_:n7c0f73d1b06f4f6ea2e9f2c83c5c3fc2xb0
<http://schema.org/articleBody>
"\n &laquo;Василь затискав одному з&nbsp;поранених побратимів пробиту артерію та&nbsp;одночасно передавав по&nbsp;рації координати для евакуації&raquo;\n &mdash;&nbsp;У&nbsp;2015 році, коли ви&nbsp;познайомились з&nbsp;Василем, він вступив до&nbsp;одного з&nbsp;добровольчих батальйонів?ВІДЕО ДНЯ\n &mdash;&nbsp;Так. Власне, він мав намір стати бійцем підрозділу &laquo;Правого сектору&raquo;. Але там попросили трошки зачекати. А&nbsp;тут запропонували бути в&nbsp;лавах батальйону ОУН. Василь погодився. Пройшов двотижневу військову підготовку&nbsp;&mdash; і&nbsp;в&nbsp;Піски. Саме в&nbsp;той період точилися найзапекліші бої за&nbsp;Донецький аеропорт, який знаходиться поруч з&nbsp;цим селом. Василь казав, що&nbsp;воює &laquo;За&nbsp;нашу й&nbsp;вашу свободу&raquo;.\n Я&nbsp;якраз тоді пройшла декілька курсів тактичної медицини, їздила з&nbsp;нашою командою від &laquo;нуля&raquo; (передових позицій) до&nbsp;баз військових в&nbsp;Одеській області навчати новобранців і&nbsp;поліцейських наданню медичної допомоги пораненим. З&nbsp;Василем спілкувалися на&nbsp;відстані&nbsp;&mdash; онлайн. Він, зокрема, пояснив мені, чому в&nbsp;його рідній країні на&nbsp;той час (2015 рік) не&nbsp;відбулося Майдану. РЕКЛАМА\n &mdash;&nbsp;Коли й&nbsp;за&nbsp;яких обставин Василь отримав поранення в&nbsp;АТО?\n &mdash;&nbsp;Це&nbsp;трапилося в&nbsp;Пісках у&nbsp;вересні 2015-го. Василь, не&nbsp;дивлячись на&nbsp;те, що&nbsp;отримав поранення, допоміг врятувати життя поранених побратимів: одному з&nbsp;них затискав пробиту артерію і&nbsp;одночасно передавав по&nbsp;рації координати для евакуації.РЕКЛАМА\n До&nbsp;речі, в&nbsp;першій групі з&nbsp;евакуації поранених був боєць з&nbsp;російського міста Ульяновська з&nbsp;позивним &laquo;Рубін&raquo;. На&nbsp;жаль, він тоді наступив на&nbsp;протипіхотну міну. Всі вони проходили лікування в&nbsp;одеському шпиталі, поранення були важкі. \n Стосовно &laquo;Рубіна&raquo; додам, що&nbsp;йому тоді довелося ампутувати ногу. Волонтери згодом зібрали на&nbsp;якісний протез. Коли рік тому почалося відкрите вторгнення російських військ в&nbsp;Україну, &laquo;Рубін&raquo; з&nbsp;чистою совістю міг би&nbsp;лишитися вдома або евакуюватися хоч за&nbsp;кордон, бо&nbsp;він інвалід без ноги. Але цей мужній хлопець пішов воювати на&nbsp;протезі. Він загинув на&nbsp;фронті за&nbsp;свободу України. РЕКЛАМА\n &laquo;Василь освідчився мені у&nbsp;День святого Валентина, коли я&nbsp;навчала бійців тактичної медицини біля Авдіївки, а&nbsp;він був у&nbsp;Києві на&nbsp;реабілітації&raquo;\n &mdash;&nbsp;Коли у&nbsp;вересні 2015-го Василя поранило, ви&nbsp;примчались до&nbsp;нього?