Film: Den umulig fortellingen
Er det I det hele tatt mulig å formidle de nære, virkelig store katastrofene på film? Holocaust, 22. september, folkemordet i Rwanda? Vi kommer til å spørre oss selv, igjen og igjen, om det samme når etter hvert filmene omkring Utøya kommer til å komme. Min erfaring er at, nei, det er ikke mulig å samle hele bildet. Det er noe med ondskapen i den menneskeutførte nedslaktingen som, bokstavlig talt, ikke er til å fatte. Og den som forsøker å beskrive en ubeskrivelig totalitet på film, vil være dømt til å mislykkes. Men: Deler, enkeltskjebner, fenomener tilknyttet slike katastrofer er mulig å bruke. Flere filmer har maktet det, uten å overskride anstendighetsgrenser og endog å formidle innsikt og kunnskap. «Ekstremt høyt og utrolig nært» forsøker seg på noe: En 11-åring har mistet sin far i World Trade Center-katastrofen. I ettertid leter han ette spor, mening, hensikt. Og han har litt å gå etter, derfor legger han ut på lange vandringer i New Yorks storbyjungel på jakt. Mens hans hardt prøvede mor ikke har noe annet valg enn å la ham reise ut. Det står dyktige folk bak dette prosjektet. Det er proppfullt av anstendighet, det vil gjerne beskrive både tragediens og håpet mulighet i så mange av storbyens mennesker, som vår hovedperson treffer på under sin vandring. Ikke minst gjør Max von Sydow inntrykk i en stum rolle. Det som likevel ikke fungerer godt nok, er hele filmens veivalg: Det blir liksom litt for «riktig», både med mennesker og personer. Det blir på mange måter en trøstens vandring i et trøsteløst landskap. Det kan man forstå - ut fra filmens dystre bakteppe. Men det gir ikke nødvendigvis en god film. Vi beveger oss i et filmlandskap med ekstremt følelsesutfordrende rammer. Det krever en ekstrem klarsynthet med hensyn til midler og mål, og selv de små avsporinger får kanskje ufortjent stor virkning. JON SELÅS
Filmen forsøker det umulig: Å formidle sorg etter 11. september-katastrofen. Men det betyr ikke at forsøket er bortkastet.