Nìkteré
bakterie jsou
vùèi barvení Grama rezistentní. Takové
to bakterie oznaèujeme jako
acidorezistentní.Pøíkladem
tìchto
bakterií jsou mykobakterie, které jsou pùvodcem
tuberkulózy. U mykobakterií se
využívá napø. barvení
dle
Ziehla-Neelsena.Pod
mikroskopem lze
pozorovat rùžové acidorezistentní tyèinky na
modrém nebo zeleném pozadí.
# INFEKÈNÍ ONEMOCNÌNÍ

# Bakterie

Bakterie
jsou
jednobunìèné mikroorganismy, které
nemají pravé jádro s jadernou
membránou
a øadíme je mezi prokaryota.
Na
rozdíl od virù jsou schopné
vlastní
reprodukce. Množí se zpravidla mimo
hostitelskou buòku - extracelulárnì,
nìkteré i v hostitelské buòce
– intracelulárnì. Pøítomnost
nukleové
kyseliny umožòuje reakci organismu a tvorbu imunitní
odpovìdi. Velikost
bakterii je rùzná. Mezi nejmenší
bakterie patøí mykoplasmata s velikostí
okolo 0,2 μm. Díky své velikosti a absenci
bunìèné stìny jsou schopny mìnit
svùj tvar, což jim umožòuje procházet i
bakteriologickými filtry. Mezi velmi
malé bakterie øadíme dále chlamydie
(0,3 μm) nebo rickettsie (0,5 μm). Vìtšina
bakterií dosahuje velikosti od 0,5 do 3 μm.

V
souèasnosti je nejvìtší
známá
bakterie Thiomargarita namibiensis, která mùže dosahovat
velikosti až 0,75 mm.

Tvar
tìla mùže být kulovitý – koky
(Streptococcus). Pokud je uspoøádán do shlukùve tvaru hroznù (Staphylococcus).
Protáhlý štíhlé tyèinky jsou charakteristické
pro mykobakterie, které jsou pùvodcem
tuberkulózy. Pokud jsou tyèinky velmi
protáhlé, oznaèujeme je vlákna
(napø. pùvodce èervenky –
Erysipelothrix rhusiopathieae).Dále
mohou být tyèinky prohnuté – vibria
(pùvodce cholery – Vibrio cholerae) nebo spirálovitì
zahnuté – spirochéty nebo
Helicobacter pylori. U nìkterých bakterií je
typická mnohotvárnost – pleiomorfie.Pleimorfií se
vyznaèují také starší
kultury
kultivovaných bakterií.

Bakterie
je tvoøena nepravým jádrem ( nukleoid),
které není obklopenou jadernou
membránou a cirkulární DNA je volnì
v cytoplazmì.Obsah
bakteriální
buòky vyplòuje cytoplasma a na
jejím
povrchu je cytoplasmatická
membrána
tvoøená dvojitou vrstvou fosfolipidù, v niž jsou
vnoøeny rùzné bílkoviny.
Celá prokaryotní buòka je pak zpravidla
chránìna bakteriální
stìnou.Je
pøítomna u vìtšiny bakterií,
nevyskytuje se však u mykoplazmat. Ta je tvoøena
vrstvou peptidoglykanu.U
grampozitivních bakterií vrstva tìchto
polysacharidù velmi silná a pøi Gramovì
barvení fixuje komplex krystalové violeti
s jódem tak silnì, že zùstává
buòka i po odbarvování modrá. U
gramnegativních bakterií je vrstva
peptidoglykanu tenèí a na povrchu je pokryta fosfolipidovou
membránou, která
brání prostupu krystalové violeti.
V cytoplasmì jsou dále rozptýleny ribozómy, vakuoly, inkluzní
tìlíska,
plazmidy a rùzné typy granul. Nìkteré
bakterie mají na svém povrchu fimbrie
nebo bièíky,
které slouží k pohybu.

