Schönbergovy rozbité harmonie, podivně delikátní instrumentální zvuk a naříkavá vokální linka, napůl mluvená, napůl zpívaná, jsou přesným hudebním ekvivalentem Giraudových surrealistických textů.
Atonalita dává smysl pouze tehdy, když slouží jako nástroj hudební reprezentace nesmyslu - tedy psychózy či jiné mezní mentální poruchy. V tomto případě ji ucho nevnímá jako samostatný hudební jazyk, ale jako záměrné porušení obvyklých prostředků tonality. („Jako blasfémie," jak poznamenal vtipně Constant Lambert, „která může působit pouze v kontextu víry.") A právě proto Pierrot lunaire ( Měsíční pierot), cyklus 21 zhudebněných básní Alberta Girauda, „funguje" navzdory nelogičnosti jeho harmonické syntaxe. Schönbergovy rozbité harmonie, podivně delikátní instrumentální zvuk a naříkavá vokální linka, napůl mluvená, napůl zpívaná, jsou přesným hudebním ekvivalentem Giraudových surrealistických textů.