Oba autoři se zmocňují těch tak zneklidňujících, zdánlivě banálních aspektů Kafkových textů jako jsou gesta, fotografie (portréty) a zvuky, a zřetězují je do výpovědí o rodinných a sociálně funkčních vazbách, o hierarchiích, o povaze moci až k funkci (menšinové) literatury.
Oba autoři se zmocňují těch tak zneklidňujících, zdánlivě banálních aspektů Kafkových textů jako jsou gesta, fotografie (portréty) a zvuky, a zřetězují je do výpovědí o rodinných a sociálně funkčních vazbách, o hierarchiích, o povaze moci až k funkci (menšinové) literatury. Na výroku z Procesu, který nechybí snad v žádném komentáři k tomuto románu, totiž že „není třeba, abychom pokládali všechno za pravdivé, je jen třeba, abychom to pokládali za nutné“ – říká duchovní v chrámu Josefu K. – ukazují Deleuze a Guattari, že zákon je jen čistou formou a nemůže tak náležet do oblasti poznání, ale výhradně do oblasti praktické nutnosti. Zákon – moc – je pouze imanentní. Moc tak není strukturovaná vertikálně, nýbrž je lineární, segmentární a – náhodná. Takový charakter moci – imanence a náhodnost – odhaluje její spjatost s libidózní touhou. Touha, stejně jako zákon, je identická jednak s transcendentním paranoidním zákonem (pevné segmenty moci jako například soud nebo zámek), jednak s imanentním schizoidním zákonem, který svým působením paranoidní zákon dekonstruuje. Hrdinové Kafkových románů, kteří usilují o to být součástí, být uvnitř, ale zůstávají mimo, jsou poslušni schizoidního zákona (jsou schizofrenici).