Det finnes ingen usynlige barn
Av Siri Helene Søderberg, skribent og tidligere lærer Hver gang jeg ser bildet av Christoffer, tenker jeg på «min» Kristoffer. En liten gutt som jeg var læreren til for mange år siden. En liten gutt som alltid sto ensom i skolegården.Han ble ikke mobbet av de andre. Det var ikke derfor han sto der. Og når jeg hadde inspeksjon la jeg alltid turen innom der for å slå av en prat. For å høre om han hadde det bra. Hver gang fikk jeg samme svar. At det gikk fint. At han likte å stå der. Likte å se på at de andre barna lekte.Det ble bl.a. laget lekegrupper rundt ham. Fordi han sikkert trengte litt trening i det å være sammen med andre barn. Og selv om han ga uttrykk for at det var fint å være i gruppe med andre, enten det var i timer eller i friminutt, så vendte han alltid tilbake. Tilbake til sitt sted, i hjørnet av en asfaltert skolegård. Hvorfor? Slik gikk nesten hele skoleåret. Helt til en vårdag hvor solen skinte og vi tok en utetime. En etterlengtet vårdag, hvor vårsleppet var til å ta å føle på. Barn i småsko, bort med luen. Ut og spille slåball. Nok en gang gikk han til sitt vante hjørne.«Hva er den egentlige grunnen til at du står her?»«Jeg er så redd for at pappa skal drepe storebroren min.»Det står en liten gutt foran meg og bærer på en enorm frykt. Selvfølgelig leker han ikke med de andre barna. Hvordan kan du være trygg borte når du er utrygg hjemme? Utrygg på det stedet som burde være det tryggeste stedet i verden?Jeg beholder heldigvis roen, selv om ordene hans hamrer seg inn. For når han først begynner å fortelle, er det en strøm av grusomheter som treffer. Midt i magen. Om pappa som slår. Om mamma som skriker. Og om storebror som går imellom, og blir slengt hardt inn i køyesengen. Eller blir slått inn i veggen. Om lugging og blod. Lydene inne i hodet som ikke blir borte.Og han er så redd. Han er så veldig, veldig redd. Ikke for pappa, men for at storebror skal dø. Redd helt inn til margen.Jeg prøver å si til meg selv at det er fordi jeg var relativt nyutdannet og fersk i gamet den gangen. Men det hadde vært lærere der før meg. Han hadde gått på skolen i flere år. Hvorfor hadde ingen sett noe?I samtalene vi hadde da jeg tok over klassen ble denne gutten presentert som en ensom ulv. En som ikke gikk så godt sammen med andre barn. Litt vanskelig å komme innpå. Nesten usynlig til tider. Men ingen direkte bekymring.Men siden han ikke lagde bråk, var han egentlig ikke et problem. Det var ingenting som hadde forberedt meg på dette. Ikke på lærerhøyskolen. Ikke da jeg kom ut i jobb heller.Ingen landsdekkende beredskapsplan som man ble drillet i. Men jeg gjorde det eneste jeg kunne gjøre. Jeg gikk til skolens ledelse.«Er du sikker på at han snakker sant?» «Han er jo litt spesiell, det er ikke bare for å få oppmerksomhet, da?» «Det er jo en veldig alvorlig anklage, vi skal ikke la sosiallæreren ta en prat med far og høre om det er sant?»Så jeg argumenterte så heftig som jeg aldri hadde gjort før. Sint og fortvilet og alt på én gang. Med beskjed om at jeg kom til å ta kontakt med barnevernet uansett, med eller uten ledelsens velsignelse. Og ble til slutt hørt. Resten av historien er slik den burde vært også i Christoffers tilfelle. Det burde ha vært et øyeblikkelig hastevedtak. For disse guttene ble umiddelbart tatt hånd om, og far fikk sin straff. Så langt fungerte systemet.Saken kom aldri videre. Uten at dette fikk noen konsekvenser.Ikke et eneste sted på veien mot bekymringsmelding ble det snakket om å tilkalle politiet. Og det forundrer meg.Men barnevernet har ikke mulighet til å sikre spor i tilfelle en rettssak. Vold mot barn er ulovlig, hvorfor blir ikke politiet koblet inn med én gang?Så skal selvsagt barnevernet også kontaktes, men her må det jobbes på tvers av profesjoner. Meg bekjent finnes det fortsatt ikke noen landsdekkende prosedyre for hvordan samtlige skoler skal håndtere slike saker. Det finnes føringer, og vi har et lovverk, men det kan være store, individuelle forskjeller selv innenfor samme kommune.Eller vurdere om dette er en politisak? Risikerer vi at det ringer en velmenende sosiallærer på døren til en voldsmann som mishandler barna sine i etterkant?Heldigvis er det ting som går i positiv retning nå. Midt i Christoffers tragedie, har det vokst frem en stemme fra folkedypet som ikke aksepterer at barn blir sviktet på denne måten. Politiet har også selv gått ut og etterlyst anmeldelser i voldssaker som omhandler barn. Hvis bare barnevernet nå kan få tilført flere hender slik at barn slipper å vente i tid og evighet på hjelp, er vi enda et stykke lengre.Helt til jeg for et par år siden hørte en stemme bak meg på en parkeringsplass:Høy og flott. En ung mann nå. Og ikke i hjørnet av en asfaltert plass, men midt utpå. Trygg og sterk. Han har klart seg. Storebror også. Mot alle odds.For det finnes ingen usynlige barn. Det er vi voksne som ikke ser. Av hensyn til personvern og taushetsplikt fraviker enkelte bestanddeler av teksten fra de faktiske forhold. Dette har imidlertid ikke hatt konsekvenser for budskapet i teksten. Alle dialogene har funnet sted.
Christoffersaken er igjen i rettssalen. Igjen får vi innsikt i en tragedie som er hinsides enhver forstand og fatteevne. Om vold mot barn. Men også om et samfunn som sviktet totalt, i instans etter instans.