Виходячи з цього пункту, що означає Бріоні, коли вона каже в підсумку: "Мені подобається думати, що це не слабкість або ухилення, а остаточний акт доброти, позиція проти забуття і відчаю, щоб дозволити моїм коханцям жити і об'єднати їх в кінці ".
Останній розділ, під назвою «Лондон 1999», розповідається самою Бріоні у вигляді щоденного запису. Тепер, 77, вона успішна письменниця, яка нещодавно була діагностована з судинною деменцією, тому вона стикається з швидким психічним спадом. Читач дізнається, що Бріоні є автором попередніх розділів роману. Бріоні бере участь у вечірці на її честь в сімейному будинку Талліса, де продовжені діти Талліса виконують «Спроби Арабелли», п'єсу, яку 13-річна Бріоні написала і безуспішно спробувала виступити з кузенами влітку 1935 року. Леон і П'єррот присутні, Джексон помер через п'ятнадцять років, а Лола жива, але не присутня. Нарешті, Бріоні розкриває читачеві, що Роббі Тернер помер від септицемії на пляжах Дюнкерка, що Сесілія була вбита кілька місяців пізніше, коли бомба знищила станцію метро Balham під час Blitz, і що історія Бріоні про те, як вони бачили їх разом у 1940 році була виготовленою. Бріоні присутня на весіллі Лоли з Полом Маршаллом, але зізнається, що вона була занадто «боязливою», щоб відвідати нещодавно померлу Сесілію, щоб внести поправки. Роман, який, як вона каже, фактично вірний, крім того, що Роббі і Сесілія збираються разом, є її довічною спробою "помилуватися" за те, що вона зробила з ними. Бріоні виправдовує свій винайдений щасливий кінець, сказавши, що вона не бачить, для якої мети це служить, щоб дати читачам "бездоганну" історію. Вона пише: "Мені подобається думати, що це не слабкість або ухилення, а остаточний акт доброти, ставлення проти забуття і відчаю, щоб дозволити моїм коханцям жити і об'єднати їх в кінці ".
Виходячи з цього пункту, Бріоні пояснює, як оповідач роману, чому вона сфабрикувала частину історії, що включає в себе возз'єднання Роббі і Сесілії.