Nejlepší ze Stravinského tří komerčních nahrávek je provedení z roku 1940 s New­yorskou filharmonií, přímočará interpretace, v níž se tento pověstně neposlušný orchestr choval vskutku vzorně - důkazem toho je, že sedm z původních osmi stran 78 otáčkových gramodesek bylo vzato napoprvé (Pearl GEMM CDS 9292, dvě CD).
Nejlepší ze Stravinského tří komerčních nahrávek je provedení z roku 1940 s New­yorskou filharmonií, přímočará interpretace, v níž se tento pověstně neposlušný orchestr choval vskutku vzorně - důkazem toho je, že sedm z původních osmi stran 78 otáčkových gramodesek bylo vzato napoprvé (Pearl GEMM CDS 9292, dvě CD). Nejlepší stereo nahrávka je von Karajanův divoký remake s Berlínskou filharmonií z roku 1977 (nikoli jeho přešlechtěná předchozí verze, kterou Stravinskij nenáviděl), do­plněná o krásného Apollóna (DGG 415 979-2).