Konsonant v se původně zřejmě vyslovoval bilabiálně (jak se zachovalo na konci slabiky ve východočeských nářečích: diwnej, stowka), ve 14. století se artikulace přizpůsobila neznělému labiodentálnímu f.
Po měkkých souhláskách nastala změna ’u > i ( kl’úč > klíč) a ’o > ě (tato přehláska do spisovného jazyka nepronikla zcela: mořóm > mořiem > mořím, ale mužóm > mužuom > mužům). Završila se tzv. hlavní historická depalatalizace, započatá ve 13. století. Palatalizované (změkčené) konsonaty buď splynuly se svými tvrdými protějšky, nebo se staly palatálními (ď, ť, ň). Depalatalizace se zatím ještě netýkala měkkého a tvrdého l, které splynuly v jediné střední l až na přelomu 14. a 15. století. V souvislosti s tím došlo k zániku dvojhlásky /i̯e/ (ě), takzvaného jať. Krátké ě se buď změnilo v e, nebo se před labiálami ve výslovnosti rozložilo na j + e ( pěna [pjena]). Dlouhé ě /i̯eː/ (ie) se změnilo na í ( chtieti > chtíti, čiešě > číše, piesek > písek). Současně s tím se dlouhé ó změnilo na diftong uo ( sól > suol).
Ve výslovnosti se začala prosazovat regresivní spodoba znělosti (s výjimkou h, ř a v), znělost se po zániku palatalizace stala hlavním korelačním rysem u konsonantů. Konsonant v se původně zřejmě vyslovoval bilabiálně (jak se zachovalo na konci slabiky ve východočeských nářečích: diwnej, stowka), ve 14. století se artikulace přizpůsobila neznělému labiodentálnímu f. V Čechách vzniklo tzv. protetické v- na začátku slov začínajících o-.