<http://schema.org/articleBody>
"David Livingstone no va comprendre mai les dones. &amp;quot;Jo no estic ben informat -va escriure en una carta- dels sentiments d&amp;#039;aquests \u00E9ssers que han estat femenins tota la vida&amp;quot;. Despr\u00E9s d&amp;#039;acceptar que el seu futur no passava pel matrimoni, va decidir posar la seva vida al servei de la seva gran passi\u00F3, l&amp;#039;\u00C0frica. El desembre del 1840, a l&amp;#039;edat de 28 anys, va salpar d&amp;#039;Anglaterra. Abans, per\u00F2, va redactar el text que enviaria a les autoritats de l&amp;#039;Imperi Brit\u00E0nic per comunicar el seu descobriment de les fonts del Nil. Estava segur del seu \u00E8xit perqu\u00E8 portava Her\u00F2dot com a guia i confiava cegament en les seves descripcions. Havia de trobar una muntanya de dos cims d&amp;#039;on rajaven les fonts de tots els rius de l&amp;#039;\u00C0frica. El viatge per l&amp;#039;interior de l&amp;#039;\u00C0frica va ser esgotador. Ens el podem imaginar enfonsat fins a la cintura en el fang dels aiguamolls tropicals, obrint-se cam\u00ED entre n\u00FAvols de vapors mef\u00EDtics i mosquits transmissors de malalties, amb els peus ulcerats. Va emmalaltir de paludisme, tuberculosi i escorbut. Per\u00F2 en cap cas se&amp;#039;n va ressentir la seva decisi\u00F3. Mai no es va donar per ven\u00E7ut. En algun lloc, all\u00E0 al davant, l&amp;#039;esperaven les fonts del Nil i, amb elles, la gl\u00F2ria.El primer de gener del 1854 va arribar exhaust al pas dels Mambaris, on esperava trobar in\u00E8dites meravelles que recompensessin tots els seus patiments. Per\u00F2 nom\u00E9s va trobar un fragment d&amp;#039;acer d&amp;#039;una cadena de rellotge, possiblement fabricat a Anglaterra. El va contemplar una estona en silenci i el va guardar a la butxaca. Cap a les onze del mat\u00ED va arribar al poble Chikondo, situat als marges del Loncoy\u00E9, i va regalar mantega a les dones del cap de la tribu. Despr\u00E9s va passar al pa\u00EDs de la reina Pyemoena, que va confondre la seva cabellera rossa amb la d&amp;#039;un lle\u00F3. I aix\u00F2 el va omplir d&amp;#039;orgull. A continuaci\u00F3 va circumval\u00B7lar el llac Tanganica i va arribar al seu dest\u00ED. Aviat es va veure obligat a recon\u00E8ixer que el Nil tenia incomptables fonts, tantes que era impossible assenyalar les quatre d&amp;#039;Her\u00F2dot. No podia dir, doncs, on naixia el riu dels faraons.  Una cosa semblant li va passar a J.H. Speke. Descrivint la seva arribada a les fonts del Nil fa un rep\u00E0s minuci\u00F3s dels esfor\u00E7os que li va exigir el viatge, assegurant que en tot cas &amp;quot;van ser recompensats amb escreix&amp;quot;, per\u00F2 una mica m\u00E9s endavant matisa: &amp;quot;Encara que era bell\u00EDssim, aquell paisatge no va resultar exactament el que havia esperat&amp;quot;. Podem recordar tamb\u00E9 l&amp;#039;arribada de Ren\u00E9 Cailli\u00E9 a la ciutat dels seus somnis, Tombouctou, el 20 d&amp;#039;abril del 1828. Tamb\u00E9 va patir de valent. Va haver de caminar centenars de quil\u00F2metres pels territoris m\u00E9s agrestos amb els peus ulcerats i patint mil contratemps. Va esquivar la mort gr\u00E0cies que una dona gran es va compadir del rajol\u00ED de vida que li quedava. Va viure amb impot\u00E8ncia la repulsi\u00F3 que la seva pell ulcerada provocava en els que el veien. Per\u00F2 mai va deixar que s&amp;#039;apagu\u00E9s en el seu cor el fulgor imaginari de Tombouctou. &amp;quot;Em va envair un sentiment inefable de satisfacci\u00F3: mai havia tingut una sensaci\u00F3 semblant. La meva alegria era extrema&amp;quot;, escriu recordant la seva pres\u00E8ncia davant la ciutat. No obstant aix\u00F2, es veu obligat a recon\u00E8ixer que l&amp;#039;espectacle que se li representa a la vista no tenia res a veure amb l&amp;#039;imaginat. &amp;quot;Tombouctou no \u00E9s a primera vista m\u00E9s que una pila de cases de fang mal constru\u00EFdes, i tot al voltant l&amp;#039;\u00FAnic que es veu s\u00F3n planes immenses d&amp;#039;arenes movedisses&amp;quot;. Per completar la seva decepci\u00F3, unes hores despr\u00E9s es va assabentar que era el segon europeu a arribar-hi. Livingstone no era dels que fan marxa enrere. Quan es va trobar amb Stanley, el 3 de novembre del 1871, li va donar els seus quaderns de notes, en qu\u00E8 deixava const\u00E0ncia que s&amp;#039;estimava m\u00E9s viure entre els africans que entre els membres de la Societat d&amp;#039;Antropologia de Londres. Va morir dos anys despr\u00E9s, el primer de maig del 1873. Els seus amics africans van portar el seu cos fins a la costa en un viatge de mesos. Respecte a Henry Morton Stanley, diguem que va n\u00E9ixer al Pa\u00EDs de Gal\u00B7les. La seva mare, incapa\u00E7 de saber qui l&amp;#039;havia deixat prenyada, li va comprar el cognom a un borratxo... que no es deia Stanley, sin\u00F3 Rowlands. Henry va passar a dir-se Stanley quan va estar en condicions d&amp;#039;inventar-se un passat i va decidir que volia ser americ\u00E0. Va haver de pagar un preu alt per aquesta decisi\u00F3. Els lectors brit\u00E0nics no van valorar gaire les seves cr\u00F2niques africanes, que escrivia per al  New York Herald , ni tan sols la de la seva trobada amb Livingstone. Per a ells era, simplement, un trivial periodista americ\u00E0."^^<http://www.w3.org/2001/XMLSchema#string>
<http://www.ara.cat/opinio/fonts-del-Nil_0_695330546.html>