<http://schema.org/articleBody>
"Itot per un llibre&amp;quot;, conclou amargament el protagonista de la novel\u00B7la L&amp;#039;estany de foc  (Ed. Bromera), de l&amp;#039;autor alcoi\u00E0 Silvestre Vilaplana. Evidentment, aquell llibre \u00E9s la B\u00EDblia. \u00C7o \u00E9s: el Llibre, el llibre per antonom\u00E0sia. En les planes de L&amp;#039;estany de foc , Vilaplana reconstrueix la persecuci\u00F3 de la B\u00EDblia valenciana: &amp;quot;Treia de la funda de vellut negre el llibre i l&amp;#039;observava, n&amp;#039;acaronava les cobertes, en ocasions amb fervor, en ocasions amb ll\u00E0grimes als ulls. Comen\u00E7ava fullejant-lo, sentint la car\u00EDcia del paper a frec de dits, despr\u00E9s tornava a l&amp;#039;inici, llegia el t\u00EDtol i encarava el primer versicle del llibre. &amp;quot;En el comen\u00E7ament, D\u00E9u cre\u00E0 el m\u00F3n&amp;quot;. I \u00E9s aleshores, en aquell moment de recolliment transcendent, quan pensa: &amp;quot;I tot per un llibre&amp;quot;.I, tanmateix, aquell llibre no \u00E9s qualsevol llibre i, a m\u00E9s, ha estat tradu\u00EFt a la llengua del poble: \u00E9s una B\u00EDblia en catal\u00E0. El risc \u00E9s evident, perqu\u00E8 si els fidels entenen el text en la seua totalitat, aquelles paraules de l&amp;#039;Evangeli poden semblar per moments estranyes, o inversemblants, o del tot extravagants. Fins i tot, en alguns moments, poden moure al riure. El text en llat\u00ED o en grec mant\u00E9 el poble en la ignor\u00E0ncia, li dificulta l&amp;#039;acc\u00E9s a les sagrades escriptures i la seua explicaci\u00F3 tan sols prov\u00E9 de la c\u00FAria, dels exegetes que interpreten a la seua convinen\u00E7a les planes del llibre sagrat. Per aix\u00F2, l&amp;#039;arribada de la impremta i les versions dels textos a les lleng\u00FCes vulgars van representar un perill de magnituds inimaginables per a l&amp;#039; statu quo religi\u00F3s. &amp;quot; Dieu d\u00E9fini c&amp;#039;est un Dieu fini &amp;quot;, advertia Pascal.Fa anys, Rafael Tasis va publicar La B\u00EDblia valenciana , una obra de contingut polic\u00EDac que gira precisament al voltant d&amp;#039;un dels \u00FAltims exemplars d&amp;#039;aquest llibre. Un objecte de bibli\u00F2fil, una joia per a col\u00B7leccionistes. Ara, en la novel\u00B7la de Silvestre Vilaplana l&amp;#039;acci\u00F3 corre a finals del segle XV, amb l&amp;#039;inquisidor Monasterio com a malvat protagonista. &amp;quot;Monasterio havia fet incendiar molts escrits en la seua vida i coneixia perfectament els residus que el paper i l&amp;#039;enquadernaci\u00F3 deixaven&amp;quot;, diu Vilaplana. Potser aquesta imatge \u00E9s exagerada, per\u00F2 ens permet imaginar l&amp;#039;inquisidor analitzant les cendres de la llar i ata\u00FCllant detectivescament quina classe d&amp;#039;escrits, her\u00E8tics o no, hi havien estat incinerats. Comptat i debatut, durant aquests anys es va lliurar una batalla implacable entre el desig de saber del poble i la necessitat d&amp;#039;ocultar de l&amp;#039;Esgl\u00E9sia.La Il\u00B7lustraci\u00F3 \u00E9s la culminaci\u00F3 d&amp;#039;aquest deler per dur el coneixement a totes les llars,  per il\u00B7luminar tots els racons del m\u00F3n. Voltaire animava D&amp;#039;Alembert a il\u00B7luminar amb la ra\u00F3 fins els mussols, &amp;quot;a pesar del seu odi innat per la llum&amp;quot;. La for\u00E7a dels fets, la lluita contra l&amp;#039;obscurantisme, la profunda confian\u00E7a en la naturalesa humana esperonava el treball dels il\u00B7lustrats. La credulitat, les injust\u00EDcies, la maldat, eren conseq\u00FC\u00E8ncia de la ignor\u00E0ncia, pensaven: com m\u00E9s savi f\u00F3ra el poble, m\u00E9s pr\u00F2sper seria un pa\u00EDs i m\u00E9s sensats i feli\u00E7os els seus ciutadans. El sapere aude \u00E9s un crit a la rebel\u00B7li\u00F3 intel\u00B7lectual, a con\u00E8ixer i descobrir el m\u00F3n amb els propis ulls.Estaven encertats els il\u00B7lustrats? Tenien ra\u00F3 els clergues per t\u00E9mer tant la impremta i per desconfiar d&amp;#039;aquelles traduccions? Al segle XXI, en plena era de la informaci\u00F3, amb tota mena d&amp;#039;iPods i iPads, d&amp;#039;enciclop\u00E8dies online , amb un acc\u00E9s inimaginable al fant\u00E0stic i inacabable univers cultural, la resposta \u00E9s evident. Potser no calia cremar tants llibres, potser no calia perseguir tants heretges. La influ\u00E8ncia de l&amp;#039;Esgl\u00E9sia sobre els ciutadans segueix sent immensa, i ni Galileu ni Darwin l&amp;#039;han debilitat gaire. En la natura humana hi ha un biaix consubstancial a la credulitat, al sentiment m\u00EDstic, a la pru\u00EFja religiosa. La manifestaci\u00F3 m\u00E9s recent de tot a\u00E7\u00F2 \u00E9s la beatificaci\u00F3 del Papa Wojtyla, amb miracle incl\u00F2s i tot. El cient\u00EDfic Alfred Giner-Sorolla va encunyar el terme d&amp;#039; Homo religiosus per definir la naturalesa consubstancialment m\u00EDstica de l&amp;#039; Homo sapiens . Potser per aix\u00F2, encara a hores d&amp;#039;ara, la ra\u00F3 segueix lluitant, quasi com el primer dia, per il\u00B7luminar fins els mussols, &amp;quot;a pesar del seu odi innat per la llum&amp;quot;. Tanmateix, possiblement \u00E9s una batalla perduda, perqu\u00E8 un mussol sempre ser\u00E0 un mussol. I n&amp;#039;hi ha molts m\u00E9s dels que es pensaven els il\u00B7lustrats. Aix\u00F2, ai!, \u00E9s un fet incontestable."^^<http://www.w3.org/2001/XMLSchema#string>
<http://www.ara.cat/opinio/Mussols-beats-illustrats_0_412158792.html>