Jsou možné ve­škeré myslitelné prostředky a vztahy mezi tvůrcem, výtvorem, interpretem a vnímatelem (včetně žádných)."
Před čtvrtstoletím vypadaly dějiny hudby 20. století jinak, než jak se jeví dnes. Mnoho kritiků a vědců se tehdy domnívalo, že nevyhnutně dojde k univerzálnímu přijetí serialismu - atonální metody harmonické organizace vynalezené Arnoldem Schönbergem a šířené v západním světě jeho studenty a žáky. Jiní, jako například skladatel a historik Eric Salzman, měli za to, že budoucnost klasické hudby spočívá v ještě více „pokročilých" trendech než serialismus: „Staré kategorie - seriální, aleatorní, uzavřená, otevřená, náhodná forma, ultraracionalita - už ve skutečnosti nehrají roli. Pro mladší i pro mnohé starší skladatele neexistují hranice, tyto kategorie jsou zrušeny, staré bitvy už ustaly. Je možné jakékoli vyjádření. Jsou možné ve­škeré myslitelné prostředky a vztahy mezi tvůrcem, výtvorem, interpretem a vnímatelem (včetně žádných)."