Tímto způsobem se s tím můžou vypořádat i středoškolští studenti.
P.Fischer: Ta kniha vyšla v roce 1922. Je to vlastně dva roky před jeho smrtí, Kafka už je nemocen, ale já bych to tam pořád do toho nevkládal, protože Zámek, pokud ho má mít smysl ho dneska číst, tak ho musíme číst jako lidé, kteří žijí teď. Možná s vědomím nějakého Kafkova života, pohnutého osudu, ale i vztahu k psaní. Ale já myslím, že vlastně se to dá číst i bez toho, že pokud člověk ví, jak to číst, jsou tam určité náznaky, pokud známe toho Kafku trochu v tom, že je tam, řekněme, transcendentální mystická rovina, může to být velká metafora toho, jak se zabydlet ve světě a jak odejít tam, kde budeme žít věčně. Klidně se to tak dá číst, samozřejmě. Číst to s vědomím toho života v současné době, Kafku si tam nepromítat a klidně to číst jako nějaký souboj s byrokracií. Proč ne, když to někdo tak bude chtít číst. Je to jedna z těch možných rovin, ale také je tam hezká scéna v té hospodě, kde on se tam pomiluje s Friedou, do které se zamiluje, a tam v té pasáži probíhají docela zásadní rozhovory. Této pasáži se věnovalo i dost českých literárních teoretiků a tam padne taková věta, že K. se snaží o něco, co je nemožné, a přesto to dělá. A to je vlastně možná metafora lidského života. Snažíme se o nemožné, to znamená přežít sami sebe, v jistém smyslu. Děláme to pořád, i když je to nemožné. A to je myslím jako hezké rámování Kafky. Tímto způsobem se s tím můžou vypořádat i středoškolští studenti.