«Håper du blir voldtatt»
«Håper du blir voldtatt av muslim rasistene der nede. landsvik er straffbart, og du har gitt oss bevis svart på hvitt.» Dette var innholdet i den første eposten jeg fikk etter at jeg skrev om dødssyke Iliriana (24) og bølgen av asylsøkere fra Kosovo til EU. Og jeg ble lei meg. Ikke først og fremst fordi noen kaller meg landssviker eller håper jeg skal bli voldtatt, men fordi en artikkel om at andre mennesker har det vondt, kan gjøre noen så voldsomt sint. Alle journalister jeg har snakket med får disse epostene innimellom. Særlig hvis du skriver om de klassiske stridstemaene: Innvandring, asyl, feminisme, Israel og Palestina. Det siste året har jeg laget en egen mappe i epostkassa mi som heter «Drøye mailer». Her ligger et knippe av epostene jeg har fått de siste tolv månedene. «Kjerring», går igjen. «Neo-nazi-Mona», skriver en. Også forhåpningene om at jeg skal bli voldtatt. I NYHETENE:Oss fitter og horer imellomHeldigvis fikk jeg en ny mail bare minutter senere. Her spurte en kvinne om hvordan hun kunne hjelpe Iliriana. Et par minutter etter stilte en mann samme spørsmål. Så et par til på epost og Twitter.Ta kontakt og følg meg på: E-post: mona.norman@vg.no Instagram: @vg_i_berlin Facebook: @vgiberlin «Er det noen mulighet til å få sendt over noen penger til henne. Jeg har ikke mye, men kanskje nok til å sørge for smertestillende?». «Jeg vil gjerne bidra ... Takk for en bra sak. Viktig tema». Nordmenn som hadde tatt den lange dørstokkmila fra å lese noe som berørte dem til faktisk å gjøre noe aktivt for å hjelpe. Jeg var bare på en reportasjereise i Kosovo i to dager, og har ingen mulighet til å lede noen innsamlingsaksjon (da saken sto på trykk hadde jeg for lengst reist videre, og var på jobb i Thailand). Men Adem som jobbet som tolk og fikser for oss i Kosovo, ville gjerne hjelpe. I helgen dro han på eget initiativ opp til familien i gruvelandsbyen for å skaffe bankinformasjon og ID-kortene til familien – og for å gi noen pent brukte klær fra sin egen familie. I går kunne jeg videreformidle informasjonen til leserne som hadde bedt om det. Kontrollsikret så godt jeg klarte fra avstand. Som journalister skal vi ikke gi penger for å gjøre intervjuer, uansett om det kan være fristende å hjelpe mennesker i den ytterste nød. Men om det vi skriver gjør at andre ønsker å hjelpe, så synes jeg vi skylder dem å prøve å få det til. Dessuten gjør det godt å konsentrere seg om de siste mailene, og ikke den første.
Fortsatt kan jeg bli dypt overrasket over hva som får fram raseri hos noen lesere. over hva som får fram raseri hos noen lesere.