<http://schema.org/articleBody>
"En una entrevista del 2013 al New York Times, Umberto Eco va ser interrogat sobre el declivi de la cultura italiana. \u201CQuin declivi? -replicava ell, burleta-. Encara hi s\u00F3c jo!\u201D La fatxenderia no era un dels atributs del gran novel\u00B7lista, fil\u00F2sof i semi\u00F2leg, mort divendres als 84 anys, per\u00F2 s\u00ED l\u2019humor. Eco es reia una mica de l\u2019estatus cultural que havia assolit la seva figura a It\u00E0lia, on se\u2019l considerava poc menys que l\u2019\u00FAltim gran humanista del pa\u00EDs, un intel\u00B7lectual total capa\u00E7 de sacsejar el pensament occidental amb assajos com  Apocal\u00EDptics i integrats, de dignificar el bestseller amb el supervendes El nom de la rosa i d\u2019enriquir la vida cultural i acad\u00E8mica amb la seva veu cr\u00EDtica i els seus projectes educatius. Un bibli\u00F2fil contuma\u00E7, un home savi -\u201CL\u2019home que ho sabia tot\u201D, ha titulat en primera p\u00E0gina el seu diari,  La Reppublica - que no marcava l\u00EDnies vermelles entre l\u2019alta i la baixa cultura i que sentia tanta passi\u00F3 per l\u2019est\u00E8tica medieval com pel c\u00F2mic nord-americ\u00E0.La semi\u00F2tica va ser l\u2019\u00E0mbit principal dels seus estudis acad\u00E8mics. Eco ocupava la c\u00E0tedra d\u2019aquesta mat\u00E8ria a la Universitat de Bolonya, la m\u00E9s antiga d\u2019Europa, i va escriure una vintena de tractats en qu\u00E8 interpretava la cultura a trav\u00E9s dels seus s\u00EDmbols i signes, ja fos a partir del llenguatge i les banderes o dels c\u00F2mics, la roba i la m\u00FAsica. A  Opera aperta, un influent assaig del 1962, reformulava la relaci\u00F3 entre obra i lector, convertint el segon en coautor del text a partir de la pluralitat d\u2019ordres i sentits. I en el c\u00E8lebre  Apocal\u00EDptics i integrats, del 1965, examinava les diferents posicions davant la cultura de masses i els mitjans de comunicaci\u00F3 a trav\u00E9s dels seus mites. Un pont entre dos monsL\u2019escriptor va compaginar la seva activitat acad\u00E8mica i assag\u00EDstica amb l\u2019estudi de la cultura popular, a la qual es va aficionar de petit devorant les obres de Jules Verne i Marco Polo i c\u00F2mics d\u2019aventures a casa del seu avi. \u00C9s famosa la seva an\u00E0lisi de  Casablanca : comparava la pel\u00B7l\u00EDcula amb la Sagrada Fam\u00EDlia de Gaud\u00ED i la definia com una destil\u00B7laci\u00F3 del mite de la ren\u00FAncia er\u00F2tica que anava directament a l\u2019inconscient col\u00B7lectiu del p\u00FAblic. Eco va ser un pont entre els dos mons: els seus assajos estaven plens de refer\u00E8ncies pop com Superman i  Retorn al futur, i les seves novel\u00B7les m\u00E9s populars, de preocupacions est\u00E8tiques i erudici\u00F3 filos\u00F2fica i hist\u00F2rica.El millor exemple de la capacitat d\u2019Umberto Eco per unir els dos \u00E0mbits \u00E9s la seva primera novel\u00B7la,  El nom de la rosa (1980), ambientada en un monestir itali\u00E0 del segle XIV on s\u2019estan produint assassinats de monjos per ocultar l\u2019exist\u00E8ncia d\u2019un tractat filos\u00F2fic d\u2019Arist\u00F2til que es creia perdut. Un relat que es pot llegir en clau detectivesca, hist\u00F2rica o al\u00B7leg\u00F2rica, protagonitzat pel monjo francisc\u00E0 Guillem de Baskerville, que es podria considerar tant una