Rùst
a množení bakterií

Pro
bakterie je charakteristické nepohlavní
množení.Délka
reprodukèního cyklu je
v závislosti na podmínkách
prostøedí dlouhá od 20–150 minut.
Rùstový a
reprodukèní cyklus bakterií
zaèíná prodlužováním buòky
a replikací kruhové DNA
bakterie. ( fáze rùstu).
Novì vzniklé
nukleoidy jsou následnì od sebe
odpoutávány vznikající
membránou ( tvorba septa).
V koneèné fázi
dochází k dìlení
bunìk, kdy
z buòky mateøské vznikají dvì
dceøinné. Za ideálních
podmínek probíhá
dìlení bakterií geometrickou øadou. Bìhem
každé generaèní doby = délka jednoho
rùstového cyklu se poèet bunìk
zdvojnásobí. Ve skuteènosti však
k tomu
nedochází, protože množení
bakterií je limitováno podmínkami
prostøedí a
živinami.

Rùstová
køivka
bakterií zahrnuje 4
dùležité fáze:

- Lag
  fáze – bakterie se pøipravují na
  samotné dìlení
- Logaritmická
  fáze – bakterie se intenzivnì
  dìlí,
  délka je
  závislá na podmínkách
  prostøedí, tato fáze se oznaèuje

jako
generaèní doba
prostøedíí

- Stacionární
  fáze – zpomaluje se dìlení
  bakterií až se úplnì
  zastaví
- Fáze
  odumírání –
  v závislosti na charakteru

## Klasifikace bakterii

Nejkompletnìjší
pøehled bakterií a archeí vèetnì jejich
taxonomického zaøazení je publikováno
v
Bergey’s manual of systematic bacteriology (první
vydání v roce 1984,
aktuální
je 2. vydání).

Základní
klasifikace bakterií je možná dle jejich
barvitelnosti.Ze
spousty barvících metod
nejdùležitìjší
metodou je diagnostické barvení
dle
Grama.

Pøi
barvení dle Grama se fixovaný preparát
nejprve obarví krystalovou
violetí, která zpùsobí
tmavomodré až modrofialové zabarvení
bunìk. Následuje
pøidání Lugolova roztoku, který
v obarvených buòkách tvoøí
komplexy
s barvivem (Lugolùv roztok obsahuje jód).Dále se preparát oplachuje
alkoholem. U grampozitivních bakterií
nedochází k vymytí komplexu
krystalové violeti s jódem a bakterie
tak
zùstávají tmavomodré. U
gramnegativních je nutné dobarvení
safraninem nebo
fuchsinem a bakterie jsou pak zbarveny doèervena. U
grampozitivních bakterií
pøidání tìchto slabých barviv
tmavìmodré zbarvení
neovlivní.

Velký
význam má toto barvení pøi
diagnostice, kdy døíve než se bakterie
identifikují
kultivací, lze urèit, zda se jedná o
grampozitivní nebo gramnegativní. Na
základì toho lze pak rozhodnout o nasazení
vhodné terapie napø. antibiotiky. Nìkteré
druhy bakterii nejsou schopny barviva pøijímat a
bìžným Grama barvením se
neobarví. Øadíme zde tzv.
acidorezistentní bakterie a
nejvýznamnìjším zástupcem
jsou mykobakterie, pùvodci tuberkulózy ( Mycobacterium
tuberculosis).Známky
acidorezistence vykazují i bakteriální
spory.

Zástupci
grampozitivních bakterií:

-podrží
si komplex barviva s jodem a
jsou tmavomodré

Staphylococcus
(hnisavé infekce, mastitidy)

Streptococcus
(hnisavé infekce, mastitidy, høíbìcí)

Erysipelothrix
(èervenka prasat)

Lactobacilus
(nepatogenní bakterie)

Bacillus
(antrax, hniloba
vèelího plodu)

Clostridium(tetanus,
botulismus)

Zástupci
gramnegativních bakterií:

-rychle
se odbarví, a jsou pak èervené

Escherichia
(edémová choroba prasat)

Salmonella(pulorová
nákaza)

Pseudomonas(mastitidy,
septikemie vèel) Moraxella(infekèní
keratokonjunktivitida skotu)

