Když nebudu chtít nikoho omezovat, tak prostě nenastoupím.
Takže tady zase je otázka: Co vlastně tohle nastavení vytváří? A proč. Opět tu hraje roli nějaký větší imperativ: jde o to udržovat ty vztahy funkční, být tam pro ty druhé a vystupovat podle jejich představ, neobtěžovat je svojí autenticitou, neomezovat je, což jde ve vztahu dost těžko. Když se chci nějakým způsobem projevovat, vždycky ty druhé nějak omezuji, beru si pro sebe nějaký prostor, a to znamená, že někteří musejí třeba v některých chvílích počkat. To je jako s tím nastupováním do tramvaje. Když nebudu chtít nikoho omezovat, tak prostě nenastoupím. Zůstanu venku. Čím větší napětí v tomhle vzniká, tím míň jsem pak schopen ty věci, které u sebe vnímám jako negativní, nechat těmi druhými zhodnotit jako vlastně pozitivní vlastnosti. Třeba ráznost, intenzitu, podnět k akci.