Zatímco původní mise YES vznikla v časovém presu několika měsíců, tentokrát trval vývoj přes čtyři roky.
Zatímco původní mise YES vznikla v časovém presu několika měsíců, tentokrát trval vývoj přes čtyři roky. Výsledná družice letěla jako součást startu přes 40 různých experimentů v rámci programu Foton. To s sebou neslo nové nebezpečí ohrožení mateřské družice Foton M3. Vysunutí lana mělo proběhnout prostým počátečním impulzem několika pružinami. Lano by pokračovalo ve vysunutí setrvačností a slapovými silami. To má výhodu, že není potřeba žádný motor, pro ovládání stačí případně lano brzdit. Pokud by se ale během odvíjení zaseklo (což se již v předchozích misích stalo), koncová družice by se mohla pružně odrazit, vrátit se, a narazit do Fotonu. Proto bylo lano na konci připevněno pouze na uzel. Ten při běžném napětí v laně drží, ale v případě záseku a škubnutí proklouzne a lano se odpojí. K tomu nakonec málem opravdu došlo: chyba senzorů způsobila, že nedošlo k pozvolnému zabrždění na konci vysouvání. Lano se tak oproti plánované délce 30 km vysunulo až do maximální délky 31,7 km, kde prudce zastavilo. Změna délky posunula plánovanou dráhu kapsle, takže pozemní tým nezaznamenal žádný signál. Kapsle se nenašla, pravděpodobně nepřežila přistání. I přesto ESA považuje experiment za úspěch a shání návrhy pro případné budoucí YES3[45]. Mise zároveň drží dodnes platný rekord nejdelšího lana.