Teoretickým základem standardního modelu je kvantová teorie pole (KTP), podle níž jsou základními veličinami spojité funkce v prostoru a v čase – „pole“.
Teoretickým základem standardního modelu je kvantová teorie pole (KTP), podle níž jsou základními veličinami spojité funkce v prostoru a v čase – „pole“. Uveďme jednoduchý příklad: polem v dvojrozměrném prostoru je teplota kovové desky, která je v různých místech nahřívána či chlazena, takže každému jejímu bodu je přiřazeno jedno číslo – místní teplota. Pole příslušející elementárním částicím se vlnivě pohybují prostorem a časem, a částice se objevují jako kvanta energie příslušného pole – jsou tedy lokalizovány jen přibližně, kdežto v klasické teorii byly částice bodovými útvary. (V jazyce teoretické fyziky „klasická teorie“ znamená „nekvantová, v jejímž rámci částice a pole představují dvě odlišné složky přírody“; takové teorie jsou obyčejně dobrým makroskopickým přiblížením i dnes.) Typický rozměr elementární částice je 10–13 cm. Obrazně lze říci, že v kvantové teorii pole jsou částice rozpuštěny do vlnových balíčků. Starý spor mezi „atomisty“ a „energetisty“ o diskrétní či spojitou povahu hmoty, který byl na začátku našeho století dočasně rozhodnut ve prospěch prvních, je tak v kvantové teorii pole vyřešen opačně. Stručně řečeno, částice jsou nositeli (ovšem pomíjivými a vzájemně přeměnitelnými) energie, náboje, spinu a jiných vlastností pole.