Atonální skladatelé, jejichž význam byl dlouho nezpochybnitelný - především Schönberg - jsou dnes zralí k důkladnému přehodnocení, zatímco méně módní tonalisté jako Paul Hindemith a Francis Poulenc nám dnes připadají důležitější než v kterékoli době po své smrti.
Jsou-li serialismus a avantgarda dnes mrtvé (jak se zdá být zřejmé) a tonalita je oživována (jak se zdá pravděpodobné), pak z toho vyplývá, že dějiny klasické hudby 20. století musejí být příslušným způsobem přepsány. Atonální skladatelé, jejichž význam byl dlouho nezpochybnitelný - především Schönberg - jsou dnes zralí k důkladnému přehodnocení, zatímco méně módní tonalisté jako Paul Hindemith a Francis Poulenc nám dnes připadají důležitější než v kterékoli době po své smrti. Na přehodnocení čeká rovněž historický význam kdysi vlivných skladatelů, jejichž hudba nyní musí být posuzována ve světle trvalého neúspěchu jejich děl získat si místo ve standardním repertoáru. Z dlouhodobého hlediska je totiž otázka vlivu čistě akademická a důležité je, zda nám skladatelova hudba připadá nudná nebo zajímavá, zapomenutelná či zapamatováníhodná, dobrá či velká.