Starověk připustil pitvu zvířecích a některých kulturních obdobích i pitvu lidských těl.
Starověk připustil pitvu zvířecích a některých kulturních obdobích i pitvu lidských těl. Řečtí filozofové, přírodovědci a lékaři - Aristoteles (384-322 př.n.l) a Galenos (129-200 n.l.), buď sami pitvali nebo získali základní anatomické vědomosti léčením poranění. Znali hlavní části kostry a některé orgány hrudní, břišní a lebeční dutiny i orgány pánve. Jejich znalosti byly pro středověk zachovány díky spisům arabského učence Ibn el Síny (Avicenny, 980-1037 př.n.l)
Středověk nepřinesl ve studiu anatomie podstatný pokrok. Církev zakázala pitvy lidských těl a za překročení zákazu byl v podstatě trest smrti. Až ve vrcholném období evropského středověku (14.-15. století) byly na některých univerzitách (Itálie, Nizozemí) pitvy výjimečně povolovány.
Mimoevropské kultury (asijské, africké a jihoamerické) dosáhly v období evropského středověku v některých směrech i vyššího stupně poznání stavby lidského těla než byl evropský standard. Evropskou lékařskou vědu však významně neovlivnily. Teprve novověk znamenal pokrok v poznání stavby lidského těla.