Kneblet i Gaza
Utpå kvelden hadde drønnene blitt hyppigere og tyngre. Noe var åpenbart i emning. Ved halv elleve-tiden hørtes bråk ute i korridoren, etterfulgt av en dundring på døren. Kollega Hendens melding var kort og klar: Vi må evakuere! Vi må evakuere! Greit. IDF, det israelske militæret hadde ringt utvalgte journalister, vi hadde en halv time på å pakke utstyr og komme oss ut av hotellet. Ikke overraskende var stemningen hektisk. Riktignok skulle vi ikke lenger enn rett over gata, men årsaken IDF ga oss var ikke av det beroligende slaget: «Vi har startet en bakkeinvasjon av Gaza, vi kommer også langs stranden. Hver snill å samle dere på al-Deira hotell. Der vil dere være trygge.» Vi, pressefolk som liksom skal se og rapportere, ble fratatt det viktigste vi har. Muligheten for å bruke øyne og ører. Se hva som skjer, og snakke med folk. Men hvilken idioti ville det ikke være å snike seg rundt i Gaza by på nattetid, vente på flere bomber, soldater og stridsvogner med stor fare for eget liv, men ved tribuneplass til dramatikken, om du kan se i mørket. Jeg observerte ingen som trosset oppfordring om å holde seg i ro på og rundt al-Deira-hotellet. Takk til IDF, eller gratulerer IDF. For så effektivt å lykkes med å skremme oss inn i en flokk og ute av skam til å se, observere og rapportere. Der og da. Mens jeg skriver dette i natt, har ingenting dramatisk ennå funnet sted. Om man ser bort fra dette som dessverre har blitt normalen i Gaza de siste ukene. Og som mange ganger tidligere, når det israelske militæret aksjonerer etter utallige Hamas- og ekstremistgrupperingers provokasjoner. Et titalls palestinere ble drept av granater og bomber i natt, og hvorav flere barn døde. Flokken begynner å bli urolig, og lei av å være disiplinert. Når nattemørket snart avløses av en stille oppvåkning, vil vi trolig igjen være spredt over hele Gaza. Klare for egne vinklinger, på den samme historien om død, lemlestelse, ødelagte familier og en fremtid lagt i grus. Trøtt etter våkenetter gjør man seg mange tanker, noen klare, andre så klare at de forsvinner med dagslyset. Heldigvis. Men jeg vet at forskere vil bruke dette som et eksempel på en presse som lar seg manipulere og dermed i praksis går israelernes ærend. I Norge kjenner jeg navnene deres. De med de samme skråsikre meningene tuftet på liten og ingen erfaring i felten. Men som ikke er i tvil om hva vi burde ha gjort i natt. Slike tanker gjør jeg meg nå. De deles og offentliggjøres. Og det er ingen hjelp å få av daglyset.
Vi var i ferd med å gå til ro, men med en urolig følelse.