V současné spisovné češtině tak obě slova sice znějí stejně (tj. [bít]1 a [bít]2), píšeme je však odlišně (tj. bít 1 a být 2).
Ve staré češtině (na rozdíl od spisovné češtiny dnešní) existovaly zhruba do přelomu 14. a 15. století ve výslovnosti dvě dvojice tzv. i‑ových hlásek –⁠⁠⁠⁠⁠⁠⁠⁠⁠⁠⁠⁠⁠⁠ měkké [i] a [í] a tvrdé [y] a [ý]. Dvojice slov bíti 1 (‚mlátit‘) a býti 2 (‚existovat‘) se tedy původně lišila svou výslovností. Rozdíl mezi oběma slovy tak byl patrný již po jejich vyslovení z toho, jak znějí (tak je tomu dodnes v případě obou krátkých i‑ových hlásek např. v polštině nebo v ruštině), nikoli jako dnes, kdy je zřejmý až (a pouze) z písma. Nejpozději v 15. století však obě tyto dvojice hlásek splynuly v dvojici jedinou –⁠⁠⁠⁠⁠⁠⁠⁠⁠⁠⁠⁠⁠⁠ [i] a [í]. V současné spisovné češtině tak obě slova sice znějí stejně (tj. [bít]1 a [bít]2), píšeme je však odlišně (tj. bít 1 a být 2). Podobně je tomu i v dalších dvojicích typu mít × mýt, vít × výt, vír × výr, bidlo × bydlo, vískat × výskat atp.