<http://schema.org/articleBody>
"La reducci\u00F3 dels pressupostos que el govern d&amp;#039;Espanya destinar\u00E0 a donar suport a la producci\u00F3 cinematogr\u00E0fica aquest any 2012 \u00E9s espectacular. Alg\u00FA podr\u00E0 afirmar que \u00E9s conseq\u00FC\u00E8ncia de la crisi econ\u00F2mica, per\u00F2 hi ha raons s\u00F2lides per pensar que, fins i tot en plena normalitat, la retallada hauria estat igualment important. Em temo que els conservadors espanyols i els seus aliats liberals han volgut exemplificar en el m\u00F3n del cinema els seus conflictes amb un sector cultural que els ha estat hist\u00F2ricament esquerp. Recordem, a tall d&amp;#039;exemple, la seva bel\u00B7licositat amb el PP en la guerra de l&amp;#039;Iraq o l&amp;#039;11-M. Indiscutiblement cal modificar l&amp;#039;estructura funcional del nostre cinema i reconstruir un model que permeti millorar la producci\u00F3 audiovisual espanyola amb l&amp;#039;objectiu d&amp;#039;incrementar la seva competitivitat en els mercats interiors i exteriors. Per\u00F2 aquest objectiu no ser\u00E0 possible sense una estreta complicitat entre l&amp;#039;administraci\u00F3 i els agents del sector. El cinema europeu no pot existir sense una intervenci\u00F3 p\u00FAblica molt activa, la qual cosa no suposa que hagi d&amp;#039;estar allunyat del p\u00FAblic o que no pugui generar una economia que en alguns casos, no gaires, derivi en estructures empresarials plenament  sostenibles. El cinema franc\u00E8s n&amp;#039;\u00E9s un bon exemple. Un model d&amp;#039;aquesta naturalesa, en realitat no gaire allunyat del de l&amp;#039;\u00F2pera, la m\u00FAsica cl\u00E0ssica i l&amp;#039;art contemporani (sectors on ning\u00FA q\u00FCestiona la intervenci\u00F3 p\u00FAblica), hauria d&amp;#039;afrontar la soluci\u00F3 a problemes tan importants com els seg\u00FCents: amb quins criteris es poden rebre ajudes p\u00FAbliques?, com es reinverteixen els beneficis?, cal o no cal retornar les ajudes si la pel\u00B7l\u00EDcula ha generat beneficis? Tamb\u00E9 hauria de donar m\u00E9s protagonisme als guionistes i qualificar els processos de preproducci\u00F3, hauria d&amp;#039;incorporar de veritat distribu\u00EFdors i exhibidors en la presa de decisions i hauria d&amp;#039;incentivar m\u00E9s proximitat (complicitat emotiva) entre els ciutadans i el nostre cinema. Probablement cal fer menys pel\u00B7l\u00EDcules i amb m\u00E9s possibilitats de triomfar i tot plegat es pot fer amb un pressupost m\u00E9s o menys elevat. El que no es pot fer \u00E9s defugir el debat reduint-lo a la simple administraci\u00F3 dels recursos escassos amb la compensaci\u00F3 d&amp;#039;una incerta llei del mecenatge.  \u00C9s cert que les queixes del sector arriben tard. M\u00E9s hauria calgut autocr\u00EDtica pr\u00E8via i debat intern per expulsar vividors i incompetents, per\u00F2 tenen ra\u00F3 els que assenyadament diuen que d&amp;#039;aquestes retallades nom\u00E9s moriran alguns dels millors. \u00C9s l&amp;#039;efecte paradoxal d&amp;#039;uns canvis necessaris sense criteri. Cal donar la ra\u00F3 a Adolfo Blanco, en un article recentment  publicat a  El Confidencial , en qu\u00E8 compara la trag\u00E8dia del cinema amb la permissivitat del futbol: quina exemplaritat aporta un sector que li deu una aut\u00E8ntica fortuna a la Seguretat Social? Que Espanya estigui a tocar d&amp;#039;un rescat financer amb lliga de futbol hiperendeutada lliure de tota pressi\u00F3 fiscal explica quin pa\u00EDs som i quina mena de pa\u00EDs aspirem ser. A qui miri fredament el nostre cinema no se li escaparan problemes estructurals essencials: poc control del mercat, inexist\u00E8ncia d&amp;#039;una distribu\u00EFdora o m\u00E9s amb capacitat per plantar cara a les  majors , poc capital social agregat i minsa capacitat d&amp;#039;inversi\u00F3 per preparar adequadament les produccions i llan\u00E7ar-les comercialment. En aquest context una cobertura p\u00FAblica poc intel\u00B7ligent \u00FAnicament afavoreix la falta de risc comercial, la poca diversitat tem\u00E0tica i la feblesa comunicativa de moltes produccions per a les quals el potencial \u00E8xit comercial \u00E9s un fenomen atzar\u00F3s.  En aquest oce\u00E0 sols hi naveguen amb tranquil\u00B7litat les petites produccions basades en l&amp;#039;estricta gesti\u00F3 del talent art\u00EDstic, la qual cosa \u00E9s, malgrat tot, un extraordinari punt de partida. El problema del cinema espanyol no s&amp;#039;arregla amb menys diners; el que li cal s\u00F3n pol\u00EDtiques p\u00FAbliques clares i valentes.  El cinema encara \u00E9s la manifestaci\u00F3 m\u00E9s important de cultura popular (en el sentit de massiva) i deixar-ho en mans del mecenatge en un pa\u00EDs sense aquesta tradici\u00F3 \u00E9s un delicte cultural. Potser trobar\u00E0 patrocini qui aconsegueixi contractar una gran estrella americana per a la seva pel\u00B7l\u00EDcula, per\u00F2 no \u00E9s del tot segur que qui la vegi acabi estimant m\u00E9s el nostre cinema. "^^<http://www.w3.org/2001/XMLSchema#string>
<http://www.ara.cat/opinio/cinema-espanyol-coma-induit_0_700729930.html>