Byl přesvědčen, že intelekt není schopností oddělenou od duše, ale součástí duše samotné.
Vynecháme-li přesvědčení animistů, kteří přisuzovali ducha, duši i myšlení jiným přírodním objektům, pak zde byli filosofové, jako Baruch Spinoza, kteří přisuzovali mysl celému vesmíru, protože ta se fundamentální vlastností světa, tedy i nelidských objektů a potažmo i strojů. Středověk tak přinesl zcela nové perspektivy, zejména s rozvojem scholastiky. Tomáš Akvinský, jeden z nejvýznamnějších středověkých teologů a filozofů, přijal mnoho Aristotelových myšlenek a zkoumal je v kontextu křesťanské teologie (Summa Theologica). Ačkoliv byl zaujat otázkou, co to znamená být “živý” a “inteligentní”, idea, že by stroj mohl napodobit lidské myšlení, by byla pro něj zcela cizí. Byl přesvědčen, že intelekt není schopností oddělenou od duše, ale součástí duše samotné. Mít duši podle něj znamená mít rozum a inteligenci. Akvinský tedy přijímá Aristotelovo pojetí, že rozumnost je podstatou člověka, i když Akvinský neztotožňuje celou podstatu člověka s rozumností. A současně vylučuje, že by inteligencí mohlo “trpět” něco bez duše.