Lingvista
František Čermák "František Čermák (jazykovědec)") samotný pojem slangu zpochybňuje, protože tvrdí, že je
neobratné a nesmyslné oborovou terminologii rozštěpovat na spisovné " termíny"
a nespisovný "slang" - spisovné výrazy jsou totiž často samotným oborovým
pracovníkům neznámé a vznikají tak "termíny", které se v daném oboru neužívají.
Např. ke slangovému výrazu ponk existuje termín řemeslnický pracovní
stůl - což je výraz, který má jistě své místo ve spisovném jazyce, ale
nikoli v oborové mluvě.
Národní jazyk

# Národní jazyk

Některé země mají více než jeden národní jazyk, jako např.
Kanada, kde se
používají současně
francouzština a
angličtina.
Pokud je národní jazyk deklarován
legislativou,
jedná se o
úřední   
jazyk. To je odlišné od případu dominantního národního jazyka, který je
národním jazykem pouze používáním de facto
(např. angličtina v mnoha státech
USA) nebo díky historické asociaci s dotyčným
národem.

Národní jazyk je obvykle souborem útvarů a podob jazyka. K obvyklým, ovšem ne
vždy přítomným součástem národního jazyka patří:

Český
národní jazyk

strukturní

jazykové

útvary

regionální obecná čeština

obecná moravská slovenština

obecná laština

nářeční podskupiny (např. jihozápadočeská,
tišnovská, valašská)

nářečí

nestrukturní

jazykové

útvary

profesní
mluva

slang

argot

běžná mluva (není jazykový útvar)

Spisovný jazyk

R eprezentativní,
oficiální útvar, jednotný a srozumitelný na celém území, jednací jazyk na
veřejnosti. Základ středočeské nářečí, převaha výrazů stylově bezpříznakových
(neutrálních), ustálenost, stabilita (změny probíhají pomalu).

Hovorová čeština – mluvená podoba
spisové češtiny, používá se v běžném osobním styku

Příklady slovní zásoby

kilo,
koukat,cédečko,fit, muzika,
moc, průmyslovka,
kluk, tisknul,můžu, můžem,to
je fakt,panelák,
spacák,knížka, co
se mi líbí

# Obecná čeština

Obecná čeština
je nespisovná forma
českého jazyka používaná obvykle v běžné
ústní komunikaci. V lingvistice se definuje jako
interdialekt používaný zejména v
Čechách a na západní
Moravě – původně jde o nářečí Čech.[1]
Liší se od
spisovné češtiny, která je v neformálním
hovoru většinou vnímána jako nepřirozená. Obecná čeština není kodifikována, a
vyvíjí se proto rychleji a plynuleji než spisovný jazyk. Některé prvky obecné
češtiny mohou časem proniknout do spisovné vrstvy jazyka. Mluvená forma
spisovného jazyka, která má nejblíže k obecné češtině, se nazývá
hovorová čeština.
Slovník spisovné češtiny obsahuje i
některé z výrazů obecné češtiny, které podle autorů začínají pronikat do
spisovné vrstvy. Obecná čeština byla dříve rovněž běžně používána nižší
třídou obyvatelstva, měšťanským obyvatelstvem označovanou za "burany" či
"venkovany", kteří nemluví spisovně.

V tvarosloví a hláskosloví vykazuje
obecná čeština oproti spisovné poměrně pravidelné odchylky, které jsou víceméně
společné všem obecně českým
nářečím:

