Všechny další stylové tendence - neoklasicismus Igora Stravinského, folklórně zabarvený nacionalismus Bély Bartóka, neoromantismus Sergeje Prokofjeva - byly odmítány jako z historického hlediska slepé uličky.
Oba tábory se však shodly, že ať už přijde cokoli, staré tradice jsou s konečnou platností vyčerpány. Dokonce ačkoli téměř všichni významní skladatelé první poloviny století stále věřili, že tonalita je stejně zásadní pro hudební význam jako gramatika pro srozumitelnost jazyka, kritika namísto toho považovala za živý směr klasické hudby linii sahající od Wagnera přes Schönberga k atonálním modernistům poválečného období. Všechny další stylové tendence - neoklasicismus Igora Stravinského, folklórně zabarvený nacionalismus Bély Bartóka, neoromantismus Sergeje Prokofjeva - byly odmítány jako z historického hlediska slepé uličky. Po smrti Dmitrije Šostakoviče (v roce 1975) a Benjamina Brittena (v roce 1976), považovaných za poslední velikány tohoto druhu, se mělo za to, že dlouhá vláda tonality skončila.