Později dochází k asibilaci, tj. přidávání sykavkového šumu k palatalizovaným alveolárám t’, d’ a r’, přičemž c’ a dz’ později opět zaniklo.
Dochází k rozsáhlým změnám v hláskosloví. Jsou odstraněny přední a zadní varianty vokálů. Dochází již k dokončení přehlásek ä/ʼa > a/ě ( v’a̋ce > viece, p’äkný > pěkný), jak bylo zmíněno u pračeštiny. Samohláska a po měkké souhlásce na konci slova (typu duša) je ojedinělá, ačkoliv se později ve východních nářečích, zčásti vlivem tvrdého vzoru žena, znovu objevuje. V morfologii se tato změna projevila prohloubením rozdílu mezi měkkými a tvrdými typy jmen ( sedláka × oráčě, město × moře, žena × dušě) i u sloves ( dělati × sázěti, děláš × sázieš). Tvrdé slabikotvorné l se změnilo na lu ( Chlmec > Chlumec, dĺgý > dlúhý) na rozdíl od měkkého l’. Od 12. století dochází k přeměně g na ɣ, později na h.
Později dochází k asibilaci, tj. přidávání sykavkového šumu k palatalizovaným alveolárám t’, d’ a r’, přičemž c’ a dz’ později opět zaniklo. Asibilace se však důsledně projevila trvalou změnou r’ > ř.