2. verdenskrig: Øvelsen der absolutt alt gikk galt
I mai og juni 1945, etter at Sovjets Røde Armé i løpet av vinteren hadde knust all tysk motstand, ble norske polititropper sendt til Finnmark fra Sverige, hvor de var trent opp i all hemmelighet. Nærmere 50.000 nordmenn flyktet til vårt naboland da Nazistene okkuperte Norge. I 1943 aksepterte svenske myndigheter at det ble opprettet en norsk militær styrke, såkalte «polititropper», som i mai 1945 talte 14.500 mann. Soldatene skulle i utgangspunktet kjempe mot tyske styrker, men ble satt til å rydde miner, feller, sprengstoff og blindgjengere. I alt hadde tyskerne lagt ut 7000 sjøminer og 90.000 landminer i Finnmark. Mesteparten av fylket var lagt i ruiner. Under tilbaketrekningen svidde tyskerne av mesteparten av all bebyggelse i Finnmark. Det var ødelagte veier, branntomter og minelagte områder over alt. Osmund Jenssen var kontrolloffiser for mineryddingen i Vest-Finnmark sommeren 1945. I boka «Minerydding i Finnmark» skildrer han at arbeidet måtte igangsettes raskt. Ryddingen og sikringen gikk svært trått. Og det gikk ikke lang tid før ulykkemeldingene strømmet inn til Allied Forces Headquarters.De unge norske politisoldatene var totalt uforberedt på mengden av minefeller, men ingen kunne forutse den tragiske og sjokkerende hendelsen som fant sted 1. mai 1945 i Karasjok. Her kan du søke opp slektens krigshelter etter navn, du kan søke opp de største begivenhetene, og du kan se dag for dag hvor nordmenn døde og hva de døde av. En tropp fra Kompani Tøndevold i Feltbataljon II skulle ha en leksjon i minetjeneste, hvordan man skulle desarmere miner og feller. Kaptein Olav Tøndevolds menn hadde tatt seg frem fra Kirkenes til Karasjok for å rydde miner langs en 50 kilometer lang strekning til Skoganvarre. Bjarne Smeby (95), som senere utdannet seg til barnelege og bosatte seg på Elverum, ledet et motorsykkellag. – Det var egentlig meningen at vi skulle være med på gjennomgangen fra morgenen av, men fordi troppen skulle inspiseres av en major, ble det bestemt at vi skulle prioritere vask av syklene og delta i opplæringen senere på dagen, forteller Smeby. Mens soldatene rengjør motorsyklene for leire og søle blir det hektisk trafikk på radiosambandet. Det går rykter om en kraftig eksplosjon. «En eksplosjon? Nei, vi har ikke hørt noe som helst», svarer Smeby på anropet. Men plutselig kommer kompanisjefen selv, kaptein Olav Tøndevold, og insisterer på at noe må ha skjedd. Smellet hadde blitt hørt et godt stykke unna og folk hadde sett røyksøylen stige mot himmelen.– Vi hadde slått oss ned ved en elv. Mineøvelsen fant sted oppe på en forhøyning i terrenget. Lyden hadde gått over oss, forklarer Smeby. Plutselig dukker det opp noen personer på kanten av høydedraget som ligger 10-15 meter høyere i forhold til vaskeplassen. – De vinker febrilsk og signaliserer at vi må komme oss opp, minnes Smeby, som klatrer opp skråningen sammen med kapteinen. Der møter de et skrekkelig syn. Snøen er farget rød av blodet til de døde og sårede. Noen soldater forsøker å gi førstehjelp i kaoset. – Det var ikke noe hyggelig syn, erkjenner Smeby. – Men det er ikke noe å gå i detalj om, sier han i dag. Tidligere har Smeby erklært at dette var det desidert verste han har sett og at han aldri vil glemme skrekkscenene. Helge Skjærpe (1917-1945) fra Meråker i Nord-Trøndelag hadde egentlig fri, men deltok i leksjonen likevel. – Min far var troppsfører. Han hadde fri denne dagen og hadde egentlig ikke noe der å gjøre, fordi troppen hans skulle gjennom den samme drillen dagen etter. Men han tok en tur likevel, for å observere og forberede seg på hva som ventet, forteller Helge Einar Skjærpe (69) fra Levanger. Hans far, Helge Skjærpe, kom fra en familie av aktive motstandsfolk. Også