\n &mdash;&nbsp;Тоді мені це&nbsp;не&nbsp;вдалося&nbsp;&mdash; я&nbsp;мала їхати до&nbsp;Львова хрестити дитину. Погодьтесь, це&nbsp;також дуже важлива справа. Я&nbsp;зв&#39;язалась з&nbsp;одеськими волонтерами. Вони запевнили, що&nbsp;поранені хлопці під їхньою опікою. Сказали також, що&nbsp;Василь скоро сам зможе до&nbsp;мене приїхати. Саме тоді я&nbsp;відчула, що&nbsp;між нами не&nbsp;просто дружба, а&nbsp;набагато більше. Натякнула йому про це&nbsp;тільки у&nbsp;грудні, коли після одужання він зголосився їхати добровольцем на&nbsp;Чонгар (останнє село перед мостом, що&nbsp;веде до&nbsp;Автономної Республіки Крим. - Авт.). Я&nbsp;тоді написала Василю: &laquo;Я&nbsp;тебе чекаю&raquo;.\n &mdash;&nbsp;Як&nbsp;він вам освідчився?\n &mdash;&nbsp;Це&nbsp;було, коли наша команда проводила тренінги з&nbsp;тактичної медицини на&nbsp;Донбасі під Авдіївкою. А&nbsp;Василь у&nbsp;цей час знаходився в&nbsp;Києві&nbsp;&mdash; проходив реабілітацію. На&nbsp;мій телефон прийшла від нього есемеска: &laquo;Я&nbsp;тебе кохаю!&raquo;. І&nbsp;тільки тоді я&nbsp;згадала, що&nbsp;сьогодні 14 лютого, День святого Валентина.\n Ми&nbsp;одружилися у&nbsp;2021 році, коли в&nbsp;нас вже було двоє спільних дітей (до&nbsp;речі, у&nbsp;них подвійне прізвище). Ми&nbsp;обрали затишний РАГС Подільського району Києва. Дружкою на&nbsp;весіллі стала наша маленька донечка Соломія. Василь був у&nbsp;військовій формі, я&nbsp;&mdash; у&nbsp;вишиванці. \nВ Олени та Василя двоє спільних дітей &ndash; Мілан та Соломія (фото зі сторінки Олени Гергель у фейсбуці)\n Скажу декілька слів про несвяткове й&nbsp;неромантичне: і&nbsp;тоді, й&nbsp;зараз у&nbsp;багатьох білорусів виникають проблеми з&nbsp;отриманням дозволів на&nbsp;проживання в&nbsp;Україні. З&nbsp;цією проблемою стикнувся й&nbsp;мій чоловік. \n Без посвідки на&nbsp;проживання офіційно влаштуватись на&nbsp;роботу було практично неможливо. Василю вдалося знайти місце вантажника у&nbsp;фірмі з&nbsp;перевезень. Одного разу вони перевозили дуже важке обладнання боулінг-клубу, і&nbsp;мій чоловік надірвав спину (грижа спини). Операцію довелося робити власним коштом. Держава не&nbsp;допомогла, адже офіційного статусу учасника бойових дій Василь не&nbsp;мав, бо&nbsp;воював у&nbsp;складі підрозділу ОУН. А&nbsp;сума була потрібна чимала. Коли маєш троє дітей, зібрати її&nbsp;особливо складно. На&nbsp;щастя, допомогли небайдужі люди. Щира їм&nbsp;за&nbsp;це подяка.\n Я&nbsp;тоді стала вчити чоловіка своїй роботі. До&nbsp;речі, за&nbsp;освітою я&nbsp;режисер драматичного театру. Вчитися цій професії було цікаво, але працювати за&nbsp;фахом&nbsp;&mdash; не&nbsp;дуже. Тож займаюсь в&nbsp;одній з&nbsp;фірм аналітичною роботою для бізнесу й&nbsp;ЗМІ. Василь врешті перейшов працювати в&nbsp;нашу фірму.\n &laquo;Обидві писанки, які я&nbsp;на&nbsp;Великдень розмальовувала для чоловіка, тріснули. То&nbsp;випадок виявився віщим&raquo;\n &mdash;&nbsp;Взимку минулого року у&nbsp;вас з&nbsp;чоловіком було розуміння, що&nbsp;путін ось-ось розв&#39;яже відкриту війну?\n &mdash;&nbsp;Так, було: ми&nbsp;чітко розуміли, що&nbsp;війна на&nbsp;Донбасі&nbsp;&mdash; це&nbsp;квіточки, пуп&#39;янки порівняно з&nbsp;тим, що&nbsp;буде у&nbsp;2022 році. Але тоді, наприкінці лютого, сподівались, що&nbsp;матимемо ще&nbsp;пару днів миру. Велика війна почалася у&nbsp;четвер, 24-го. А&nbsp;перед цим ми&nbsp;домовились з&nbsp;моєю мамою, що&nbsp;вона на&nbsp;вихідних побуде з&nbsp;дітьми. Бо&nbsp;ми з&nbsp;чоловіком планували піти в&nbsp;білоруський паб в&nbsp;Києві TORVALD. А&nbsp;також (я&nbsp;добре це&nbsp;запам&#39;ятала) встигнемо купити скоч для утеплення вікон. Але війна зруйнувала наші плани.