<http://schema.org/articleBody>
"Massa sovint s&amp;#039;ha despatxat Blake Edwards de les p\u00E0gines nobles de la hist\u00F2ria del cinema adduint que era un director de pel\u00B7l\u00EDcules lleugeres i comercials, sense relleu art\u00EDstic. Gran error. El director va demostrar al llarg de la seva carrera un sentit privilegiat del gag visual i la com\u00E8dia f\u00EDsica que fan d&amp;#039;ell un dels grans de la com\u00E8dia, com va posar de manifest a tota la s\u00E8rie de La pantera rosa (1963). Per\u00F2 tamb\u00E9 va ser capa\u00E7 d&amp;#039;explorar amb humor les febleses i contradiccions de l&amp;#039;home a 10, la dona perfecta (1979) i els abismes de l&amp;#039;alcoholisme a Dies de vi i roses (1962). Probablement, per\u00F2, la pel\u00B7l\u00EDcula del director m\u00E9s present en l&amp;#039;imaginari popular \u00E9s Esmorzar amb diamants (1961), l&amp;#039;adaptaci\u00F3 de la novel\u00B7la de Truman Capote que va congelar per sempre la imatge d&amp;#039;Audrey Hepburn cantant Moonriver a la finestra del seu apartament.Precisament aquest t\u00EDtol va iniciar la millor etapa de la filmografia d&amp;#039;Edwards, despr\u00E9s d&amp;#039;uns anys vacil\u00B7lants amb algun \u00E8xit televisiu (recorden la m\u00FAsica de Henry Mancini a Peter Gunn ?), que van deixar pas al thriller Xantatge a una dona (1962) i la citada Dies de vi i roses , la seva primera col\u00B7laboraci\u00F3 amb Jack Lemmon i una de les primeres vegades que Hollywood va tractar l&amp;#039;alcoholisme des d&amp;#039;una \u00F2ptica no humor\u00EDstica. A partir de La pantera rosa i les seves seq\u00FCeles, per\u00F2, la com\u00E8dia pren el protagonisme a la filmografia del director a t\u00EDtols com l&amp;#039;\u00E8pica farsa La cursa del segle (1965), amb Jack Lemmon i Tony Curtis, i una dels cims de la seva filmografia, La festa , potser una de les com\u00E8dies m\u00E9s perfectes de la hist\u00F2ria del cinema.I despr\u00E9s de &amp;#039;La festa&amp;#039;...La ressaca de La festa (1968) va posar fi a la seva etapa m\u00E9s inspirada, amb t\u00EDtols menors com Darling Lili (1970) i Dos homes contra l&amp;#039;oest  (1971). Edwards, que el 1969 es va casar amb l&amp;#039;actriu Julie Andrews, no es va retrobar amb l&amp;#039;\u00E8xit de p\u00FAblic fins que va retornar a Clouseau i va espr\u00E9mer el personatge en tres seq\u00FCeles consecutives. I quan la seva carrera semblava m\u00E9s encallada, va tornar a ressorgir l&amp;#039;any 1979 amb 10, la dona perfecta , una de les seves obres m\u00E9s personals, i alhora comercials, que va convertir Bo Derek en un mite sexual i Dudley Moore en un actor c\u00F2mic cotitzat.Edwards va comen\u00E7a els anys vuitanta en forma amb la s\u00E0tira del m\u00F3n del cinema S.O.B. (1981) i la com\u00E8dia transg\u00E8nere V\u00EDctor i Vict\u00F2ria?  (1982). Durant aquesta d\u00E8cada va alternar nous retrobaments amb Clouseau i cintes m\u00E9s o menys discretes, entre les quals destaquen Cita a cegues (1987), amb Bruce Willis i Kim Bassinger, i  Aix\u00ED \u00E9s la vida!  (1986), novament amb Jack Lemmon en el repartiment. El seu \u00FAltim llargmetratge va ser El fill de la pantera rosa (1993), un intent de rellan\u00E7ar la franqu\u00EDcia amb Roberto Benigni agafant el relleu de Sellers. No va funcionar, evidentment."^^<http://www.w3.org/2001/XMLSchema#string>
<http://www.ara.cat/societat/Probablement-IMoonriverI-IthrillerI-ISOB-Bassinger_0_391760859.html>