<http://schema.org/articleBody>
"Albert Casals (Barcelona, 1990) ha viatjat, amb nom\u00E9s 20 anys, per m\u00E9s pa\u00EFsos dels que molts veuran en una vida. La seva filosofia \u00E9s simple: fa el que li ve de gust. Viatja i viu sense itinerari ni diners, potser ajudat per un poder de convenciment que fa que acostumi a sortir-se amb la seva. Despr\u00E9s d&amp;#039;escriure un llibre relatant perip\u00E8cies pel m\u00F3n amb cadira de rodes -hi va com a conseq\u00FC\u00E8ncia d&amp;#039;una leuc\u00E8mia que va patir de petit-, repeteix amb Sense fronteres  (Edicions 62). Despr\u00E9s de la promoci\u00F3 tornar\u00E0 a Laos per emprendre el viatge des d&amp;#039;on el va deixar, perqu\u00E8, si no, &amp;quot;\u00E9s trampa&amp;quot;. Quan \u00E9s aqu\u00ED, un any de cada dos, viu a Esparreguera -tot i que diu que de vegades dorm a la platja amb els pescadors de Sant  Adri\u00E0- i estudia filosofia.Per qu\u00E8 vas comen\u00E7ar a viatjar?No va ser una decisi\u00F3. Amb 3 o 4 anys pels meus aniversaris demanava diners, en lloc de joguines, per viatjar de gran. Ja estava una mica tarat. Cada any hi insistia molt, i als 14 els meus pares em van portar amb ells de viatge perqu\u00E8 aprengu\u00E9s el que \u00E9s b\u00E0sic. Als 15 ja me&amp;#039;n vaig anar sol.I ells no estaven molt preocupats?S\u00ED, per\u00F2 ells van ser hippies i s\u00F3n oberts, i d&amp;#039;altra banda un pare vol que el seu fill sigui feli\u00E7. En realitat \u00E9s simple. Si tens tan clar que el que vols \u00E9s fer aix\u00F2, l&amp;#039;\u00FAnic que poden fer \u00E9s preparar-te, no impedir-t&amp;#039;ho. Quan viatjo parlem per e-mail -no tinc m\u00F2bil-, i saben que nom\u00E9s si passen tres setmanes i no n&amp;#039;han rebut cap s&amp;#039;han de comen\u00E7ar a preocupar.Surts de casa amb 20 euros a la butxaca. No tens mai problemes?No. No hi ha problema per moure&amp;#039;t -fas autoestop- ni per dormir -parcs, platges, casa de gent que t&amp;#039;acull, estacions de tren o metro-. Pot quedar el de dutxar-te, que \u00E9s secundari, i menjar. Sovint, despr\u00E9s de fer autoestop i xerrar amb un camioner, et d\u00F3na diners perqu\u00E8 segueixis viatjant. La gent diu: &amp;quot;No pot ser que l&amp;#039;ajudin sempre!&amp;quot; Per\u00F2 la q\u00FCesti\u00F3 \u00E9s que, si un dia ning\u00FA et convida, \u00E9s quan et gastes els diners que has anat acumulant.Mai tens sensaci\u00F3 de perill o por?Per la gent, no. La gent mai m&amp;#039;ha fet res de dolent. Mai ning\u00FA m&amp;#039;ha robat -que no passaria res, nom\u00E9s porto una mica de roba-. Tamb\u00E9 \u00E9s cert que a alg\u00FA que dorm en un parc, que va amb la roba bruta i no porta ni c\u00E0meres, ni m\u00F2bils, ni diners, no hi ha motiu per robar-li. A part, per exemple, a Lima vaig ser a casa d&amp;#039;un noi que cada mat\u00ED se n&amp;#039;anava al centre a robar carteres a turistes. Per\u00F2 a mi em donava de menjar i m&amp;#039;acollia. No hi ha ning\u00FA totalment bo o totalment dolent.T&amp;#039;ha ajudat el fet d&amp;#039;anar amb cadira de rodes?La