Nebo může sám k sobě zaujmout kritický postoj, kdy rozchod vnímá jako své selhání, svou zásadní chybu, svoji nedostatečnost.
Myslím, že v tom se poznávám. Pro mě osobně bylo manželství po dlouhou dobu jakýmsi důkazem toho, že to mám v životě „správně“. Když žiju v páru, nemusím se omlouvat za to, že existuju… V tuhle chvíli pak ztráta vztahu znamená nějakým způsobem ztrátu sebe sama. Své hodnoty, jak ji mám ve svém sebepojetí nastavenou. Klesnu především ve svých očích. Protože když mě opouští partner, opouštím se já sám. To je ta samota, která je k neunesení. Samozřejmě je bolestné, když vás někdo opouští. Ale když vás někdo opustí a v tu chvíli opustíte i samu sebe, je to daleko horší. V tu chvíli člověk vnímá ztrátu partnera jako ztrátu nějakého statusu, který definuje jeho hodnotu. Nebo může sám k sobě zaujmout kritický postoj, kdy rozchod vnímá jako své selhání, svou zásadní chybu, svoji nedostatečnost. Může se to projevit jako nenávist k sobě samému.