Ve vyspělých státech se vesměs udržela na nízkých úrovních, v těch nejdůležitějších zůstala výrazně pod cíli jejich centrálních bank.
Inflace byla v loňském roce do značné míry stranou pozornosti. Ve vyspělých státech se vesměs udržela na nízkých úrovních, v těch nejdůležitějších zůstala výrazně pod cíli jejich centrálních bank. Letos bude patrně inflace podstatně více v centru pozornosti kvůli obavám, že by extrémně uvolněné měnové politiky hlavních centrálních bank mohly vést k jejímu růstu. K těmto obavám částečně přispívají i změny v interpretaci cílů centrálních bank (loni Fedu), které ukazují na delší období extrémně uvolněné cenové politiky a u části investorů vyvolávají obavy z laxního přístupu centrálních bank k inflaci. Podle našeho názoru je však bezprostřední hrozba akcelerace inflace nízká a nečekáme nijak podstatné zrychlení růstu cen ani střednědobě. Důvodem našeho názoru je, že se nijak podstatně nezměnily strukturální faktory udržující nízkou inflaci a jak ukazuje konzistentní zkušenost z tohoto desetiletí (a v Japonsku ještě podstatně delší), centrální banky s tím moc nezmůžou. Vládní programy na podporu hospodářství v období pandemie sotva stačily zmírnit výpadek spotřeby, a tedy případné deflační tlaky vyvolané jejím propadem. Zjevné to je zejména v Evropě, která je na hranici deflace. Inflaci je však přesto potřeba sledovat velmi pozorně, protože pokud by skutečně došlo k jejímu výraznějšímu zrychlení, omezilo by to prostor pro stimulaci centrálních bank a mělo by to také výrazné dopady na chování dluhopisového trhu.