Sporogenní a
nesporogenní bakterie

Schopnost
tvoøit spory je vytvoøena u
nìkterých grampozitivních bakterií.
Mezi významné rody patøí Bacillus a Clostridium, které
tvoøí
spory uvnitø buòky ( endospory).
Tvar, velikost a uložení spor je charakteristické
pro daný druh bakterií.
Zpravidla jsou oválného nebo
kulovitého tvaru a vyznaèují se vysokou
odolností
vùèi vlivùm zevního prostøedí, nulovým
metabolismem a nízkým obsahem vody.
K procesu tvorby spor ( sporulace)
dochází v pøípadì
nepøíznivých životních
podmínek.Sporulací
se mateøská buòka rozpadá a novì
vzniklá spora se uvolòuje do prostøedí.Taková to spora mùže pøežívat
v prostøedí i nìkolik let. Dostane-li
se spora do pøíznivých podmínek,
dochází k jejímu
klíèení a
její aktivaci.
Aktivovaná spora zaène pøijímat vodu a
tím
ztrácí svou odolnost.
Dochází
k uvolnìní sporových obalù a ke vzniku
nové
vegetativní buòky.

Potøeba
kyslíku

Podle
schopnosti tolerovat pøítomnost kyslíku
rozlišujeme aerobní a anaerobní
bakterie. Aerobní bakterie vyžadují pro svùj
metabolismus a rùst kyslík. Mùžeme
zde zaøadit napø. rod Pseudomonas,
Vibrio, Mycobacterium. Pøítomnost
kyslíku naopak pùsobí inhibiènì nebo
toxicky u anaerobních bakterií, které
vyžadují absenci kyslíku
v prostøedí. Mezi takové to bakterie
patøí napø. rod Clostridium,
Fusobacterium. Nìkteré anaerobní
bakterie jsou
aerotolerantní, což znamená, že kyslík
pro svùj metabolismus nevyužívají, ale
pøítomnost kyslíku
snášejí, napø. Clostridium
perfringens.
Vìtšina bakterií je nicménì schopna
pøežívat v aerobních
i anaerobních podmínkách, kdy
v pøítomnosti kyslíku je jejich
metabolismus
úèinnìjší a jsou schopny
rychlejší
rùstu a rozmnožování. Patøí zde napø.
rod Escherichia coli, Staphyloccocus,
Salmonella, Bacillus. Zvláštní
skupinu tvoøí bakterie s anaerobním
metabolismem u nichž nízké koncentrace
kyslíku
množení urychlují. Tyto bakterie
vyžadují mikroaerofilní atmosféru,
která
má specifické složení.
Øadíme zde
napø. rody Campylobacter, Lactobacillus.

## Diagnostika bakterií

### Odbìr vzorku pro bakteriologické vyšetøení

Pro
diagnostiku a získané výsledky je
velice dùležitá preanalytická
fáze,
která obecnì zahrnuje adekvátní
pøípravu
pacienta a vlastní odbìr vzorku jeho
transport a pøíjem vzorkù laboratoøí. Pro
vlastní
vzorky je dùležité, aby byly
odebrány ze správného
místa, což je
takové místo, kde
pøedpokládáme
nejvyšší
pøítomnost mikroorganismu. V souvislosti
s vývojem onemocnìní je
potøeba odebrat vzorky ve správný èas,
ideálnì
v dobì, kdy je v daném
místì bakterií nejvíce.

Jakákoliv
diagnostika mùže být znehodnocena, pokud jsou
vzorky pøi odbìru nebo pøepravì kontaminovány.
Dùležitý je správný odbìr, a to
asepticky. Vzorky odebíráme vždy do
vhodných souprav, které jsou oznaèené
a
sterilní (nádoby, zkumavky,
transportní pùdy apod.). Pokud jsou
odesílány
vzorky do laboratoøe je kromì oznaèení vzorku
nutné vyplnit žádanku, kde je
stanoveno požadované vyšetøení a
další dùležité informace.

K vyšetøení
musí být vzorek dopraven
co nejdøíve. Pokud nelze provést diagnostiku
ihned, lze uchovat likvor,
hemokultivaèní lahvièky a bakterie na tamponu
v transportní pùdì AMIES pøi
pokojové teplotì nejvýše 24 hodin.
Ostatní biologický materiál (moè,
stolice,
sražená krev, sputum, aspiráty, tekutý
materiál a jiný cizorodý
materiál lze
skladovat pøi chladnièkové teplotì (+4°C).

amies

Obr. 1.:
Sterilní odbìrová souprava-tampón a
Amiesovo médium

### Materiál k bakteriologickému vyšetøení

•výtìry

•stìry
z postižených tkání

•sekrety

•sekèní
materiál

•krev

•mozkomíšní
mok

•moè

•výkaly

Mikrobiální
diagnostika
umožòuje pøímý a nepøímý
prùkaz pùvodce daného onemocnìní.

