_:n68ddbcd3e2934b659d97c8a5ea40a3baxb0
<http://schema.org/articleBody>
"Foto: Etienne Valols\n\n \n \n\n\nEl fet literari no &eacute;s nom&eacute;s una part del nostre patrimoni cultural &ndash;una part avui bandejada que toca reivindicar&ndash;, sin&oacute; que &eacute;s tamb&eacute; una expressi&oacute; creativa de l&rsquo;&agrave;nima, una mostra de la capacitat art&iacute;stica de l&rsquo;&eacute;sser hum&agrave;, dels malabars fets amb paraules per part dels nostres predecessors, dels malabars que tots nosaltres tenim el dret de ser ensenyats a practicar. Ara que el Col&middot;lectiu Pere Quart ha aixecat la veu amb el seu manifest SOS. Literatura a l&rsquo;ensenyament, m&rsquo;ha arribat el moment de fer mem&ograve;ria i preguntar-me si les classes de literatura que vaig rebre a l&rsquo;institut van deixar o no alguna petjada en mi. La resposta comen&ccedil;a amb el so d&rsquo;unes passes desiguals, el cant de la coixesa del Manuel Molins avan&ccedil;ant cap a la nostra aula per un passad&iacute;s de l&rsquo;Institut Benlliure de Val&egrave;ncia, l&rsquo;any 93. El Manolo entra a classe, demana silenci i reparteix un poema en fotoc&ograve;pies. Agafo el llapis i ell comen&ccedil;a a parlar. Oblido la finestra i la companya del costat, oblido Val&egrave;ncia i aparec al mar, en un immens vaixell amb veles blanques. El professor parla de daus i de l&rsquo;atzar, parla del Mediterrani, i prego perqu&egrave; tots els vents del m&oacute;n arrosseguin la nau cap a la meva ciutat. Arribo a la costa panteixant, beso la sorra, em mullo els llavis de mar enretirada, obro els ulls i, oh, all&agrave; segueix el Manolo, amb la fotoc&ograve;pia a la m&agrave;. Sobre el pupitre, el meu full &eacute;s ple de fletxes i d&rsquo;aclariments i de dibuixos a llapis. Hi ha una rosa dels vents que la meva m&agrave; ha tra&ccedil;at mentre jo viatjava, faent camins dubtosos per la mar. No recordo cap altra classe al Benlliure amb tant de detall com aquella. A l&rsquo;aula del costat, el Xavi Sarri&agrave; escrivia en un full brut les primeres lletres d&rsquo;Obrint Pas; despr&eacute;s ens trob&agrave;vem al pati i me les cantava. S&iacute;, s&iacute;, aquella era la nostra Val&egrave;ncia, la dels primers noranta, quan els alumnes f&egrave;iem campana per c&oacute;rrer a l&rsquo;enterrament d&rsquo;un Estell&eacute;s que ens havia entrat a raig al cor per l&rsquo;esquerda que ens havia obert Molins. I jo ja ho veia, que tot era el mateix, des del No est&agrave;s sol del Xavi fins a l&rsquo;Assumir&agrave;s la veu d&rsquo;un poble del poeta de Burjassot, i volia formar-ne part. No s&oacute;c cap erudita en literatura i no crec que tots els nostres joves hagin de memoritzar poemes d&rsquo;altres, dates de naixement o dec&agrave;legs de corrents literaris d&rsquo;&egrave;poques passades. El que crec &eacute;s que hem de llegir, i que llegir no &eacute;s f&agrave;cil. Qu&egrave; n&rsquo;hauria tret jo, del nostre Ausi&agrave;s, sense la lectura pausada i amorosa del Manuel Molins? En qu&egrave; em va convertir el seu acompanyament mentre jo provava de no ofegar-me tot solcant un mar de versos vells? En persona que pensa. En persona que crea. En dona capa&ccedil; de fer, de sentir, de viure intensament. I ho dec en part a aquell immens moment min&uacute;scul i m&agrave;gic, entre el Llevant i el Ponent, en un rac&oacute; d&rsquo;institut. S&oacute;c una de tantes persones que van patir la castraci&oacute; de ser empesa a estudiar ci&egrave;ncies