Objevují se ve větším počtu a soustavněji obrany českého jazyka.
Objevují se ve větším počtu a soustavněji obrany českého jazyka. Za první se – i když nepříliš oprávněně, jak ukazuje např. bohemista Alexandr Stich[3] a jak materiálově doložil v roce 1945 Albert Pražák[4] – považuje latinsky psaná Obrana jazyka slovanského, obzvlášť českého ( Dissertatio apologenetica pro lingua Slavonica, praecipue Bohemica) od Bohuslava Balbína ( 1672– 1673). Obsáhlou oficiální obranou v pravém slova smyslu je tzv. jazykový zákon z r. 1615. Okřik na nedbalého Čecha učiněný (1618) Pavla Stránského ze Zap má mnoho společných rysů s Balbínovou rozpravou.[5]