### Pøímý prùkaz v bakteriologii

Je
založen na pøímé identifikaci pùvodce ve vzorku,
tím, že mùžeme pozorovat napø.
prostøednictvím mikroskopie v nativních
nebo barvených preparátech.
Základní metodou pøímého
prùkazu je ale pøedevším kultivace na Petriho
miskách
nebo ve zkumavkách.Další
identifikace konkrétního
druhu je možná vyšetøením
biochemických vlastností nebo
stanovením antigenù.
V klinické praxi má dále
význam stanovení citlivosti vùèi
antibiotikùm.V souèasnosti
má pro
pøímou identifikaci rostoucí význam
prùkaz nukleových kyselin prostøednictvím
metod molekulární biologie.

#### MIKROSKOPIE

V pøímé
diagnostice pomocí mikroskopu lze využít
nativní nebo barvené preparáty.
Nativní
preparáty se pro bakteriologické
vyšetøení používají
ojedinìle.Mnohem
více se využívají pøi diagnostice
plísní nebo parazitù.Pro bakteriologii
nachází nebarvené preparáty
uplatnìní pøi diagnostice syfilitidy. Nejèastìji
se pro diagnostiku využívají preparáty
barvené podle Grama. Kromì
velikosti, tvaru a uspoøádání
nám umožòují rozlišit bakterie na
modrofialové
(grampozitivní) a èervené
(gramnegativní).

Podstatou
rozdílu v barvení
jsou odlišnosti ve stavbì bakteriální
stìny. Na rozdíl od gramnegativních, kde
se komplex krystalové violeti s jódem
alkoholem vyplaví,
v gramnegativní zùstává a
díky tomu jsou zde v zabarvení
rozdíly.

Význam
rozdìlení na grampozitivní a
gramnegativní
spoèívá ale pøedevším
v odlišné
citlivosti na rùzné skupiny antibiotik.

Postup
barvení:

-fixace
vzorku

-primární
barvení krystalovou violetí (Gram I), 20-30 s,
barvivo slijeme

-pøelití
preparátu Lugolovým jodovým roztokem
(Gram II),
20-30 s, barvivo slijeme

-opláchnutí
a odbarvení alkoholem (Gram III),
opláchnutí
vodou

-osušení
filtraèním papírem a dobarvení
karbofuchsinem (Gram
IV), 60 s

-opláchnutí
vodou, osušení a zaschnutí

Nìkteré
bakterie jsou
vùèi barvení Grama rezistentní. Takové
to bakterie oznaèujeme jako
acidorezistentní.Pøíkladem
tìchto
bakterií jsou mykobakterie, které jsou pùvodcem
tuberkulózy. U mykobakterií se
využívá napø. barvení
dle
Ziehla-Neelsena.Pod
mikroskopem lze
pozorovat rùžové acidorezistentní tyèinky na
modrém nebo zeleném pozadí.

Postup
barvení:

-barvení
se provádí za horka, opakovaný ohøev
do výstupu
par, a to koncentrovaným karbolfuchsinem

-odbarvení
kyselinou sírovou nebo alkoholem

-opláchnutí
a dobarvení metylenovou modøí nebo malachitovou
zelení

Pro
identifikaci
specifických vlastností již
konkrétních druhù bakterií,
které jsme
diagnostikovali napø. kultivací lze využít
nìkteré ze speciálních metod
barvení, a to barvení na spory, pouzdra, granula
nebo bièíky.

Barvení
na spory
lze využít pro hodnocení morfologie
bakterií rodu
Bacillus nebo Clostridium. Spory jsou kvùli svému
odolnému obalu velmi špatnì
propustné pro barviva.Z tohoto
dùvodu je nutné použít pro obarvení
koncentrovanìjší barviva.
Využívá se
barvení podle Schaefer-Fultona,
kdy
se spory barví zelenì a vegetativní buòky rùžovì.