cadira serveix molt per trencar la por de la gent. La gent d&amp;#039;entrada t\u00E9 por d&amp;#039;un desconegut. Per fer autoestop, per exemple, tothom et voldria agafar, per\u00F2 si no ho fan \u00E9s per por.I tu mai pateixes per qui t&amp;#039;agafar\u00E0?No. La manera m\u00E9s perillosa de viure \u00E9s anar cada dia a treballar en moto. Si et pares a pensar en el pitjor, passar\u00E0 on sigui, i no ho veig m\u00E9s probable viatjant que no viatjant. He estat en situacions com al mig d&amp;#039;un monz\u00F3 a una platja de Tail\u00E0ndia, atrapat en un castell abandonat a Esc\u00F2cia a l&amp;#039;hivern, inconscient despr\u00E9s de caure d&amp;#039;una llanxa de contrabandistes que anava de Col\u00F2mbia al Panam\u00E0 en una tempesta... Justament, quan et passa alguna cosa, la gent t&amp;#039;ajuda. Fins i tot si realment fos m\u00E9s perill\u00F3s viure aix\u00ED, si \u00E9s el que et fa feli\u00E7, no tens opci\u00F3 de fer una altra cosa.Deus haver viscut for\u00E7a situacions surrealistes...S\u00ED, i moltes en camions. Trobar-me un nen de 13 anys conduint un cami\u00F3 al Per\u00FA; pujar a un cami\u00F3 ple de petroli i descobrir despr\u00E9s que no tenia frens, amb el conductor gens preocupat; caure d&amp;#039;un cami\u00F3 en marxa; quedar penjats a la vora d&amp;#039;un barranc despr\u00E9s que el conductor s&amp;#039;adorm\u00EDs... \u00C9s divertit no saber qu\u00E8 et passar\u00E0, la llibertat de dir: potser dem\u00E0 estic amb una fam\u00EDlia que m&amp;#039;ha acollit o potser en un cami\u00F3, o on sigui. Mentre no acabis mort, qualsevol cosa \u00E9s prou divertida.Vas a contracorrent en un m\u00F3n dissenyat per necessitar diners.No, vaig a la vora del riu. Treballar i tenir diners nom\u00E9s \u00E9s un cam\u00ED de tots els possibles, i \u00E9s molt f\u00E0cil evitar-ho: te&amp;#039;n pots anar a una ecoaldea , a una comuna, viure en ciutats com a okupa, a altres pa\u00EFsos on amb 100 euros vius tranquil\u00B7lament... I moltes maneres m\u00E9s. La q\u00FCesti\u00F3 \u00E9s triar com vols viure i fer-ho.I si tothom fes com tu?Si tothom pens\u00E9s com jo en tot, el m\u00F3n seria completament diferent: no hi hauria diners, la gent aniria caminant o en carros... Si jo tri\u00E9s les coses, les organitzaria en comunitats de 300 persones, amb feines repartides rotativament. Per\u00F2 tothom vol dormir al parc quan plou i fa fred? O colar-se al metro i haver d&amp;#039;estar pendent del revisor? Molta gent vol la comoditat, l&amp;#039;estabilitat, una feina i una seguretat. Hi ha gent a qui li compensa tenir diners. Per\u00F2 l&amp;#039;argument per fer la feina no crec que mai sigui perqu\u00E8 t&amp;#039;agrada. Que t&amp;#039;agrada \u00E9s un plus, per\u00F2 podries fer el que t&amp;#039;agrada sense treballar.Quan val la pena fer un sacrifici per no obtenir-ne res a llarg termini?Quan, encara que mai aconsegueixis la recompensa, igualment et surt a compte."^^<http://www.w3.org/2001/XMLSchema#string>
<http://www.ara.cat/cronica/acabis-qualsevol-cosa-prou-divertida_0_463153686.html>