variaci\u00F3 medieval de Sherlock Holmes com un  alter ego del mateix autor pel seu amor als llibres i la cultura. Insaciable bibli\u00F2fil, Eco va reunir una col\u00B7lecci\u00F3 de m\u00E9s de 50.000 volums que ocupaven dues plantes de casa seva, plena de manuscrits medievals, i amb un inter\u00E8s especial per les falsedats hist\u00F2riques.L\u2019escriptor no repetiria mai un \u00E8xit com el d\u2019El nom de la rosa (m\u00E9s de 15 milions d\u2019exemplars), per\u00F2 la seva carrera novel\u00B7l\u00EDstica continuaria amb t\u00EDtols com  El p\u00E8ndol de Foucault (1988), que gira al voltant d\u2019un complot que involucra esoterisme i f\u00F3rmules matem\u00E0tiques, o l\u2019hist\u00F2ric  Baudolino (2000), en qu\u00E8 les incre\u00EFbles aventures d\u2019un jove camperol del segle XII es barregen amb debats filos\u00F2fics i mitologia medieval. La seva \u00FAltima novel\u00B7la,  N\u00FAmero zero (Rosa dels Vents, 2015), alertava sobre la crisi del periodisme a trav\u00E9s d\u2019una hist\u00F2ria ambientada en la It\u00E0lia del 1992 sobre un empresari que crea un diari per manipular els pol\u00EDtics i intimidar els seus rivals. La seva veu cr\u00EDtica sobre els mitjans tamb\u00E9 es va fer sentir en els articles que publicava a la premsa -l\u2019ARA n\u2019havia publicat- i en les confer\u00E8ncies i xerrades que oferia arreu del m\u00F3n. Mai no va defugir el comentari pol\u00EDtic i va al\u00E7ar la veu contra Berlusconi, subratllant que el veritable problema no era l\u2019empresari \u201Csin\u00F3 la societat italiana per haver-li perm\u00E8s acumular tant de poder\u201D. L\u2019erudici\u00F3 \u00E9s divertida El fil\u00F2sof Fernando Savater&amp;amp;nbsp;ha recordat aquest dissabte la curiositat vora\u00E7 d\u2019Eco: \u201CTenia coneixements en molts \u00E0mbits, alguns d\u2019ells molt abstrusos i d\u2019altres de molt populars. Era un \u00E9sser polif\u00F2nic que s\u2019ho volia passar b\u00E9 i una de les coses amb qu\u00E8 m\u00E9s es divertia era l\u2019erudici\u00F3\u201D. Admetia que feia un \u00FAs habitual de la Wikipedia i la defensava, tot i que n\u2019assenyalava els defectes, per\u00F2 creia absolutament en el futur del llibre, sobre el qual conversava amb Jean-Claude Carri\u00E8re a Nadie acabar\u00E1 con los libros. \u201CEl llibre \u00E9s com la cullera, el martell, la roda i les tisores. Un cop s\u2019ha inventat ja no es pot millorar; ha superat la prova del temps\u201D, deia.Eco va rebre premis com l\u2019Strega -m\u00E0xim guard\u00F3 literari d\u2019It\u00E0lia-; el M\u00E9dicis, de Fran\u00E7a, i el Pr\u00EDncep d\u2019Ast\u00FAries de comunicaci\u00F3 i humanitats. Tamb\u00E9 el van nomenar honoris causa d\u2019una vintena d\u2019universitats i cavaller de la Legi\u00F3 d\u2019Honor francesa. Per\u00F2 tot i ser proposat algun cop al Nobel, sempre es va quedar a les portes de rebre\u2019l, com ha lamentat el fil\u00F2sof Rafael Argullol, que ha criticat que l\u2019acad\u00E8mia sueca no valor\u00E9s una obra que \u201Cva reunir perfectament una reflexi\u00F3 te\u00F2rica i de creaci\u00F3 liter\u00E0ria\u201D. No obstant aix\u00F2, Eco s\u2019ho prenia amb humor. La posteritat, per a ell, no residia en els premis, sin\u00F3 en les biblioteques."^^<http://www.w3.org/2001/XMLSchema#string>
<http://www.ara.cat/cultura/del-Eco-no-que-seva_0_1526847344.html>