Z hlediska rizika je tento vývoj nezdravý, protože de facto ignoruje možné institucionální změny EMU oslabující provázanost jeho členů, anebo možné problémy způsobené neochotou voličů bohatších států ručit za dluhy chudších.
Nejpozoruhodnější stránkou vývoje na dluhopisovém trhu EMU byla dramatická konvergence výnosů státních dluhopisů tzv. periferie (tj. slabších jižních států EMU jako Itálie a Řecko) k výnosům kvalitních státních dluhopisů (Německo), tedy jejich podstatný pokles. Patrně především pod vlivem kombinace nákupů ECB, které absorbují stále větší část státního dluhu, opatření EU na nápravu škod způsobených pandemií a které se soustřeďují nejvíce právě na slabší státy EMU, dochází k podobné konvergenci, k jaké došlo v minulém desetiletí v důsledku zavedení eura. Tuto konvergenci rozbila až dluhová krize EMU. Trh se tak v podstatě opět vrací k paradigmatu implicitní záruky EMU za dluhy svých členů. Z hlediska rizika je tento vývoj nezdravý, protože de facto ignoruje možné institucionální změny EMU oslabující provázanost jeho členů, anebo možné problémy způsobené neochotou voličů bohatších států ručit za dluhy chudších.