Je škoda, že nebyl schopen rozpoznat (nebo uznat), jak málo pozoruhodného měl co říci v této či kterékoli jiné tónině on sám.
Ve skutečnosti byly „inovace" těchto skladatelů stěží něčím více než pouhým uhýbáním - marným pokusem zastřít jejich vlastní neschopnost obnovovat a obohacovat hudební tradici, kterou zdědili. Arnold Schönberg, vynálezce dvanáctitónového serialismu a duchovní děd poválečné avantgardy, kdysi správně prohlásil, že „v tónině c-dur se toho dá říci mnohem více". Je škoda, že nebyl schopen rozpoznat (nebo uznat), jak málo pozoruhodného měl co říci v této či kterékoli jiné tónině on sám. Skutečnost, že Schönbergovi a jeho následovníkům se přesto podařilo vnutit svou vlastní neschopnost následujícím generacím skladatelů - když už ne posluchačů - je kulturní tragédií první velikosti. (Při zpětném pohledu je význam skladatelů jako Arnold Schönberg značně umenšen rozpadem monopolu avantgardy, kdežto velcí tonální modernisté - Stravinskij, Bartók, Prokofjev, Šostakovič, Hindemith, Copland - se dnes jeví důležitější než kdy jindy.)