1. Hláskosloví   - é obvykle nahrazeno ý/í: mal ý město, plam í nek,
   l í tat;
   - ý (někdy i í) nahrazeno ej: mal ej dům, ml ej n,
     pl ej tvat, b ej t – tato změna se objevuje již v 15. století
     (původně psáno ay), kdy zanikl ve výslovnosti rozdíl mezi zadním
     ý a předním í (v písmu se rozdíl dochoval dodnes), změna
     si patrně vyžádala potřebu odlišit ve výslovnosti chybějící ý od
     í[2];
   - náslovné (protetické) v- u základů
     slov začínajících o-: v otevřít
     v okno – objevuje se již od
     14. století;
   - vynechávání slabičného -l v zakončení příčestí minulého v mužském
     rodě: řek, moh, pích místo
     řekl, mohl, píchl;
   - zjednodušení souhláskových skupin a složitých
     souhlásek: když → dyž; jablko → japko;
     čtyři → štyry.
2. Tvarosloví   - unifikace
   koncovek "Koncovka (mluvnice)") v množném
   čísle "Číslo (mluvnice)") přídavných jmen: mal ý lidi,
   mal ý ženy, mal ý města;
   - unifikace
     koncovky "Koncovka (mluvnice)") -ma v
     instrumentálu množného
     čísla "Číslo (mluvnice)"): tě ma dobrej ma
     lid ma, žena ma, chlapa ma, města ma.

# Nářečí češtiny (dialekty)



Nářečí češtiny:

1 – česká skupina (podskupiny: 1a – severovýchodočeská, 1b – středočeská, 1c –
jihozápadočeská, 1d – českomoravská)

2 – středomoravská skupina

3 – východomoravská skupina

4 – slezská skupina (4a – slezskomoravská podskupina, 4b – slezskopolská
podskupina)

5 – nářečně různorodé oblasti

Nářečí češtiny
jsou mluvené formy
českého
jazyka, omezené na určité oblasti
Česka. Jednotlivá
nářečí jsou si
navzájem většinou srozumitelná. Vlivem
médií a
obecné češtiny se rozdíly mezi nimi stírají.

Česká nářečí se rozdělují do 4 skupin

Odlišené místně a zeměpisně

nářečí

česká

středomoravská

východomoravská

slezská

Spisovná čeština

ý —> ej (—> é)

Ano

novej

Ano

nové

Ne

nový

Ne

novy

Ne

nový

ú —> ou (—> ó)

Ano

nesou

Ano

nesó

Ne

nesú

Ne

nesu

Ano

nesou

é —> í/ý

Ano

nový

Ne

nové

Ne

nové

Ne

nove

Ne

nové

Protetické v před o-

Ano

vokno; většina území

Ne (protetické h)

hokno; Chodsko

Ne

Ano

vokno; jižní a jihozápadní Morava

Ne

okno; ostatní území

Ne

okno

Ne

okno

Ne

okno

Rozlišování i ~ y

Ne

Ne

Ne

Ano

Ne

Rozlišování l ~ ł

Ne;

Ano sporadicky v jihozápadočeské skupině (např. doudlebské
nářečí)

Ne

Ano

Ano

Ne

Ř

Ano

Ano

Ano;

Ano

Ano

Opozice délky samohlásek

Ano

Ano

Ano

Ne

Ano

Spodoba znělosti před jedinečnými souhláskami a
samohláskami

Ne

[kʔoknu]

Ano,

pouze na východě

[g oknu]

Ano

[g oknu]

Ano

[g oknu]

Ne

[kʔoknu]

Přiklady slovní zásoby

zemáky,
kobzole, erteple, krumple (brambory), straky(kraslice),
ogar (chlapec), hyjta
(návštěva), mor.dědina (vesnice),
žufánek (naběračka),
papuče (bačkory)

# Slang

Slang je nespisovný útvar
jazyka "Jazyk (lingvistika)"), který je charakteristický pro mluvčí náležející k určité zájmové
nebo profesní
skupině. Rozdíly oproti
spisovnému jazyku spočívají především ve
slovní zásobě.

Někdy se rozlišuje:

- slovní zásoba profesionální – zahrnující nespisovné názvy odborné rozšířené
  v daném pracovním okruhu (profesní slang, respektive profesní názvosloví –
  neoficiální odborná
  terminologie),
- slovní zásoba slangová (slang v užším smyslu) – zahrnující nespisovné výrazy
  užívané zájmovými skupinami - studentský, vojenský, železničářský,
  sportovní, sázkařský, hudebnický, trampský slang apod
- žargon (z
  francouzského jargon – cvrlikání, nesrozumitelný jazyk) –
  konkrétní jazykový projev, obsahující mnoho slangových a profesních výrazů;
  v podstatě stejný význam má i výraz hantýrka
- mluva v kriminálním prostředí mající za účel skrýt význam výpovědi
  nezasvěcencům, argot.