\n Ми&nbsp;заздалегідь продумали, що&nbsp;робитимемо у&nbsp;випадку війни. Скажімо, куди евакуювати дітей або де&nbsp;зустрітися, якщо втратимо одне з&nbsp;одним зв&#39;язок. Двадцять четвертого лютого я&nbsp;розбудила Василя: &laquo;Все, піднімайся, почалось&raquo;. Він зразу&nbsp;ж пішов до&nbsp;штабу ОУН. У&nbsp;складі тероборони ОУН брав участь у&nbsp;звільненні Київської області, згодом перевівся в&nbsp;білоруський полк імені Кастуся Калиновського у&nbsp;складі ЗСУ. \n Читайте також: &laquo;На&nbsp;вечерю давали &bdquo;делікатес&ldquo;&nbsp;&mdash; немите варене картопляне лушпиння, перемішане з&nbsp;якоюсь незрозумілою рибою&raquo;: розповідь про перебування в&nbsp;російському полоні\n &mdash;&nbsp;Як&nbsp;Василь загинув?\n &mdash;&nbsp;Це&nbsp;сталося в&nbsp;ході виконання термінового бойового завдання під час відходу наших військ з&nbsp;Лисичанська в&nbsp;червні минулого року. Василь був у&nbsp;складі розвідгрупи. Противник добре замаскував свою бронетехніку, позиції. Принаймні за&nbsp;допомогою дрону виявити їх&nbsp;не&nbsp;вдалося. Через це&nbsp;група несподівано наштовхнулася на&nbsp;ворога. Хлопці прийняли нерівний бій. Вони розуміли, що&nbsp;в&nbsp;тій ситуації їм&nbsp;лишається єдине&nbsp;&mdash; вбити якомога більше окупантів. Згодом на&nbsp;державному білоруському телебаченні показали телесюжет з&nbsp;фотографіями білорусів, загиблих в&nbsp;тому бою. Ясна річ, що&nbsp;канал прокоментував це&nbsp;як&nbsp;&laquo;знищення фашистів-калиновців&raquo;. Було видно, що&nbsp;на&nbsp;Василі три турнікети&nbsp;&mdash; на&nbsp;одній нозі та&nbsp;обох руках. Це&nbsp;свідчить про те, що&nbsp;він отримав як&nbsp;мінімум три поранення&nbsp;&mdash; за&nbsp;допомогою турнікетів зупиняв кровотечу. Потім ці&nbsp;фото в&nbsp;кращої якості опублікували російські пропагандистські телеграм-канали. Під ними були образливі коментарі рашистів. Я&nbsp;уважно вивчила знімки, щоб за&nbsp;характером поранень зрозуміти, чи&nbsp;є&nbsp;хоч маленький шанс на&nbsp;те, що&nbsp;Василь все&nbsp;ж вижив. За&nbsp;10 днів отримала підтвердження: мій чоловік загинув.\n Знаю, що&nbsp;у&nbsp;тій місцевості є&nbsp;декілька братських могил, в&nbsp;одній з&nbsp;яких, можливо, й&nbsp;поховані Василь з&nbsp;побратимами. Але не&nbsp;виключено, що&nbsp;окупанти просто залишили їх&nbsp;у&nbsp;полі, адже вони навіть тіла своїх не&nbsp;забирали. В&nbsp;тому бою загинули четверо бійців з&nbsp;Білорусі, серед них командир їхнього батальйону Іван Марчук з&nbsp;позивним &laquo;Брест&raquo;. Двоє хлопців потрапили в&nbsp;полон. Хоча в&nbsp;них був контракт із&nbsp;ЗСУ, їх&nbsp;немає у&nbsp;списках на&nbsp;обмін. \nКомбат Іван Марчук &laquo;Брест&raquo; (в центрі) під час боїв за Лисичанськ (фото зі сторінки Олени Гергель у фейсбуці) \n Читайте також: Він мріяв про власний будинок та&nbsp;ферму з&nbsp;розведення осетрових риб: щемлива історія про загиблого українського героя\n &mdash;&nbsp;У&nbsp;вас було передчуття, що&nbsp;чоловік загине?