Postup
barvení:

-pøelití
fixovaného preparátu roztokem
malachitové zelenì

-zahøívání
nad plamenem do výstupu par, nesmí vaøit

-opláchnutí
vodou

-nanesení
roztoku karbolfuchsinu (30-60 s)

Spory
lze zviditelnit
i bez barvení a to ve fázovém kontrastu,
kdy díky vysokému
indexu lomu spory v nebarveném preparátu
jasnì záøí.

Barvení
na pouzdra

Bakterie,
které vytváøí kolem své
buòky pouzdra obarvit
negativním barvením dle
Burriho.
Bakterie se zde barví dle použitého barviva a
pouzdra tvoøí svìtlé dvorce na
èerném pozadí.

Postup
barvení:

-homogenizace
bakteriální suspenze v kapce
destilované
vody

-smíchání
s kapkou tuše

-nátìr
na sklíèko, zaschnutí a fixace plamenem

-obarvení
methylenovou modøí, karbolfuchsinem nebo
malachitovou zelení

-opláchnutí
vodou a osušení

#### KULTIVACE

Vypìstování
bakterií na vhodných pùdách
pøedstavuje stále nejdùležitìjší
metodu
v pøímém prùkazu bakterií.
Kultivace umožòuje kvalitativní i kvantitativní
stanovení mikroorganismù. Pro kultivaci jsou
dùležité oèkovací pomùcky, vhodné
sterilní živné pùdy, kultivaèní
nádoby (pro mikroaerofily nádoby
s øízenou
atmosférou), termostat nebo temperovaný box.
V pøípadì psychrofilní
bakterií pak chladnièka.

Prvním
krokem kultivace je pøenesení mikroorganismu
z vyšetøovaného vzorku (tzv.
inokulum) do sterilní živné pùdy. Tento postup se
nazývá oèkování –
inokulace. Nutné je
postupovat tak, aby
nedošlo ke kontaminaci vzorku (pracujeme asepticky).

Oèkování
je provádìno
do kultivaèních medií, kterých
existuje celá øada v závislosti na
požadavcích mikroorganismù na výživu,
rùstové faktory – vitamíny,
aminokyseliny, pH, osmotický tlak, apod.
Kultivaèní média mohou být
pøírodního
nebo syntetického pùvodu s tekutou, polotuhou nebo
tuhou formou.Pùdy
tekuté oznaèujeme jako bujony
a nalévají se do zkumavek, pùdy
pevné jako agary a pøi
pøípravì se
nalévají do Petriho misek, kde ztuhnou.

Podle
úèelu použití dìlíme pùdy na
transportní (zachování
životaschopnosti pøi
transportu vzorkù do laboratoøe), konzervaèní
(umožòují uchování mikroorganismù
po delší dobu), resuscitaèní,
pomnožovací (selektivní: podporují
rùst urèité
skupiny bakterií, neselektivní),
izolaèní (opìt mùže být selektivní a
neselektivní).

Mezi
základní
kultivaèní pùdy využívané
v laboratoøích patøí krevní
agar, Endova pùda,
MacConkeyùv agar nebo bujon. Na krevním agaru roste
vìtšina známých mikrobù. Na
pùdì Endovì nebo MacConkeyovì agaru lze urèit kolonie
gramnegativních bakterií
(pøedevším enterobakterie e
pseudomonády).V pøípadì, že vzorek obsahuje
málo mikrobù, využívá se bujon. Kromì
základních a obohacených
médií existuje média
selektivní, selektivnì
diagnostická nebo chromogenní pro diagnostiku
konkrétních skupin a druhù
bakterií. U selektivních pùd je podpoøen
rùst urèité skupiny bakterií a
rùst ostatních je potlaèen, napø. krevní agar
s 10 % NaCl pro záchyt
stafylokokù. U diagnostických pùd se ovìøují
biochemické vlastnosti nìkterých
bakterií, z tohoto dùvodu obsahují
vhodný substrát a indikátory
biochemické aktivity (nejèastìji indikátory zmìny
pH).Zpravidla se
využívají kombinace obou
pøedchozích. Pøíkladem
selektivnì-diagnostických pùd je Endova pùda, XLD agar
nebo MacConkey agar. Chromogenní pùdy obsahují
chromogen, což je substrát
s navázaným barvivem.
V pøípadì, že bakterie obsahuje
pøíslušný
enzym, rozštìpí chromogen a uvolnìné
barvivo zpùsobí charakteristické
zabarvení, napø. pro prùkaz Escherichia coli nebo salmonel.

