Právě v místech, kde nezazní „správný“ lick, který se čeká a skoro se sluší ho tam zahrát.
Ježíši, jestli v jazzu přistoupíš na teorii postradatelných not… skoro vždycky se přece nějaké najdou! Však mě taky štvou! Nejen u mého hraní, to už vůbec. Ale i u jiných hráčů. Když se totiž hraje tak, aby to znělo, jak to má znít, tak se akorát vyhovuje klišé. Stalo se mi, že jsem společně s muzikanty poslouchal desky a oni se nadchli nad místy, kde podle nich dochází k naplnění jakéhosi předobrazu toho kterého stylu. Pianista v té chvíli zahraje „správný“ akord nebo lick, bubeník ten „správný“ break – a kluci řeknou: „JO!“ Vyhovuje to idiomu a vyvolává to uspokojení. Já se ale spíš odvážu tam, kde to překračuje stylovou kategorii. Právě v místech, kde nezazní „správný“ lick, který se čeká a skoro se sluší ho tam zahrát. V tu chvíli muzika promluví čerstvou řečí.