encara que hagu&eacute;s expressat la voluntat de fer lletres. Per sort encara era obligat cursar una mica de literatura, malgrat la tria. Ha estat un cam&iacute; llarg, per&ograve; he aconseguit redre&ccedil;ar-me i fer amb la meva vida all&ograve; que volia. Sempre em sento una mica coixa, per&ograve; s&oacute;c de les que creu que la coixesa &eacute;s imprescindible per avan&ccedil;ar en la vida. Entre els vint-i-cinc i els trenta-cinc anys vaig tenir un peu a la Universitat de Barcelona i un altre a l&rsquo;Escola d&rsquo;Escriptura de l&rsquo;Ateneu Barcelon&egrave;s; en l&rsquo;una feia tentines de la m&agrave; del Borja Baguny&agrave; i la Teresa Rossell, mentre en l&rsquo;altra en Jaume Cabr&eacute; i l&rsquo;Isidre Grau em feien balandrejar dol&ccedil;ament. Per a mi, lectura i escriptura, an&agrave;lisi i creaci&oacute;, s&oacute;n les dues potes davanteres del cavallet en qu&egrave; pinto paisatges de paraules; suposo que la tercera pota, la del darrere, &eacute;s la crossa amb la qual provo de trobar l&rsquo;equilibri. I considero que un ensenyament b&agrave;sic en una societat madura, en un m&oacute;n just i bonic, hauria d&rsquo;ensenyar a llegir amb els ulls delicats de Molins i hauria d&rsquo;ensenyar a escriure amb la passi&oacute; amb qu&egrave; m&rsquo;ho ensenyaven Cabr&eacute; i Grau, la mateixa que provo de transmetre en les meves classes d&rsquo;escriptura. Llan&ccedil;o ara i aqu&iacute; intensos precs als vents &ndash;i uns humils precs al vent tramuntanal&ndash; perqu&egrave; no bandegem la literatura; estudiem-la, i tant, i encara m&eacute;s: esmicolem-la, trepitgem-la descal&ccedil;os, fem-la nostra, i fem-ne de nova. Escrivim. Ensenyem a escriure. Oferim al jovent vies expressives o ens podrirem del tot.           Fa pocs anys el Manuel i jo vam compartir el privilegi de rebre el Premi de la Cr&iacute;tica dels Escriptors Valencians, ell com a dramaturg i jo com a narradora. No vaig gosar acostar-m&rsquo;hi per agrair-l&rsquo;hi, malgrat ho vaig estar pensant tota la nit, que jo no hauria estat all&agrave; si no hagu&eacute;s estat pel seu tim&oacute;. Em visualitzo encara abra&ccedil;ant-lo i dient gr&agrave;cies, Manolo, de tot cor, per encomanar-me la coixesa de les lletres; xiuxiuejant-li: Amor, de v&oacute;s, jo en sent m&eacute;s que no en s&eacute;.* Amb la intenci&oacute; de contribuir a recuperar la literatura als centres d&rsquo;ensenyament secundari i de revalorar la figura del professor que ensenya a llegir, escriure i pensar a trav&eacute;s dels llibres d&rsquo;ara i d&rsquo;abans, el Col&middot;lectiu Pere Quart ha comen&ccedil;at una recollida de textos de diversos escriptors. Punt de partida: evocar-hi la persona, el moment o les circumst&agrave;ncies que els van fer estimar l&rsquo;escriptura, la creaci&oacute; i el m&oacute;n de la cultura.Davant del constant menyspreu pel treball literari en l&rsquo;organitzaci&oacute; de l&rsquo;ensenyament tecnicista i destructor de l&rsquo;esperit cr&iacute;tic que ara es fomenta i publicita, considerem que urgeix reivindicar la reflexi&oacute; que aporten les obres dels autors i dels savis que ens han precedit. Perqu&egrave; l&rsquo;ensenyament ha de formar ciutadans que vulguin canviar el m&oacute;n, no pas adaptar-s&rsquo;hi ni rendir-s&rsquo;hi. I perqu&egrave;, si s&rsquo;ha de construir un nou pa&iacute;s, el volem m&eacute;s culte, lliure, ric, desvetllat i feli&ccedil;."
<https://www.catorze.cat/biblioteca/perque-amor-mort-anullats-33102/>