<http://schema.org/articleBody>
"Despr\u00E9s d&amp;#039;unes jornades marcades pel cinema amb accent teatral, la Mostra de Ven\u00E8cia ha dirigit la mirada cap a l&amp;#039;univers literari de John le Carr\u00E9, llegendari autor de novel\u00B7les d&amp;#039;espionatge i veter\u00E0 de les adaptacions cinematogr\u00E0fiques. En el cas d&amp;#039; El topo , basada en la novel\u00B7la hom\u00F2nima de 1974 i presentada a competici\u00F3, la gran novetat \u00E9s la nacionalitat del director, el suec Tomas Alfredson, responsable de la celebrada Deixa&amp;#039;m entrar . &amp;quot;Se suposa que, durant la Guerra Freda, Su\u00E8cia va mantenir una posici\u00F3 neutral respecte al conflicte -va explicar Alfredson en roda de premsa- per\u00F2 els meus records dels anys seixanta i setanta remeten a un pa\u00EDs enterbolit per l&amp;#039;ombra de la Uni\u00F3 Sovi\u00E8tica&amp;quot;.M\u00E9s enll\u00E0 de la q\u00FCesti\u00F3 nacional, El topo suposa un notori canvi de registre per a Alfredson, tot i que en el salt de l&amp;#039;horror na\u00EFf al cinema d&amp;#039;espionatge el realitzador suec no ha renunciat als fonaments del seu estil: sobrietat, detallisme i eleg\u00E0ncia. Centrant-se en la figura de George Smiley, el m\u00EDtic agent del servei d&amp;#039;intel\u00B7lig\u00E8ncia brit\u00E0nic (protagonista de diverses obres de Le Carr\u00E9), el film posa en escena un entramat narratiu marcat per la paranoia, l&amp;#039;amargor dels personatges i la decad\u00E8ncia d&amp;#039;un m\u00F3n condemnat a l&amp;#039;autodestrucci\u00F3. En aquest escenari de fredor (expositiva) i contenci\u00F3 (interpretativa), hi brilla un Gary Oldman que, renunciant als seus excessos habituals, ofereix un recital de cares de p\u00F2quer i de sibil\u00B7l\u00ED autocontrol. &amp;quot;En el passat, he interpretat molts personatges fren\u00E8tics i emocionals -va declarar Oldman- per\u00F2 fa uns anys Christopher Nolan em va donar l&amp;#039;oportunitat d&amp;#039;explorar un registre m\u00E9s contingut i minimalista al nou Batman ; ara en Tomas (Alfredson) ho ha tornat a fer i li estic molt agra\u00EFt&amp;quot;. De fet, el treball d&amp;#039;Oldman no t\u00E9 res a envejar al d&amp;#039;Alec Guiness a la versi\u00F3 televisiva del 1979.Alfredson \u00E9s un amant de la geometria: les seves composicions semblen constru\u00EFdes amb tiral\u00EDnies i els seus relats, com les obres de Le Carr\u00E9, funcionen com meditades i met\u00F2diques partides d&amp;#039;escacs. En aquest sentit, sembla el director idoni per a un film com El topo , malgrat que el resultat final tendeix cap a una certa monotonia i academicisme. De tota manera, el laberint de dobles identitats i \u00E0nimes torturades (sacsejat per un substrat homoer\u00F2tic) permet que l&amp;#039;espectador participi activament en un entretingut joc de miratges. Respecte a aix\u00F2, l&amp;#039;oscaritzat Colin Firth, que d\u00F3na vida a l&amp;#039;agent Bill Haydon, va denunciar la tend\u00E8ncia del cinema actual a &amp;quot;subestimar la intel\u00B7lig\u00E8ncia de l&amp;#039;espectador&amp;quot;. &amp;quot;Penso que a la gent li agrada el cinema que ofereix reptes, amb di\u00E0legs capa\u00E7os de reflectir la riquesa de la llengua&amp;quot;, va afegir.El desenc\u00EDs de Todd SolondzTamb\u00E9 a competici\u00F3 es va veure Dark Horse , el nou film de Todd Solondz, un cineasta que fa m\u00E9s de dues d\u00E8cades que combat amb mordacitat i esperit sat\u00EDric la imatge id\u00EDl\u00B7lica del somni americ\u00E0. Una tasca que el va dur a assaborir durant els anys 90 les mels de la fama indie per\u00F2 que, amb el temps, l&amp;#039;ha condemnat a un cert ostracisme.Els defensors del director responsabilitzen d&amp;#039;aquest declivi a la intoler\u00E0ncia d&amp;#039;un sistema dominat pel mainstream , per\u00F2 despr\u00E9s de veure Dark Horse sembla m\u00E9s raonable responsabilitzar el mateix Solondz, un autor perdut entre obsessions que semblen haver-li esgotat el potencial creatiu. El cinema de Solondz ha cridat sempre l&amp;#039;atenci\u00F3 per la corrosiva i inclement aproximaci\u00F3 a la cara afligida de la cultura de l&amp;#039;\u00E8xit ianqui. Una croada sostinguda sobre la cont\u00EDnua subversi\u00F3 de les convencions narratives. El cinema de Solondz apunta al cor de l&amp;#039; american way of life i dispara amb munici\u00F3 ling\u00FC\u00EDstica. En aquest sentit, l&amp;#039;anodina Dark Horse demostra que la f\u00F3rmula Solondz no en t\u00E9 prou amb el sarcasme i el sentit de la farsa del director de Happiness , tamb\u00E9 demana certa experimentaci\u00F3 amb el llenguatge. Aquesta car\u00E8ncia fa del nou film de Solondz una fotoc\u00F2pia descolorida dels seus millors treballs.Dark Horse  transcorre a un dels t\u00EDpics suburbis americans que, per al director de Storytelling , s\u00F3n el veritable infern a la Terra. All\u00E0 hi viu Abe (Jordan Gelber), un home de mitjana edat que viu amb uns pares (Christopher Walken i Mia Farrow) que semblen els protagonistes lobotomitzats d&amp;#039;un film de Doris Day. Abe s&amp;#039;enamora de Miranda (Selma Blair), una noia depressiva i malalta d&amp;#039;hepatitis B, que accepta casar-se tot i no sentir-se atreta pel protagonista. Tot plegat, l&amp;#039;escenari d&amp;#039;una tragicom\u00E8dia afectada d&amp;#039;estasi, incapa\u00E7 d&amp;#039;insuflar vida al seu m\u00F3n caricaturesc."^^<http://www.w3.org/2001/XMLSchema#string>
<http://www.ara.cat/cultura/Venecia-destapa-talp-John-Carre_0_549545082.html>