Hunter totiž nezemřel na syfilis, jak by se dalo očekávat, ale na infarkt (a je vlastně docela jedno, že se tak stalo po hádce s kolegou ohledně přijetí některých studentů).
Vtipné na tom není ani tak fakt, že tím byl další výzkum nemoci pozdržen o půl století, jelikož Hunterův experiment měli všichni za prokázaný doslova na jeho vlastní kůži, jako spíše to, že to všechno bylo asi jinak a tohle je jen zajímavě nechutná legenda. Hunter totiž nezemřel na syfilis, jak by se dalo očekávat, ale na infarkt (a je vlastně docela jedno, že se tak stalo po hádce s kolegou ohledně přijetí některých studentů). Podle nalezených Hunterových záznamů podobný pokus sice proběhl, ale nedělal ho Hunter sám na sobě, nýbrž na nějakém pokusném ‚dobrovolníkovi‘.