Boris i knestående
Etter nok et forsmedelig nederlag i underhuset onsdag kveld får han heller ikke det nyvalget han hadde håpet å fremprovosere. Labour-leder Jeremy Corbyn har ikke engang bitt på mistillitsagnet. Dermed blir Boris Johnson sittende på nåde med sin mindretallsregjering – akkurat så lenge opposisjonen vil. Ønsker han å gå av frivillig, er han selvfølgelig velkommen til det. Men trolig blir han sittende i håp om snarlig nyvalg. For det vil komme, før eller siden. Kanskje kan det skje i god tid før jul, men etter at Boris Johnson har mistet sitt brexit-momentum. les ogsåEller opposisjonen kan sitte på gjerdet og vente på at virkeligheten og meningsmålingene innhenter Boris Johnson, en eller annen gang i kjølvannet av en avtaleregulert brexit. Et gammelt jungelord sier: Vær grei med folk på din vei opp. Du møter dem igjen på din vei ned. Boris Johnson, en gang Storbritannias mest joviale og populære politiker, glemte jungelordets første ledd. Han har tråkket på så mange kolleger, løyet for så mange partifeller og jukset seg rundt så mange hjørner at en motreaksjon måtte komme. Nå kommer den i form av represalier. Det er takk for sist i ellevte potens, og vel bekomme i mente. les ogsåHelt inntil nederlaget var et faktum sent onsdag kveld, må Boris Johnson ha trodd at planen som brexit-strategen Dominic Cummings og han i fellesskap hadde lagt, ville føre frem. Å suspendere parlamentet i hele fem uker ble bestemt allerede tidlig i august, kom det frem i en skotsk rettshøring denne uken. Også om det hadde Boris løyet. Spillet tirsdag kveld var derfor kjølig kalkulert. Boris skulle tape avstemningen, og så skulle han toe sine hender og – motstridig – be om nyvalg. De var jo de andre som hadde tvunget ham til å tvinge folk til urnene atter en gang! Slik ville han fremstå som den suverene brexit-sjefen, som i motsetning til Nigel Farage og hans Brexitparti, både har en plattform, gjennomslagskraft og evne til å få det gjort: Levere brexit. les ogsåDet var bare det at Boris Johnsons versjon av brexit – uten noen avtale med EU – ikke var det britene ble forelagt i folkeavstemningen i 2016. Den beskjeden har Storbritannias nasjonalforsamling nå gitt ham. På ett eller annet vis har sjefstrateg Cummings og statsminister Johnson underveis mistolket alle signaler. Eller i hvert fall undertolket noen viktige. Ingen av dem forutså styrken i det interne Tory-opprøret, og slett ikke omfanget. Det var aldri meningen å stikke ned 21 sentrale parlamentarikere i egen gruppe, de skulle bare rispes litt. Skremmes tilbake til folden. Men noe gikk over styr. Superveteraner som Ken Clarke, selveste Father of The House, tidligere finansminister Philip Hammond, rikskansler Robert Gauke og et kobbel andre ministre nektet å føye seg. les ogsåOg så da – riksklenodiet himself – Sir Nicholas Soames, Winston Churchills barnebarn – som heller ikke ville bøye seg for Boris Johnsons envise brexit-kjør. Da han reiste seg i underhuset tirsdag kveld, og både argumenterte mot sin statsminister og samtidig takket for å ha fått lov til å tjene sitt fedreland som konservativ politiker gjennom fire tiår, inntil nå, gikk det et svakt sukk gjennom verdens eldste parlament. Alle som var til stede i kammeret der hans bestefar, Sir Winston, en junidag 79 år tidligere holdt sin tale om «their finest hour», skjønte intuitivt hvor hårreisende galt dette var. les ogsåChurchill-biograf Boris Johnson må selv ha fersket ubehaget. At trusselen om å utestenge rebeller hadde slått feil. Ingen ble skremt. Tvert imot mobiliserte det enda flere til å stemme mot regjeringen. Trolig vakte den usympatiske behandlingen av moderate hedersmenn i Tory-partiet betydelig sympati også hos folk flest. Da var det for sent. Slik det også var onsdag kveld, da heller ikke Labour-leder Jeremy Corbyn danset etter Dominic Cummings’ pipe. Corbyn vil ha nyvalg, det vet alle. Men ikke akkurat nå. les ogsåLabour-lederen vet inderlig vel at hans parti ligger under på meningsmålingene, og at et nyvalg midt i oktober ville vært katastrofalt. Det kunne sementert Boris Johnson i Downing Street de neste ti år. Når landets statsminister argumenterer med vikarierende motiver, kan opposisjonslederen gjøre det samme, har han vel tenkt. Corbyn sier at en brexit-avtale er viktigere enn nyvalg, og vender Johnsons egen retorikk mot ham selv. For Labour sin del kan nyvalget gjerne komme allerede første uke i november. Da vil Boris Johnson bli nødt til å reise rundt i landet og drive en valgkamp der han først må forklare hvorfor han ikke klarte å levere brexit 31. oktober, som var hans eneste programerklæring som statsminister, og deretter be folk om tillit. I det scenarioet kan Labour drive en valgkamp i fred om saker og reformer, og la Boris Johnson og Nigel Farage klore ut øynene på hverandre. Dominic Cummings får travle uker fremover. Hvis han fortsatt er i Downing Street etter dette.
Boris Johnson er tvunget i kne av opposisjonen, ydmyket av sine egne og beordret til Brussel av parlamentet for å be om ny utsettelse av brexit.