<http://schema.org/articleBody>
"L&amp;#039;editorial d&amp;#039;aquesta setmana [l&amp;#039;\u00FAltima setmana de gener] del president Jordi Pujol al butllet\u00ED  del Centre d&amp;#039;Estudis que du el seu nom representa un pas de gegant en el  cam\u00ED de Catalunya cap a la independ\u00E8ncia. I ho \u00E9s no tant perqu\u00E8 Pujol  ens descobreixi res de nou, sin\u00F3 perqu\u00E8 el que m\u00E9s necessita el proc\u00E9s  engegat ara fa quatre d&amp;#039;anys \u00E9s guanyar plausibilitat. Vull dir que, en  general, els catalans ben informats ja saben que la independ\u00E8ncia \u00E9s  necess\u00E0ria i desitjable. Per\u00F2 el principal obstacle que t\u00E9 per esdevenir  l&amp;#039;objectiu de la gran majoria de catalans \u00E9s que sigui vista com a  assolible.Jordi Pujol, doncs, potser no diu res que no sapiguem,  res que no sigui d&amp;#039;una obvietat que nom\u00E9s una mentalitat poruga podria  ignorar. Per\u00F2, atenci\u00F3, ho ha dit el president Pujol.Sovint, en  les meves intervencions p\u00FAbliques, havia sostingut que el dia que el  president Pujol fes aquest pas s&amp;#039;obririen portes que fins ara eren  receloses de seguir endavant. Solia dir que ja em conformava si, com a  m\u00EDnim, no hi posava obstacles, com havia fet fins fa ben poc. Ara, per  als catalans que encara li tenen una confian\u00E7a gaireb\u00E9 som\u00E0tica, la seva  clara presa de posici\u00F3 representar\u00E0 l&amp;#039;alliberament del constrenyiment  mental que els impedia fer el pas a la lliure manifestaci\u00F3 del sentiment  i de la ra\u00F3 en favor de la independ\u00E8ncia.Certament, podr\u00EDem  retreure al president la seva tardan\u00E7a. Per\u00F2 em semblaria injust. Jordi  Pujol mai no va amagar que no era independentista. El seu programa  pol\u00EDtic va buscar de manera clara, di\u00E0fana i lleial l&amp;#039;encaix de  Catalunya a l&amp;#039;estat de les autonomies, seguint un ideari que darrerament  Pujol havia associat als noms d&amp;#039;Espriu i Vicens Vives. Aquesta  associaci\u00F3 relativament tardana sempre m&amp;#039;ha semblat un exc\u00E9s de  generositat que atribu\u00EFa de manera anacr\u00F2nica la inspiraci\u00F3 del projecte  pujoli\u00E0 a dos personatges que mai no podien haver imaginat, ni  remotament, la mena de transici\u00F3 a la democr\u00E0cia que ens esperava. Aix\u00F2,   o potser era una manera de justificar el frac\u00E0s del projecte  emparant-se en els millors c\u00F2mplices possibles.Tanmateix, des de  la (mala) resoluci\u00F3 del proc\u00E9s de revisi\u00F3 de l&amp;#039;Estatut aprovat el 2006,  m&amp;#039;ha semblat que el president Pujol, a poc a poc, anava fent el dol  necessari per enterrar definitivament el seu projecte d&amp;#039;Estat  plurinacional, mai no acceptat a Espanya.Jordi Pujol no podia ser  independentista -i potser encara no ho \u00E9s del tot- de la nit al dia  sense apar\u00E8ixer com un home fr\u00EDvol, qualitat als ant\u00EDpodes del seu geni  pol\u00EDtic. Era una q\u00FCesti\u00F3 de seriositat, de lleialtat amb un projecte en  el qual, ni que hagu\u00E9s fracassat, havia embarcat mig pa\u00EDs durant gaireb\u00E9  vint-i-cinc anys. Pujol, a tot estirar, havia acceptat ser un Mois\u00E8s  involuntari per\u00F2 que, en cap cas, no ens podria portar fins a la Terra  Promesa. El president ha tardat quatre anys a fer el dol. Per\u00F2 aquesta  setmana ha endre\u00E7at al calaix el bra\u00E7al negre que s&amp;#039;havia cosit a la  m\u00E0niga, i ens ho ha fet saber.La societat catalana m\u00E9s agosarada,  aquesta que els emprenedors no es cansen d&amp;#039;invocar, sap de totes totes  que s&amp;#039;han tancat definitivament tots els camins cap a una Espanya  federal o plurinacional. A Espanya no en volen sentir a parlar, a  Catalunya no hi creu ning\u00FA, i em temo que nom\u00E9s Duran i Lleida, per ra\u00F3  del c\u00E0rrec, fa veure que encara \u00E9s possible. I, tancada aquesta  possibilitat, seguir com fins ara \u00E9s &amp;quot;el final de Catalunya com a naci\u00F3,  llengua cultura i consci\u00E8ncia col\u00B7lectiva&amp;quot;, diu Pujol. \u00C9s all\u00F2 de  l&amp;#039;&amp;quot;anar tirant&amp;quot; tan t\u00EDpic dels catalans, resignats a la fatalitat d&amp;#039;una  depend\u00E8ncia letal. I si no ens resignem a la desaparici\u00F3, nom\u00E9s ens  queda la independ\u00E8ncia. Una independ\u00E8ncia, no cal dir-ho, que hauria  d&amp;#039;estar a l&amp;#039;altura del segle XXI, oberta, cosmopolita, respectuosa amb  la diversitat, per\u00F2 garantia d&amp;#039;un futur nacional tan agosarat, com a  m\u00EDnim, com el de les nacions m\u00E9s avan\u00E7ades, pr\u00F2speres i justes.Aquesta  setmana passada, comentant l&amp;#039;editorial del president Pujol a la  tert\u00FAlia de Catalunya R\u00E0dio amb Manel Fuentes, l&amp;#039;amic Joan Maj\u00F3,  resistint-se encara a l&amp;#039;evid\u00E8ncia dels fets, insistia que ell, malgrat  tot, preferia ser Baviera que Let\u00F2nia. \u00C9s a dir, preferia un model  federal que una independ\u00E8ncia esquifida. La rapidesa de resposta que jo  no vaig tenir la va proporcionar la intel\u00B7ligent trucada posterior d&amp;#039;un  o\u00EFdor del programa. Efectivament, quan s&amp;#039;entra a Baviera, hom pot llegir  en els r\u00E8tols de benvinguda que es tracta d&amp;#039;un &amp;quot;estat lliure associat&amp;quot;,  que si mai se sentia maltractat per Alemanya, en podria marxar sense ni  demanar perm\u00EDs.I, pel que fa a Let\u00F2nia, si mai Catalunya fos  independent, per poblaci\u00F3, per pot\u00E8ncia econ\u00F2mica, per capacitat  cultural, m\u00E9s aviat ser\u00EDem Holanda o \u00C0ustria.En definitiva, es  pot somniar truites i imaginar que Espanya un dia pot ser Alemanya, el  Canad\u00E0 o Su\u00EFssa. Per\u00F2 ha arribat un punt en qu\u00E8 els que toquem de peus a  terra sabem que, tot i les dificultats, l&amp;#039;\u00FAnic futur possible i  nacionalment digne \u00E9s la independ\u00E8ncia."^^<http://www.w3.org/2001/XMLSchema#string>
<http://www.ara.cat/especials/despertar-del-somni-autonomista_0_520148245.html>