Síla Kafkových textů tkví podle Deleuze a Guattariho v tom, že nekritizuje – kritika je totiž příliš součástí systému –, ale naopak domýšlí a urychluje pohyb společenských struktur do budoucna.
Síla Kafkových textů tkví podle Deleuze a Guattariho v tom, že nekritizuje – kritika je totiž příliš součástí systému –, ale naopak domýšlí a urychluje pohyb společenských struktur do budoucna. Kafka operuje s možností, která je skutečností, aniž by již byla současností. Takovéto prolínání minulosti a budoucnosti je odpovědí Deleuze a Guattariho na Kafkovi často podsouvanou schopnost předvídat budoucnost. V podstatě jde o to, že člověk se stává součástí „stroje“: byrokracie, ideologií. Kafka sám obsluhuje stroj literatury, který je napojen na společenské jevy. Autoři se dostávají ke své počáteční výpovědi, tj. Kafkovým tezím o literatuře: literatura jsou hodinky, které jdou dopředu, a literatura je záležitostí lidu. Těmito možnostmi disponuje především menšinová literatura, tedy ta, kterou píše německy mluvící žid v převážně české Praze.