<http://schema.org/articleBody>
"Divendres passat, 8 d&amp;#039;abril, hauria fet cent anys. Emil Cioran, el fil\u00F2sof roman\u00E8s, va n\u00E0ixer l&amp;#039;any 1911 a Rasinari (comtat de Sibiu, Transsilv\u00E0nia), per\u00F2 va aconseguir fama mundial escrivint en franc\u00E8s els seus c\u00E8lebres i inimitables aforismes. He experimentat unes sensacions tan estimulants llegint aquestes p\u00EDndoles d&amp;#039;amarga i concentrada veritat, que no volia deixar passar l&amp;#039;ocasi\u00F3 del centenari de l&amp;#039;autor sense celebrar com cal una obra complexa i fascinadora.Curiosament -o no- els llibres de Cioran no estan tradu\u00EFts al catal\u00E0. Cap ni un. Podem fruir-ne, \u00E9s cert, en l&amp;#039;amanosa i exhaustiva compilaci\u00F3 que, sota el lac\u00F2nic t\u00EDtol d&amp;#039; Oeuvres , li va dedicar Gallimard en 1995. \u00C9s l&amp;#039;any de defunci\u00F3 de l&amp;#039;escriptor i no puc imaginar un epitafi millor que aquest totxo de 1.800 p\u00E0gines en paper b\u00EDblia, que inclou la traducci\u00F3 al franc\u00E8s dels primers t\u00EDtols de Cioran en roman\u00E8s (entre ells Lacrimi si Sfinti , el meu preferit).Per al lector no franc\u00F2fon, per\u00F2, es nota l&amp;#039;abs\u00E8ncia d&amp;#039;una edici\u00F3 en la nostra llengua dels textos m\u00E9s emblem\u00E0tics d&amp;#039;aquest fil\u00F2sof inclassificable. Una edici\u00F3, almenys, tan assequible com la que ha proporcionat al llarg dels anys l&amp;#039;editorial Tusquets en castell\u00E0. S\u00ED que comptem, per\u00F2, amb una raresa, si em permeteu dir-ne aix\u00ED. L&amp;#039;any 1999, quan el segle XX agonitzava, una modesta editorial valenciana va encetar la Col\u00B7lecci\u00F3 X\u00E8nius -dedicada a l&amp;#039;assaig literari- amb un text del professor d&amp;#039;est\u00E8tica Joan Manuel Mar\u00EDn Torres. El llibre en q\u00FCesti\u00F3 es titulava E.M. Cioran, l&amp;#039;escriptura de la llum i el desencant (Editorial 7iMig). Deixeu-me presumir-ne amb enyoran\u00E7a, ja que vaig participar en primera l\u00EDnia en l&amp;#039;infantament de la col\u00B7lecci\u00F3 i d&amp;#039;aquest t\u00EDtol. Amb l&amp;#039;excusa de dur a terme un estudi de l&amp;#039;obra de Cioran, en realitat s&amp;#039;hi perpetrava una antologia en tota regla, la primera i \u00FAnica de qu\u00E8 disposem en catal\u00E0. Sorprenentment, el volum encara es pot trobar en llibreries, com he pogut comprovar -entre altres llocs- en la web de La Central.Crec que els lectors que no s&amp;#039;hagen enfrontat mai als textos de Cioran ( enfrontar , s\u00ED: \u00E9s la paraula exacta) no poden comprendre de cap manera l&amp;#039;entusiasme que desperten entre els seus admiradors. Al capdavall, l&amp;#039;autor de La temptaci\u00F3 d&amp;#039;existir suposa la culminaci\u00F3 d&amp;#039;un tipus de literatura que es pot rastrejar tant entre els moralistes francesos de l&amp;#039;\u00E8poca de la Il\u00B7lustraci\u00F3 com entre els fil\u00F2sofs pessimistes i vitalistes (dos termes estranyament redundants) de la nostra convulsa modernitat. El que hi ha de Kierkegaard, Shopenhauer o Nietzsche en la seua obra, per\u00F2, no \u00E9s sovint m\u00E9s important que all\u00F2 que el lliga a tota una tradici\u00F3 de pensament discontinu i fragmentari. Per certificar-ho, res millor que (re)llegir-lo. El Cioran que escriu que &amp;quot;La verdadera eleg\u00E0ncia moral consisteix a disfressar de derrotes les nostres vict\u00F2ries&amp;quot; suposa encara un far invers en la nostra societat malalta. I el que rebla &amp;quot;Sento que s\u00F3c lliure, per\u00F2 s\u00E9 que no ho s\u00F3c&amp;quot; col\u00B7loca definitivament el dit a la nafra.Crec que les raons de la popularitat de Cioran cal buscar-les en la virul\u00E8ncia de la seua paradoxa constant i en la proximitat del seu estil. Si s&amp;#039;ha dit que la claredat \u00E9s la cortesia del fil\u00F2sof, Cioran \u00E9s un tipus extremadament educat, un esc\u00E8ptic elegant que ens guia pel laberint de la soledat fent-nos sentir tamb\u00E9 sols, per\u00F2 a la vegada solid\u00E0riament acompanyats. A l&amp;#039;home que, davant el hamleti\u00E0 &amp;quot;Ser o no ser&amp;quot;, conclou &amp;quot;Ni l&amp;#039;un ni l&amp;#039;altre&amp;quot;, no li podem demanar que crega en la vida, per\u00F2 s\u00ED que li agra\u00EFm que ens l&amp;#039;haja fet a nosaltres m\u00E9s l\u00FAcida.No \u00E9s un escriptor divertit, per\u00F2 he de confessar que he passat molt bones estones llegint els fragments d&amp;#039;aquest genial transsilv\u00E0. Com el seu conterrani Vlad l&amp;#039;Empalador, tamb\u00E9 el fil\u00F2sof es desf\u00E0 indelicadament dels seus enemics. I els seus enemics s\u00F3n els t\u00F2pics, les falses esperances i els credos foscos.Cent anys despr\u00E9s del seu naixement, \u00E9s una bona ocasi\u00F3 per tornar-hi. El seu mirall esquerdat ens repta amb desmenjada precisi\u00F3."^^<http://www.w3.org/2001/XMLSchema#string>
<http://www.ara.cat/opinio/llum-desencant-encara_0_460753929.html>