Délka
inkubace a
teplota je závislá na typu pùdy a
prokazovaných bakteriích. Zpravidla se
kultivuje pøi teplotì 37 °C, 1 až 3 dny, kdy vyroste
vìtšina bakterií. Mezi
bakterie, které mají dlouhou generaèní
dobu, a tedy rostou i velice dlouho
patøí mykobakterie. Na agarech rostou 6-10 týdnù,
což komplikuje jejich
diagnostiku.

Po
kultivaci je možné provést zhodnocení
vzhledu vykultivovaných kolonií a to
makroskopicky. Hodnotíme tvar, okraje a velikost
kolonií, jejich barvu,
pøítomnost zápachu nebo vùnì a také
rychlost rùstu kolonií.Dále mùžeme provést
mikroskopické vyšetøení,
viz výše.

#### KONEÈNÁ IDENTIFIKACE DRUHU

Konkrétní
druh bakterií je kromì morfologie makroskopické a
mikroskopické možné urèit na
základì biochemických vlastností.
Napø.:

Prùkaz
tvorby sirovodíku – reakce je pozitivní u Salmonel,
negativní u Escherichia coli.

Test
na prùkaz katalázy – vìtšina aerobních a fakultativnì
anaerobních bakterií tvoøí enzym
katalázu,
který rozkládá peroxid
vodíku na vodu a kyslík (pozitivní
reakce u stafylokokù,
negativní u streptokokù).

Dále
se využívá prùkaz specifických
antigenù, napø. u salmonel nebo Escherichia coli, a to
pomocí sklíèkové
aglutinace. Stále èastìji je pro detekci a
pøímé urèení pùvodce
využíváno metod
na základì analýzy DNA nebo proteinù (PCR).

##### Urèení dalších potøebných vlastností bakterií

V klinické
praxi má velký význam
urèení citlivosti a rezistence vùèi antibiotikùm.
Vzácnìji je potøeba
prokázat virulenci a toxicitu, která se
døíve
provádìla prostøednictvím
biologického pokusu. Díky
uplatòování
konceptu 3R se však zaèaly používat pro
tato stanovení bunìèné kultury.
V souèasnosti se ale
stále více využívá
k prùkazu
toxinù, faktorù virulence a metabolitù metod
molekulární biologie.

### Nepøímý prùkaz v bakteriologii

Nepøímá
diagnostika bakterií je založena na prùkazu
protilátek.Vìtšinou
se k prùkazu protilátek
využívá
krevním sérum, proto se
nepøímé metody oznaèují jako
serologické. Kromì krve lze
protilátky stanovovat také v moèi,
slinách, v likvoru nebo
v jiných tìlesných
tekutinách. Jejich koncentrace však oproti krvi
bývají
zpravidla nižší. Nepøímá
diagnostika je založena na sledování
koncentrace
protilátek za delší èasový
úsek (2-3 týdny).Odebírají se proto vždy
párové
vzorky, a to z období akutních
klinických pøíznakù (poèátek
onemocnìní)
a z období rekonvalescence.
Pro posouzení stádia onemocnìní je
dùležité
odlišení protilátek typu IgM
(èasná
akutní infekce) a IgG (již probìhlá infekce). Pro
nepøímou diagnostiku lze
využít celou øadu testù.
K nepøímému prùkazu
bakterií lze využít také
prùkaz specifické bunìèné imunity –
tuberkulinace.

Pøehled
serologických reakcí:

#### AGLUTINACE

Jedna
z nejznámìjších
serologických metod urèená pro
stanovení koncentrace
protilátek proti korpuskulárnímu
antigenu.Výsledkem reakce je vznik
aglutinátu, který je vloèkovaný.
Nejjednodušší
metodou je rychlá
sklíèková aglutinace,
která se využívá
v terénní diagnostice tularemie a
brucelózy u zajícù.

