Čím víc jsou ale tyto emoce vytlačené, protože „to se nesmí“, tím méně je můžeme funkčně pojmout.
A tohle druhé já potřebujeme. Pokud v sobě nemáme pečujícího rodiče, není tu vlastně nikdo, kdo by tomu emotivnímu já s tímhle pomohl. Takže jde o to, dát emotivnímu já najevo, že je v pořádku se takhle cítit, mít vztek, prožívat různé nálady, které přicházejí z různých důvodů. Pak ani nemám potřebu je tolik ventilovat. Dokážu si říci o svůj prostor a zacházet s tím jinak. K tomu ale potřebuju laskavého, chápajícího, moderujícího rodiče, který dokáže říct: „Ty máš vztek? No jasně, to dává smysl. Co s tím můžeme udělat?“ Čím víc jsou ale tyto emoce vytlačené, protože „to se nesmí“, tím méně je můžeme funkčně pojmout. A směřujeme zpátky k té bolesti, o které jsem mluvil na začátku. Protože proč si vůbec takovou škálu stavíme?