faren, moren og søsknene flyktet til Sverige. En av brødrene, Paal Skjærpe (1915-1995), satt innesperret på Akershus festning og ventet på at en dødsdom skulle bli fullbyrdet 17. mai 1945. Paal var medlem av Kompani Linge, ble arrestert i 1943 og overlatt til Gestapo. Den nest eldste broren, Olav Skjærpe (1910-1942), blir plutselig syk og dør, men ikke av krigsrelaterte handlinger. Eldstebroren, Rasmus Skjærpe jr (1909-1942), som drev med organisert etterretning gjennom NTH, ble arrestert i 1942 av SIPO og skutt i Falstad fangeleir utenfor Levanger.Det skulle gå mange år før Helge Skjærpe fikk et detaljert innblikk i hva som skjedde med hans far i Karasjok den skjebnesvangre dagen. I vinter ble han oppringt av en eldre kar fra Atna som hadde overlevd mineulykken. Eksplosjonen var så kraftig at furutrærne ble blåst tvers av, fikk Skjærpe vite. – Min far fikk slitt av det ene beinet helt oppe i hofta. Han ble også skadet av flere splinter. Jeg fikk også vite at min far var bevisstløs og at han døde ganske raskt. De hadde ikke noe annet enn enkeltmannspakninger for å stoppe blødninger. Min far blødde rett og slett i hjel, konstaterer Skjærpe. Han ble født 10. juni, fem uker etter at faren omkom i Karasjok.– Min far skrev dagbok. «Kanskje jeg nå er blitt pappa», var noe av det siste han skrev, samt at han regnet med at freden ville komme i løpet av noen dager, forteller Skjærpe. – Hendelsen har selvfølgelig preget oppveksten min, erkjenner han. – Vi var en liten familie. Manglet familienettverket andre hadde. Onkler, tanter, fettere, alle som skulle vært der under normale omstendigheter. Jeg vokste opp sammen med farfar og farmor som hadde mistet tre sønner i løpet av krigen. Jeg forstår egentlig ikke hvordan de maktet å beholde livsgnisten og leve i 30 år til, sier Skjærpe. Returen til Meråker etter tre år i Stockholm var ikke lett for familien. Mineulykken i Karasjok ble overskygget av alt annet som skjedde i tiden under og etter frigjøringen. I dag er historien nokså ukjent. – Tragedien i Karasjok druknet i den store gledesrusen som ble utløst én uke etter, bemerker Skjærpe. Hendelsene preget familien og gjør det fortsatt. – Istedenfor å ha familieselskap på juleaften, gikk jeg til kirkegården sammen med farfar. Der stilte vi oss opp foran en diger støtte. «Ja, ja. Ja, ja.», sa farfar og så gikk vi hjem. – Jeg tenker mer og mer på det som skjedde der oppe jo eldre jeg blir. Det kommer oftere over meg nå som jeg snart er 70 år. Da jeg var yngre hadde jeg ikke så mye tid til å dvele ved fortiden, bemerker Skjærpe. Han utdannet seg til lærer og underviste i samfunnsfag og historie. – Jeg fortalte min families dramatiske historie et par ganger, tegnet og forklarte, men beholdt kun fornavnene og utelot meg selv. Slik kunne jeg fortelle elevene om en familie jeg kjente, forteller Skjærpe.Denne skjebnesvangre dagen i Karasjok hadde 32 mann tatt oppstilling rundt troppens sersjant. Temaet var stridsvognminer og hvor mange kilo trykk en minetenner tålte. Stridsvognminen skulle i teorien tåle et trykk på mellom 230 og 250 kilo. Poenget med instruksjonen var at soldatene ikke kunne stole på at det var tilfelle. Sersjanten innprentet at vekten av en voksen mann var nok til å detonere minen. Nå manglet bare en frivillig. Til slutt våget en soldat seg nølende frem fra rekken og tråkket. Hele 8,5 kilo TNT eksploderte i en voldsom trykkbølge. Tor Reidar Boland fra Lakselv er tidligere offiser og har skrevet en jubileumsbok om Garnisonen i Porsanger, hvor mineulykken ble omtalt. Han har selv har håndtert utallige sprenglegemer fra krigens dager. – Det var under en instruksjon for soldatene at sersjanten skrudde en minetenner for stridsvogn inn i en stridsvognmine. En tenner for stridsvogn tåler mellom 230 og 250 