковий ефект поля (MOSFET) був адаптований в потужний MOSFET для аудіо Юн-ічі Нішизава в університеті Тохоку в 1974 році. Потужні MOSFET незабаром були виготовлені компанією Yamaha для своїх високоякісних звукових підсилювачів. JVC, Pioneer Corporation, Sony і Toshiba також почали виготовляти підсилювачі з силовими MOSFET в 1974 році. У 1977 році компанія Hitachi представила латеральний дифузний MOS (LDMOS), тип силового MOSFET. Hitachi був єдиним виробником LDMOS між 1977 і 1983 роками, в цей час LDMOS використовувався в аудіопосилювачах від таких виробників, як HH Electronics (V-серія) і Ashly Audio, і використовувався для музичних і публічних адресних систем. Підсилювачі класу D стали успішними в середині 1980-х років, коли стали доступні дешеві, швидкі перемикачі MOSFET. Багато транзисторних підсилювачів використовують пристрої MOSFET у своїх силових секціях, тому що їх крива спотворення більше схожа на трубу.

Популярним типом системи для відтворення музики, починаючи з 1970-х років, був інтегрований музичний центр, який поєднував фонограф, AM-FM-радіотунер, плеєра, попередній підсилювач і підсилювач потужності в одному пакеті, який часто продавався з власними окремими, відокремлюваними або інтегрованими динаміками. Ці системи рекламували свою простоту. Споживачеві не потрібно було вибирати і збирати окремі компоненти або знайомитися з показниками імпотенції та потужності. Пуристи зазвичай уникають посилатися на ці системи як на високу вірність, хоча деякі здатні відтворювати звук дуже хорошої якості.

Аудіофіли в 1970-х і 1980-х роках вважали за краще купувати кожен компонент окремо. Таким чином, вони могли вибрати моделі кожного компонента зі специфікаціями, які вони хотіли. У 1980-х роках стало доступно ряд аудіофільних журналів, які пропонували відгуки про компоненти та статті про те, як вибирати і випробовувати динаміки, підсилювачі та інші компоненти.

Прослуховування тестів
Див. також: Кодекс прослуховування
Тести прослуховування використовуються виробниками hi-fi, аудіофільними журналами, а також дослідниками та вченими з аудіоінженерії. Якщо тест прослуховування проводиться таким чином, що слухач, який оцінює якість звуку компонента або запису, може побачити компоненти, які використовуються для тестування (наприклад, той самий музичний твір, що прослуховується через трубний підсилювач і підсилювач твердого стану), то можливо, що попередні упередження слухача щодо або проти певних компонентів або брендів можуть вплинути на їх судження. Щоб відповісти на цю проблему, дослідники почали використовувати сліпі тести, в яких слухачі не можуть побачити тестувані компоненти. Найпоширенішим варіантом цього тесту є тест ABX. Суб'єкт представляється з двома відомими зразками (зразка A, посилання, і зразка B, альтернатива), і одним невідомим зразком X, для трьох зразків загалом. X вибирається випадково з A і B, і суб'єкт ідентифікує X як або A або B. Хоча немає способу довести, що певна методологія є прозорою, правильно проведений подвійний сліпий тест може довести, що метод не є прозорим.

Сліпі тести іноді використовуються як частина спроб з'ясувати, чи мають певні аудіокомпоненти (наприклад, дорогі, екзотичні кабелі) будь-який суб'єктивно сприйнятний вплив на якість звуку. Дані, зібрані з цих сліпих тестів, не приймаються деякими аудіофільними журналами, такими як Stereophile і The Absolute Sound в їх оцінках аудіообладнання. Джон Аткінсон, нинішній редактор Stereophile, заявив, що колись купив підсилювач твердого стану, Quad 405, в 1978 році після того, як побачив результати сліпих тестів, але через місяці зрозумів, що "магія зникла", поки він не замінив його трубним підсилювачем. Роберт Харлі з «Абсолютного звуку» писав у 2008 році, що «...сліпі тести слухання фундаментально спотворюють процес слухання і марні при визначенні чутливості певного явища».

Дуг Шнайдер, редактор онлайн-мережі Soundstage, спростував цю позицію двома редакціями в 2009 році. Він заявив: "Сліпі тести є ядром десятиліть досліджень у сфері дизайну гучномовців, проведених в Національній дослідницькій раді Канади (NRC). Дослідники NRC знали, що для того, щоб їхній результат був достовірним у науковій спільноті і мав найбільш значущі результати, вони повинні були усунути прихильність, і сліпе тестування було єдиним способом зробити це ". Багато канадських компаній, таких як Axiom, Energy, Mirage, Paradigm, PSB і Revel, широко використовують сліпі тести при розробці своїх гучномовців. Аудіопрофесійний доктор Шон Олів з Harman International поділяє цю думку.