Přestože pro dnešní diváky se mohou zdát klasické triky naivní a nedokonalé, mají podle mne i přes nezbytnou stylizaci určitou věrohodnost a obrazovou jednotu.
Pro současnou generaci musí být doba, kdy jsem do Trikového studia nastoupil, „technologickým pravěkem“. Pro běžné využití neexistoval internet, ani mobilní telefony. Počítače sloužily pouze pro vědecké a technické účely, video bylo v plenkách. Jedinou technologií pro natáčení i postprodukci byl klasický filmový proces. To znamená natáčení na filmový negativ, jeho vyvolání a vytvoření kopie, která se dala promítnout. Na výsledky práce se proto čekalo někdy i několik dní. Veškeré trikové záběry musely vzniknout z reálně existujících prvků. Využívala se realistická malba na skle, zmenšené modely, loutky, ručně kreslená animace. I titulky se většinou psaly ručně. Tvorba filmových triků měla proto mnohá omezení. Přesto na tuto dobu rád vzpomínám. Bylo to neustálé vymýšlení vhodných postupů, určitá exkluzivita tvůrčí „ruční práce“, občas dobrodružná reálná natáčení i napětí, zda natočený efekt bude na plátně vypadat dobře (a ta radost, když vypadal!). Chybí mi ruce upatlané od barev, cvakání kamery při animaci nebo vůně vývojky. Přestože pro dnešní diváky se mohou zdát klasické triky naivní a nedokonalé, mají podle mne i přes nezbytnou stylizaci určitou věrohodnost a obrazovou jednotu.