Bez kulis staré Prahy a jejího tisíciletého kamení by nebylo atmosféry Procesu a Zámku.“
Leckoho v sále osmdesátiletá spisovatelka asi překvapila, když zavzpomínala na byt Mileny Jesenské ve Spálené ulici, kde se „soustřeďovala družina mladých kulturních pracovníků. Malíři, herci, novináři, básníci, veselí a průbojní. Mezi nimi býval štíhlý bledý mladík úzké tváře, korektního vzezření a podivuhodných temných očí, které pronikaly a unikaly. Všichni jsme byli stejného věku, a tak i tento Franz Kafka byl naším a mým vrstevníkem. Mluvil česky a psal německy, pobýval mezi námi, a přece nám byl vzdálen. Ale náležel k nám jako Pražan, obyvatel starých pražských uliček, prochazeč pod stovkami věží a znalec české literatury. My jsme se ovšem toulávali v čerstvých ještě stopách Nerudových, kdežto on jako by vyšlapával šlépěje rabbi Löwa, staré pět set let“. A verdikt: „Franz Kafka byl Pražan a je pražský básník. Bez kulis staré Prahy a jejího tisíciletého kamení by nebylo atmosféry Procesu a Zámku.“