kilo, forklarer Boland. – Så skrudde sersjanten ut tenneren for stridsvogn og satte i stedet inn en tenner de hadde funnet på stedet. Dette må ha vært en tenner for personellminer. Disse tråler cirka 30 kilos trykk. Da en av soldatene ble beordret til å tråkke på denne tenneren, så gikk den av og stridsvognminen eksploderte, forklarer han. Sersjanten så trolig ikke forskjell på en stridsvogntenner og en personelltenner fordi disse til forveksling er like, men med annen merking. Rapporten om selve hendelsen, om hva som foregikk under instruksjonen av Tellerminen, er skrevet av kompanisjefen for Riks 3. Kun en soldat kom helt uskadet fra eksplosjonen og han berettet til kompanisjefen om hva som skjedde før minen eksploderte. – Instruksjonen var en leksjon i galskap. Denne sersjanten har helt åpenbart ikke skjønt forskjellen på en tennsats for stridsvognminer og en for personellminer, og heller ikke forstått at det sto en fenghette i minen. Uten fenghette ingen detonasjon, understreker Boland.Da en av sanitetssoldatene, som hadde kastet seg ned på bakken før eksplosjonen, kom til sans og samling, lå det 18 døde og ti sårede menn rundt ham. I dagene etterpå døde ytterligere fire soldater. Antall omkomne vokste til 22. De sårede ble brakt til Karasjok kirke, for øvrig den eneste bygningen tyskerne ikke hadde satt fyr på. Fordi området var kraftig minelagt ble Carl Boye Semb, kirurgen som skulle operere, og sykepleier Ella Krogh flydd fra Stockholm og sluppet ut i fallskjerm over kirken, etter et lynkurs på to minutter.Hjalmar Wergeland, en annen lege som allerede var til stede i Karasjok, skrev i sin dagbok: «Det var en eiendommelig stemning over den nedbrente bygd i ødemarken med sine ruinhauger og minevarselplakater, og så den ene lille kirken, som plutselig ved et dropp fra himmelen stod der som et feltsykehus med godt utstyr og en førsteklasses kirurg.» Det gjaldt å improvisere etter beste evne. Kirkens salmetavle ble brukt som gipsbord. Døpefontenen ble til vaskestativ. Alteret til apotek og prekestolen var lager for ulikt utstyr. Belysningen var en spritlampe i en ståltråd. Kirkens hovedskip var sykestue. Operasjonene foregikk i et sideskip. Pasientene ble sortert og prioritert etter alvorlighetsgrad, og operasjonene begynte. 12 timer senere hadde kirurgen og sykepleieren situasjonen under kontroll. For øvrig måtte tyske soldater, som ikke hadde rukket å komme seg ut av Norge, også delta i mineryddingen som stadig krevde nye ofre. 21. juni 1945 var det registrert 119 døde og 163 sårede tyskere. To måneder senere var antallet steget til 275 døde og 392 sårede. Så sent som i mai 1946 ble Hærens overkommando og den gjenværende tyske overkommando enige om en fortsatt mineryddingsplan.Et tysk pionerkompani på 600 frivillige ble opprettet for å fjerne, senke, tilintetgjøre og lagre ammunisjon. Ytterligere to kompanier ble opprettet for å dekke behovet i Finnmark. Den tyske overkommandoen innvendte at det å bli satt til å rydde miner stred mot internasjonal lov – særlig når det gjaldt overenskomsten om behandling av krigsfanger. Hærens overkommando mente tvert i mot at tyskerne ikke var krigsfanger, men avvæpnede styrker som hadde overgitt seg betingelsesløst. Tyskerne pliktet å rydde miner, mente ledelsen. Mens Helge Skjærpe mistet livet i ulykken, ble hans dødsdømte bror, Paal Skjærpe, reddet av frigjøringen, syv dager etter tragedien i Karasjok. – Jeg oppfattet alt veldig svart/hvitt i oppveksten, men med årene klarte jeg å tenke balansert og objektivt på det som skjedde. Jeg kjenner folk på begge sider og innser nå at det ikke finnes vinnere, men kun tapere i en krig, erklærer Helge Skjærpe.
Bare en uke gjensto av krigen: Under en øvelse i Karasjok ble 22 norske soldater drept da to tyske miner gikk av.