Ačkoli hudba Philipa Glasse, Johna Adamse a Steva Reicha se ukázala být příliš slabomyslnou, než aby zájem o ni byl trvalý, její obliba nicméně pomohla uvolnit cestu obnovení tonality jako lingua franca západní klasické hudby.
V posledním desetiletí byl monopol avantgardy s konečnou platností rozbit. Je ironií osudu, že se tak částečně stalo díky příchodu Philipa Glasse a jeho kolegů „minimalistů", jejichž postmoderní díla, založená na známém trojzvuku, se stala okamžitě nesmírně populární. Ačkoli hudba Philipa Glasse, Johna Adamse a Steva Reicha se ukázala být příliš slabomyslnou, než aby zájem o ni byl trvalý, její obliba nicméně pomohla uvolnit cestu obnovení tonality jako lingua franca západní klasické hudby. Stále vzrůstající počet mladých amerických skladatelů dnes píše ve stylech, které jsou bezprostředně odvozeny od tonálního modernismu významných předválečných osobností jako Igor Stravinskij, Dmitrij Šostakovič, Benjamin Britten a Aaron Copland. Tito „noví tonalisté" jsou předvojem toho, co se zdá být převažujícím stylem klasické hudby pro 21. století.