\n &mdash;&nbsp;В&nbsp;той страшний день у&nbsp;мене був незвичайний душевний стан&nbsp;&mdash; відчувала, що&nbsp;щось має статися. А&nbsp;ще&nbsp;на Великдень був випадок, який насторожив. Для кожного члена родини я&nbsp;тоді розмальовувала писанки. Все в&nbsp;мене виходило, як&nbsp;годиться, поки не&nbsp;взялася за&nbsp;писанку для Василя. Яйце тріснуло. Хай так, думаю, розмалюю інше. Але й&nbsp;друге тріснуло. Виявилось, що&nbsp;цей прикрий випадок пророчий.\n &mdash;&nbsp;Вдалося отримати тіла Василя і&nbsp;його загиблих побратимів?\n &mdash;&nbsp;На&nbsp;жаль, ні. Саме в&nbsp;той квадрат зараз знову стягується багато військ ворога. Певно, там будуть точитися запеклі бої. Ми&nbsp;здали зразки для ДНК-тестів. Але питання: чи&nbsp;вдасться після боїв відшукати рештки загиблих білорусів? Втішаю себе словами, які сказав мені панотець: &laquo;Тіло&nbsp;&mdash; це&nbsp;лише тіло. Воно створене з&nbsp;пороху й&nbsp;обернеться на&nbsp;порох. А&nbsp;ось пам&#39;ять про людину та&nbsp;паростки, які вона дала, будуть жити вічно&raquo;.\n &mdash;&nbsp;Ви&nbsp;розповіли дітям про загибель батька?\n &mdash;&nbsp;Так, розповіла. Хоча це&nbsp;було дуже складно. Спочатку я&nbsp;прочитала чимало порад психологів щодо таких ситуацій. Повідомити старшому сину Любомиру було простіше: він сам вже скоро зможе піди в&nbsp;армію. Любомир важко пережив трагічну звістку, агресія до&nbsp;окупантів в&nbsp;хлопця аж&nbsp;зашкалює. Готовий був зразу&nbsp;ж йти мститися. Я&nbsp;йому сказала: &laquo;Зачекай ще&nbsp;пару рочків&raquo;. Середній син Мілан (йому зараз 8 років) виявив менше емоцій, але видно, що&nbsp;тримає переживання у&nbsp;собі. Він ще&nbsp;досі не&nbsp;оговтався. П&#39;ятирічній Соломії я&nbsp;розповіла одразу про дві втрати&nbsp;&mdash; батька й&nbsp;хрещеного. Вона надзвичайно важко пережила це, весь час плакала.\n Перші пів року війни діти знаходились зі&nbsp;мною в&nbsp;Києві. У&nbsp;вересні я&nbsp;відправила їх&nbsp;з&nbsp;бабусею до&nbsp;Румунії. \n &mdash;&nbsp;Василь з&#39;являється вам у&nbsp;снах?\n &mdash;&nbsp;Так. Це&nbsp;дивовижні сни. Ми&nbsp;про життєві речі з&nbsp;ним говоримо у&nbsp;снах, не&nbsp;про смерть. В&nbsp;крайньому сні він чітко просив забрати його. Питаю: &laquo;Де&nbsp;конкретно ти&nbsp;знаходишся? Мені потрібні координати&raquo;. &laquo;Це&nbsp;технічні речі. Ти&nbsp;прийди й&nbsp;забери мене&raquo;,&nbsp;&mdash; відповів він. Я&nbsp;дуже хочу виконати його прохання.\n Раніше &laquo;ФАКТИ&raquo; розповідали історію житомирського десантника, якого вдалося поховати лише через 10 місяців після загибелі.\n Фото у&nbsp;заголовку з&nbsp;сайту https://m.nashaniva.com "
<https://fakty.ua/415700-my-ponimali-chto-vojna-na-donbasse-eto-cvetochki-po-sravneniyu-s-tem-chto-budet-v-2022-godu-cshemyacshaya-istoriya-semi-ukrainki-volontera-i-belorusskogo-bojca>