Skrev nummeret til foreldrene i blod på gulvet
Han ble skutt i ansiktet av Breivik, og var en av tre overlevende av de ti som ble skutt i Lillesalen på Utøya. Etter den lange ventetiden før hjelpen kom, måtte han skrive telefonnummeret til foreldrene sine i blod på gulvet, slik at de andre overlevende kunne fortelle dem at han var i live. - Jeg hadde ikke krefter til å fortelle dem nummeret, sier han.Før 20-åringen fra Svelvik i Vestfold kom inn i retten ba hans bistandsadvokat Elisabeth Hagen om at Breivik skulle forlate salen. - Han har gruet seg veldig til dette, men var innstilt på å prøve. Nå ser vi at det blir for vanskelig, og vi frykter at det vil få konsekvenser for hans frie forklaring, sier Hagen. Breivik ble da iført håndjern og ført ut av bakdøren sammen med forsvarer Odd Ivar Grøn, der de kan følge forklaringen på video.20-åringen sukket tungt og var tydelig nervøs før han satte seg i vitneboksen. Han er en av tre overlevende fra Lillesalen. Han var i Kafébygget da skytingen startet, og i likhet med mange av de andre ungdommene trodde han først at smellene var en dårlig spøk. Alvoret gikk raskt opp for dem da skuddene nærmet seg. - Jeg løper etter venninnen min i Lillesalen for å passe på henne, men det er vanskelig å få kontakt. Hun er helt borte i panikken, sier Waldenstrøm. Han forklarer seg med stødig og rolig stemme etter hvert som forklaringen fortsetter. - Jeg så en mann komme rolig. Han ser litt forvirret ut, på en måte. Vi fikk øyekontakt, og det virket som han ikke var helt klar på hva han gjorde. Det er vanskelig å forklare, sier 20-åringen. Breivik løfter pistolen, og Waldenstrøm tar tak i venninnen sin og trekker henne ned på gulvet. - Jeg husker ikke helt hva som skjer mellom dette og da jeg selv blir skutt, sier han.Når skuddet fra Breiviks pistol treffer han i ansiktet, blir alt svart. Da 20-åringen kom til seg selv, var det nesten helt stille. - Jeg kjente at det rant noe ut av halsen min. Jeg kjente at det var et åpent sår. Jeg forsøkte å stanse blødningen med fingeren, sier han rolig. Han viser på halsen hvor såret var. Det er vanskelig for ham å snakke om dette, og Bejer Engh sier de har god tid. Waldenstrøm ser mye ned i bordet mens hans snakker, men ser opp mot statsadvokaten innimellom. - Jeg hører lyder og tror at det er gjerningsmannen. Da forsøker jeg å legge meg ned på gulvet og holde pusten samtidig som jeg holder på såret, sier 20-åringen. Han forsøker å snakke med de to andre overlevende i rommet, men det er vanskelig på grunn av de store skadene i ansiktet.Breivik har forklart at han gikk tilbake i bygget for å lete etter en lighter til å tenne på Skolebygget. 20-åringen vet ikke om det var dette han hørte. - Jeg husker jeg løftet hodet litt opp og prøvde å tørke blodet, så jeg ikke skulle puste det inn. Jeg så speilbildet mitt og så en kul under øyet. Jeg tenkte det så helt ødelagt ut. Men jeg tenkte ikke så mye over det. Jeg husker at jeg spurte venninnen min om noe, og noen andre sa at «hun er død». - Det var ikke greit på noen måte, sier 20-åringen og ser opp på statsadvokaten. Han tar en liten pause i forklaringen. Også aktor Inga Bejer Engh virker som hun synes det er vanskelig spørre om det som skjedde i salen. - Jeg oppfattet at det lå døde mennesker rundt meg. Men jeg klarte ikke å ta det innover meg. Jeg var opptatt med å holde meg selv i live, forteller han. - Du hørte noen rope fra naborommet, spør Bejer Engh. - Ett rop og ett skudd. Også hørte jeg skudd utenfor, svarer han. - Hadde du smerter? - Egentlig ikke. Jeg stusset over det selv, mens jeg lå der, sier Waldenstrøm. Han smiler forsiktig når han sier det.20-åringen kjemper for å holde seg våken under den lange ventetiden før hjelpen kommer. Til slutt er politiet på plass, og han blir båret ut i korridoren. - Da kom jeg på at jeg måtte si til dem hjemme at jeg var i live. Jeg sier det ut i rommet. Noen spør om nummeret. Jeg orker ikke å si hele nummeret. Jeg spytter blod i hånden og skriver nummeret på gulvet, sier han rolig. 20-åringen snakker raskere og lettere når han kommer inn på redningen fra Utøya. - Vi ble fraktet over vannet i en liten, rød båt. Han som bar meg tar klærne sine over meg for å holde meg varm, han sier båtføreren må kjappe seg, fordi han frykter jeg ikke har så lenge igjen. - Så lemper de meg nærmest på land og jeg blir plassert i et helikopter. Etter det husker jeg egentlig ikke så mye mer - før jeg våkner et par dager etterpå.Waldenstrøm er i dag nummen i deler av ansiktet. - Jeg hadde et stort hull i ganen som ikke grodde seg til før etter jul. Jeg har rundt ti prosent syn på det ene øyet. Han viser noen merker han har under det høyre øyet. - Hele gulvet under øyet ble ødelagt, så de har måttet sette inn en plate. Jeg har dobbeltsyn på grunn av skaden. Det er verst når jeg er sliten. Han forteller at han har måttet sykmelde seg store deler av tiden etter angrepet. Etter at rettssaken startet har han ikke klart å jobbe i det hele tatt. - Jeg har korterer lunte enn før. Jeg blir veldig mye sliten. Også har jeg slitt en del med skyldfølelsen. - Overfor hvem? spør Bejer Engh. - Overfor venninnen min. Men jeg kunne jo ikke gjøre noe mer, tenker jeg. - Det er jo helt riktig. Du kunne ikke gjøre noe annet enn det du gjorde, sier Bejer Engh. Han ble lagt i koma i to dager på Ullevål sykehus. Den drepte venninnen var det første han tenkte på da han våknet. - Det første jeg gjorde var å be om unnskyldning for at jeg ikke klarte å redde henne.
Glenn Martin Waldenstrøm (20) klarte ikke å snakke, og måtte skrive telefonummeret hjem i blod på gulvet.