Díky tomu v tomto případě působí –⁠⁠⁠⁠⁠⁠⁠⁠⁠⁠⁠⁠⁠⁠ na rozdíl od psaní i, í a y, ý –⁠⁠⁠⁠⁠⁠⁠⁠⁠⁠⁠⁠⁠⁠ fakt, že jednu hlásku [ú] zapisujeme dvěma písmeny ů a ú, jen minimální potíže.
Původní dlouhé [ú] zapisované jako ú se tak v domácích slovech ve spisovném jazyce zachovalo pouze na začátku slova, tj. v jediné pozici, kde nemohlo stát původní staročeské [ó], z nějž se vyvinulo [uo] a pak [ú] zapisované dnes jako ů. Díky tomu v tomto případě působí –⁠⁠⁠⁠⁠⁠⁠⁠⁠⁠⁠⁠⁠⁠ na rozdíl od psaní i, í a y, ý –⁠⁠⁠⁠⁠⁠⁠⁠⁠⁠⁠⁠⁠⁠ fakt, že jednu hlásku [ú] zapisujeme dvěma písmeny ů a ú, jen minimální potíže. Lze totiž formulovat velmi snadné pravidlo o tom, kde které písmeno psát: ve slovech domácího původu píšeme na začátku slova vždy písmeno ú, uvnitř slova vždy písmeno ů (mimo švy předpon a kořenů nebo švy předpon a předpony ú‑, srov. troj‑úhelník, nej‑úspěšnější). O psaní ú –⁠⁠ ů viz Psaní﻿ ú –⁠ ů.