Anmeldelse av påskekrim: Nye morsetegn
PÅSKEKRIM «Unge Inspektør Morse» Britisk krimserie i fire deler med bl.a. Shaun Evans og Roger Allam På NRK1 i torsdag og fredag kl. 21.20, lørdag kl. 21.55 og søndag kl. 20.55 i påskeuken Brumlebassen Morses ungdomsår har kommet til den delen av sekstitallet da tilværelsen faset over i andre farger enn grått og sennepsgult. Andre episode av fjerde sesong tar for seg et poporkester i skjæringspunktet mellom Beatles anno «Sgt. Pepper» og Rolling Stones anno «Their Satanic Majesties Request». Med de fargerike og rusforførende øyeblikkene det medfører. Før det har unge Endeavour Morse møtt en fantastisk sjakkmaskin og løst mystiske drukningsulykker. Senere skal han gjennom underlige hendelser og dødsfall på sykehuset Cowley General og en lite gjestmild landsby med innlagt kjernekraftverk. Fordelen med prequel-serien til Colin Dexters historier er muligheten sekstitallskoloritten gir til å lefle med nettopp sekstitallets begrensninger og skjevheter. Så som aktivt og allestedsnærværende sigarettbruk og at ingen reagerer på at det bare er kvinner som rydder og støver. Samt muligheten til å banke opp folk, i alle fall delvis i embeds medfør, uten at det får konsekvenser. Hver episode favner om sitt eget mysterium. Det gjør altså ikke noe om man mister et kapittel på grunn av en forsinket skitur eller forlenget familieselskap. Man trenger heller ikke se hele sesongen – to av episodene surrer seg noe bort i sin egen tåkelegging. For øvrig kan hele familien krimme sammen. Med unntak av noen litt eksplisitt tradisjonelle, mørklagte og rotete morderhjem i første episode er den unge Morse sine opplevelser hverken voldelige eller unødvendig slepphendte med virkemidlene. Så veldig spennende og utspekulert er det heller ikke, selv om manusforfatter Russell Lewis insisterer på å bruke «written and devised by» som sin kreditering. Den utpønskede delen av dette er i så tilfelle de godt plantede distraksjonene som ikke leder noen vei i historiene. Helheten bevares av det stadig mer godslige og gjensidige avhengighetsforholdet mellom Morse og Fred Thursday. Thursday får noen komiske poeng her og der, så som innrømmelsen om at han har vært borti noe han kaller «kiff» i ørkenen og at han tar feil telefon når det ringer. Jakten på Thursdays datter, Joan ligger som et premiss i bunnen. Dessuten har fjerde episode med Shelie Hancock, mer kjent som John Thaw (som spilte «gamle» Morse), i en rolle som også viser seg å, litt uforløst, omfavne en slags helhet. Det er nesten som om man har hatt litt mye Sherlock på manusbrødskiven og prøvd å gjenskape den samme seriemagnetismen i et generelt sesongmysterium. Hilsenene til hovedserien mange og finurlige. Hancock er den mest åpenbare. Et siste nikk til nylig avdøde Colin Dexter må man nistirre for å få med seg. Dexter har som kjent en cameoopptreden i det meste han har vært involvert i, men var for syk under innspillingen til å være til stede. De som leter finner ham likevel som innrammet karikatur på en gang og bronsebyste på et kontor. Shaun Evans spiller Morse med gutteaktig keitete sjarm. Med 17 episoder i dressen, og seks forestående i neste sesong, har han snart tatt igjen John Thaw i antall Morse-roller. Hva skjer da? Får vi en gjenskaping, en remake, av de originale historiene? Originalserien startet for nøyaktig tredve år siden, og forsøkene her på cliffhangere, som om den standhaftige og enslige oxfordboeren Morse skal flytte til London eller gifte seg virker mer og mer kunstige. Til tider etterforskningene også. For selv om det ikke er der enda: Unge Morse sin ungdomstid kan plutselig tippe over til å bli «Unge Mord og Mysterier».
Fire nye møter med unge Morse. Akkurat som forventet.