8—10): „Termín … jako každé jiné slovo je jednotkou slovní zásoby, tzv. lexikální jednotkou, a jeho úkolem je pojmenovat pojmy vlastní určitému oboru, ať již vědeckému, nebo praktickému.
K. Sochor vydal v r. 1955 „Příručku o českém odborném názvosloví“. Jeho definice termínu je zaměřena k praktickému poučení terminologických pracovníků různých oborů a využívá některých postřehů z definic dřívějších (pojmovost termínu u Vl. Šmilauera, využití koncepce lexikálně sémantické jednotky u Al. Jedličky). Obráží se v ní též výsledek jednání bratislavské konference lexikografů v r. 1952. V Sochorově příručce je termín definován na několika místech vždy s jistou modifikací podle souvislosti s ostatním textem (s. 8—10): „Termín … jako každé jiné slovo je jednotkou slovní zásoby, tzv. lexikální jednotkou, a jeho úkolem je pojmenovat pojmy vlastní určitému oboru, ať již vědeckému, nebo praktickému. Je to základní stavební materiál odborného vyjadřování a vyniká významovou určitostí, přesností a jednoznačností. Tím se právě liší od ostatních.“ … „Termín je tedy pojmenování, které odborník potřebuje navíc ve srovnání s běžně užívanou slovní zásobou. V odborném textu termín tvoří stálý prvek. Je to konstantní lexikální jednotka …“ … „Posuzujeme-li odborný název po stránce významové platnosti, vidíme, že je přesným jazykovým vyjádřením pojmu, který patří do systému daného oboru.“ Nejdůležitějším přínosem této definice je zdůraznění souvislosti pojmového obsahu termínu se systémem pojmů daného oboru. Toto pojetí se pak objevuje v mnoha pozdějších pokusech o definici termínu a vyplývá vlastně z praxe Příručního slovníku jazyka českého, kde se neuvádějí u termínu doklady z textu, nýbrž pouze definice, protože tu je význam termínu považován za pojem; z toho plyne i Sochorův požadavek systémovosti, protože pojem je pojmem především v systému, kde se uplatňuje vztah nadřazenosti a podřazenosti mezi pojmy.