Dále
lze rychlou
sklíèkovou aglutinaci využít pøi
vyšetøování pullorové
nákazy
drùbeže. Princip
metody u tularémie spoèívá ve
smíchání kapky krve
s 10násobným množstvím
antigenu (komerèní preparát).
V pozitivním
pøípadì dochází
k projasnìní
tekutiny a vzniku vloèek. Obdobný princip je i u prùkazu
brucelózy a pullorové
nákazy.

Další
metodou je pomalá
zkumavková aglutinace,
kterou už je nutné provádìt v laboratoøi
a využívá se k diagnostice
vozhøivky u koní. Zvláštním
typem aglutinace je
sérologická metoda, pøi níž je antigen
navázán umìle na povrch
erytrocytù a protilátky se proti
pøíslušnému antigenu
prokazují vznikem krevní
sraženiny ( hemaglutinace).

Nejznámìjší
reakcí tohoto typu je Paul-Bunnellova reakce
používaná v diagnostice
infekèní
mononukleózy u lidí.

Pro
prùkaz protilátek,
které nejsou schopny samy vyvolat aglutinaci
(inkompletní protilátky) se
využívá tzv. nepøímý
antiglobulinový test ( Coombsova
reakce).

#### PRECIPITACE

Lze
ji využít pouze pøi dostateèném
množství protilátek. Serologická
reakce je
založena na prùkazu solubilního antigenu, který
reakcí se specifickými
protilátkami tvoøí zákal –
precipitát.

Metoda
se provádí primárnì
v tekutých médiích.
Její nevýhodou je malá citlivost.Z tohoto dùvodu existuje celá øada
modifikací této metody.Historicky nejstarší
modifikací této reakce je
prstencová (kroužková) reakce, která
se používá k prùkazu antraxu.
Oznaèuje se jako Ascoliho reakce.
Antraxové antigeny jsou prokazovány
specifickými
protilátkami. Pozitivní reakce
se projeví vznikem
šedobílého proužku na
rozhraní mezi vyšetøovaným vzorkem
obsahujícím
antigeny a krevním sérem se
specifickými
protilátkami. Další modifikace jsou
založeny napø. na vazbì na pevný nosiè ( ELISA).
Kromì tekutého prostøedí mùže precipitace
probíhat i v gelu, což umožòuje
lepší zviditelnìní
výsledné reakce. Pøíkladem mùže
být radiální
imunodifuze, kterou lze využít pro diagnostiku
Infekèní
anémie koní, enzootickou leukózu
skotu, Maedi-visna nebo paratuberkulózu
pøežvýkavcù.

Mezi
další èasto využívané
metody prùkazu protilátek u bakterií
patøí:

-imunofluorescence,
imunoenzymatické testy
(ELISA, RIA) a Western blot.

#### PRÙKAZ SPECIFICKÉ BUNÌÈNÉ IMUNITY

Tuberkulinace je
kožní test, kdy jsou do krve aplikovány antigeny
pøíslušného mikroba.
Pøi pozitivním
výsledku dochází
k alergické reakci
organismu (konkrétnì reakce pozdní
pøecitlivìlosti) a dochází
v místì aplikace
ke ztvrdnutí (indurace) a
zduøení. V klinické praxi se
setkáváme
s tuberkulinovými testy, kdy
se do kùže aplikuje tuberkulin (antigenní
preparát
z mykobakterií). Pokud
dojde k reakci pozdní pøecitlivìlosti,
znamená to,
že se organismus již
s bakterií setkal. U lidí je
dùležité, aby
výsledek tuberkulinace byl
negativní (vìtšina populace je stále
prooèkována vùèi tuberkulóze).Tuberkulinace se provádí u skotu,
prasat a
drùbeže. Tuberkulin se aplikuje u skotu na dlaò pøed lopatku, u prasat
do báze
ušního boltce, u drùbeže do
ušních lalùèkù. Dùležité je, aby
místo vpichu bylo
holé a na rozdíl od jiných
aplikací a odbìrù se místo vpichu nedezinfikuje.
Posouzení velikosti indurace se
provádí pomocí kutimetru. Alternativou
pro
diagnostiku tuberkulózy u zvíøat je
vyšetøení protilátek
prostøednictvím metody
ELISA.

INFEKÈNÍ ONEMOCNÌNÍ

Bakterie