To vše nakonec ukazuje, kde stojí Kafka a kde my, co je podobné a co odlišné, vzdálené, jiné.
Deleuze s Guattarim naopak vytvářejí paralelní model literatury, jehož základem není vlastní psaní (jako u Kafkova modelu), ale interpretace. Jestliže na počátku psaní stojí touha spustit stroj literatury, jaké pohnutky a perverze hýbou interpretem? Podle Deleuze a Guattariho ty samé: svou teoretickou mašinu totiž neskrývaně pohánějí se stejnou důsledností a rozkoší, jakou připisují Kafkovi. Stölzl, Moníková a Deleuze s Guattarim společně zbavují Kafkovy texty přísvitu transcendentna, který na nich od Brodova komentáře stále ulpívá. Literární interpretace Moníkové a autorů Kafky vědomě vypovídají o době, ve které byly napsány (z těchto důvodů by se nejen tyto interpretace neměly stát součástí díla, jak tomu někdy hrozí). Vznikají zajímavé souvislosti, odhaluje se funkčnost literatury i historický kontext, sociální tlaky totalitního impéria, stojícího na ruinách bývalé říše Habsburků ... To vše nakonec ukazuje, kde stojí Kafka a kde my, co je podobné a co odlišné, vzdálené, jiné. A podle mého názoru se ukazuje, že to jiné je mnohem radikálněji, závažněji jiné, než jak je pojímají Deleuze, Guattari a Moníková.