Ale hned ho napadne, že to vlastně ani neměl říkat, protože tím jako by uznává určité právo dozorců na to, aby se jim zodpovídal ze svého jednání.
„Když člověk čte román Proces poprvé, myslím si, že u většiny čtenářů si získává sympatie, protože byl zasažen velmi těžkým osudem. Když ovšem člověk nad románem více uvažuje, zjistí, že Josef K. také nese svoji vinu – v tom smyslu, že se neumí bránit. Vidíme to hned na začátku, na tom, jak K. reaguje ve chvíli, kdy se dozví, že je zatčen. Řekne neznámému muži, že teď půjde do další místnosti a že je zvědavý, jak si jeho bytná zodpoví toto rozrušení. Ale hned ho napadne, že to vlastně ani neměl říkat, protože tím jako by uznává určité právo dozorců na to, aby se jim zodpovídal ze svého jednání. Josef K. velmi uvažuje, co jeho zatčení znamená. Ví, že žije v právním státě, je mír a platí všechny zákony. To, co se mu děje, je něco naprosto neslučitelného s právním státem, přesto svým způsobem autoritu neznámého soudu uznává. Tento soud postupně vstupuje do jeho myšlení, což je vidět v poslední kapitole, kdy ho dva zřízenci odvádějí. Josef K. už tuší, že to bude špatný konec, že to bude jeho poprava. Když ovšem míjejí strážníka, který se na ně dívá s určitým podezřením, a tady by byla možnost, kdyby K. vykřikl, že by mu třeba strážník mohl pomoci, K. to neudělá. I když se jeho strážci zarazí, on naopak přidá do kroku, a tím tedy jaksi sám vnitřně uznává autoritu soudu.“