<http://schema.org/articleBody>
"El p&amp;amp;uacute;blico no sembla una obra de teatre. Per&amp;amp;ograve; ho pot ser. En qualsevol cas &amp;amp;eacute;s un text prou dif&amp;amp;iacute;cil perqu&amp;amp;egrave; nom&amp;amp;eacute;s n&amp;amp;rsquo;anotem fins ara una posada en escena, memorable per altra banda, de Llu&amp;amp;iacute;s Pasqual al Mar&amp;amp;iacute;a Guerrero de Madrid (1986). El p&amp;amp;uacute;blico &amp;amp;eacute;s el resultat d&amp;amp;rsquo;una mena d&amp;amp;rsquo;introspecci&amp;amp;oacute; de Federico Garc&amp;amp;iacute;a Lorca fruit del seu alliberament sexual i d&amp;amp;rsquo;un impuls revolucionari sobre el teatre en un moment de gran excitaci&amp;amp;oacute; vital. L&amp;amp;rsquo;homosexualitat i un teatre que trenqu&amp;amp;eacute;s les amarres amb l&amp;amp;rsquo;escena burgesa s&amp;amp;oacute;n els dos eixos sobre els quals Lorca edifica un poema dram&amp;amp;agrave;tic d&amp;amp;rsquo;imatges simb&amp;amp;ograve;liques farcides de brillants poemes textuals que al cap i a la fi parla de l&amp;amp;rsquo;amor. Exigeix, doncs, que el director dugui a terme un treball semblant al dels hermeneutes amb els textos sagrats. En aquest cas, &amp;amp;eacute;s m&amp;amp;eacute;s creador que mai, obligat a donar cos i carn a les profundes i doloroses angoixes, a les contradiccions i els desitjos inexpressables, per oferir a l&amp;amp;rsquo;espectador una partitura que copsi els sentits m&amp;amp;eacute;s enll&amp;amp;agrave; de la ra&amp;amp;oacute;, m&amp;amp;eacute;s enll&amp;amp;agrave; d&amp;amp;rsquo;all&amp;amp;ograve; que es desxifra amb l&amp;amp;rsquo;intel&amp;amp;middot;lecte.&amp;amp;Agrave;lex Rigola ho ha ent&amp;amp;egrave;s aix&amp;amp;iacute; i, endinsat en el text lorqui&amp;amp;agrave;, fa de traductor i dissenya uns quadres esc&amp;amp;egrave;nics de gran plasticitat i, en alguns moments, d&amp;amp;rsquo;una enorme for&amp;amp;ccedil;a dram&amp;amp;agrave;tica, tots sostinguts per un delicat fil emocional que mant&amp;amp;eacute; la cohesi&amp;amp;oacute; del conjunt mentre interpel&amp;amp;middot;la els sentits de l&amp;amp;rsquo;espectador. Aquest  El p&amp;amp;uacute;blico no &amp;amp;eacute;s nom&amp;amp;eacute;s un espectacle est&amp;amp;egrave;tic, sin&amp;amp;oacute; que fa aflorar el conflicte permanent sobre la veritat i la ficci&amp;amp;oacute;, sobre l&amp;amp;rsquo;autenticitat i la m&amp;amp;agrave;scara. Probablement no podia ser representat quan Lorca el va escriure perqu&amp;amp;egrave; avan&amp;amp;ccedil;ava el que ara es fa en el teatre contemporani europeu, des de Jan Fabre a Thomas Ostemeier, passant per Romeo Castellucci. Un teatre de fusi&amp;amp;oacute; enva&amp;amp;iuml;t per la pulsi&amp;amp;oacute; de les arts pl&amp;amp;agrave;stiques que ent&amp;amp;eacute;n l&amp;amp;rsquo;escena com el llen&amp;amp;ccedil; i escriu un relat &amp;amp;uacute;nic cada cop.El m&amp;amp;eacute;s dif&amp;amp;iacute;cil d&amp;amp;rsquo;El p&amp;amp;uacute;blico &amp;amp;eacute;s aconseguir que els int&amp;amp;egrave;rprets, al cap i a la fi titelles en mans, o al cap, del director, penetrin en els personatges sense cap altra corda on agafar-se que l&amp;amp;rsquo;emocional i el dir ple d&amp;amp;rsquo;autenticitat del que ve de les profunditats. Rigola ha conven&amp;amp;ccedil;ut el seu repartiment (excel&amp;amp;middot;lent), en qu&amp;amp;egrave; brilla Pep Tosar com a  alter ego de la revolta de l&amp;amp;rsquo;autor. Un repartiment que no seria res sense l&amp;amp;rsquo;espai esc&amp;amp;egrave;nic de Max Glaenzel, la il&amp;amp;middot;luminaci&amp;amp;oacute; de Carlos Marquerie i un espai sonor (Nao Albet) que embolica l&amp;amp;rsquo;escena sense &amp;amp;agrave;nsies de protagonisme. Una lectura l&amp;amp;uacute;cida i molt recomanable, doncs."^^<http://www.w3.org/2001/XMLSchema#string>
<http://www.ara.cat/cultura/Lucida-lectura-del-Lorca-revolucionari_0_1488451206.html>