Prvními pracemi zabývající se slangem a argotem v českém prostředí jsou
slovníky V. Hájka Tajná řeč zlodějů
z roku 1806 a Puchmajerova učebnice romštiny z roku 1821, jejíž součástí je i
seznam hesel „hantýrky“. Velký slovník
HANTECU, P. Dvorník, P. Kopřiva

Lingvista
František Čermák "František Čermák (jazykovědec)") samotný pojem slangu zpochybňuje, protože tvrdí, že je
neobratné a nesmyslné oborovou terminologii rozštěpovat na spisovné " termíny"
a nespisovný "slang" - spisovné výrazy jsou totiž často samotným oborovým
pracovníkům neznámé a vznikají tak "termíny", které se v daném oboru neužívají.
Např. ke slangovému výrazu ponk existuje termín řemeslnický pracovní
stůl - což je výraz, který má jistě své místo ve spisovném jazyce, ale
nikoli v oborové mluvě.

Přiklady slovní zásoby

myslivecký:pírko, slechy, světla, barva(krev)

studentský:bajle, koule, puma, matyka, filda
(Filozofická fakulta)

brněnská hantýrka:blikón ( člověk s brýlemi),
blča (polévka),
štychat,štychovat(honit,dohánět), nechat ve
štychu (nepomoci v nesnázích)

# Profesní mluva

Profesní mluva
je útvarem nespisovné češtiny,
užívaná převážně mezi vrstvami lidí, které spojuje daná profese a jejichž
užívané výrazy vznikly na základě přetvoření jiných slov z jiné vrstvy jazyka.

Např. "Jipka" = (mezi doktory) jednotka intenzivní péče, "Koule"
= (mezi žáky) pětka (známka), "Čutat" = (mezi fotbalisty) kopat

Přiklady slovní zásoby

trafo,
nádražák,, emhádé, dépéháčko

# Argot

Argot je vrstva slovní zásoby,
žargon užívaný společenskou spodinou (zloději, překupníky, narkomany apod.).
Účelem tvoření zvláštních pojmenování je utajit obsah sdělení před nezasvěcenými
posluchači.[1]
Věda, která se argotem zabývá, se jmenuje
argotologie.

Některé výrazy z argotu mohou být prozrazeny, a tím přestanou být součástí
argotu a stanou se součástí běžné slovní zásoby. Příkladem argotu je francouzský
verlan, který používá k utajení prohazování slabik.

I.   
Kalita charakterizuje argot jako tajný komunikativní prostředek, který je
prostředkem omezeného společenství, jenž se vyvíjel v dichotomické opozici
dozorce – odsouzený. Odsouzený vytváří u známých, již existujících lexémů známky
sekundární sémantiky, které by neměly být srozumitelné dozorci, anebo odsouzený
tvoří lexém úplně nový. Argot vzniká v teritoriálně omezeném prostoru, jeho
vznik je podmíněn omezujícím (trestním) rámcem – omezením osobní svobody.
Nositelé argotu se nesnaží vyčnívat ve svém prostředí, ale kladou si za cíl
izolovat své prostředí od vnějšího.

Příklady slovní zásoby

- káča – kasa,
  trezor
- raky – hodinky
- čorkařit – krást
- čórnout - ukrást
- vybílit – vykrást
- vodprejsknout – odejít
- vodprásknout - zastřelit
- dacan – potvora
- puma – vyšetřovací soudce
- krochna – pistole
- prachy – peníze
- čokl – pes
- fízl - policista
- benga – policista
- chlupatej – policista
- švestky - policista
- bahno – pivo
- rychna – zápach (brn.
  hantec)
- velryba - manželka
- bručet - sedět ve vězení
- stříkačka - pistole