Greta og gamle gubber
«Jag ser saker som väldigt mycket svartvita.» Dette har blitt en slags mantra for den purunge, men allerede kanoniserte klimaaktivisten Greta Thunberg. Den svenske 16-åringen har Asperger syndrom, og mener det er til hjelp i kampen hun fører for å vekke den eldre generasjonen i håp om å unngå en global klimakatastrofe. «Om jeg ikke hadde hatt Asperger og vært så rar, så hadde jeg blitt fanget i det sosiale spillet som alle andre virker så betatt av», sa den nesten nifst velformulerte jenta til Fredrik Skavlan tidligere i år. Thunberg har på kort tid blitt en av verdens mest profilerte klimaaktivister. Interessen rundt henne skjøt virkelig fart i kjølvannet av FNs klimatoppmøte i Katowice rett før jul, der hun holdt et gripende innlegg. Hun har stått, og står, i spissen for den stadig mer omseggripende skolestreik-bevegelsen og opptrer stadig på all verdens talkshows og konferanser som en global klimasuperstjerne – alltid rolig, skarp og språklig elegant, ofte på et engelsk nordmenn flest bare kan drømme om å beherske. Thunberg har over 1,3 millioner følgere på Instagram og over 500 000 følger henne på Twitter. Folk som Pave Frans, Barack Obama, Hillary Clinton og naturdokumentar-legenden Sir David Attenborough kappes om å uttrykke sterkest mulig støtte til kampen hun fører, og her hjemme har tre stortingsrepresentanter fra SV forlengst nominert henne til Nobels Fredspris. Nylig havnet hun på TIME Magazines særs eksklusive liste over verdens 100 mest innflytelsesrike personer. Greta Thunberg er brennhet, som det heter på sportsspråket. Og med stjernestatusen kommer motstanden. For mens grønt skifte-folket bejubler alt hun sier, muligens på en noe usunn måte av og til (det legges tunge bører på en 16-åring), møtes hun stadig oftere med besk kritikk – for å si det forsiktig – fra konservativt hold. Ja, det er i ferd med å utvikle seg en anti-Thunberg-kultur blant kulturkrigere på sosiale medier i en tid der det å være såkalt klimaskeptiker virker å være like identitetsskapende blant enkelte som det å være (like såkalt) kritiske til islam og muslimer. Internasjonalt beskrives nå klimaspørsmålet som den nye kulturkrigen. En av disse er Frp-rådgiver på Stortinget, Hårek Hansen, som på Facebook omtaler Thunberg som en «ekstremist», og et «skremmende fenomen», og kaller oppslutningen om henne for et «kollektivt hysteri». Hansen er en Facebook-friskus og bruker store ord i sine posteringer, av og til med både snert og (et visst) humør. Han er ikke alene om å uttrykke seg friskt om den unge klimakometen. I avdelingen for særs ureflekterte gubber dominerer sportsutstyrs-kjeden XXLs Sverige-sjef Per Sigvardsson, som skrev om Thunberg at hun er «så nære Downs man kommer», selv om han hevder at hackere må stå bak pinligheten. Men også konservative skribenter og synsere med langt mer pondus har fått Thunberg-fenomenet i vrangstrupen. Ifølge journalisten Ross Clark er Thunbergs oppstigning som globalt klimaikon et resultat av en velregissert PR-kampanje der de store mediene nærmest er som velmenende gisler å regne – for hvem vil vel legge all sin journalistisk-maktkritiske kraft inn i å revolverintervjue en 16-årig jente, attpåtil med Asperger, spør Clark. Ikke helt uten krutt. En mer radikal stemme, marxisten og libertarianeren Brendan O’Neill, omtaler den nye klimabevegelsen som en dommedagssekt der stakkars Thunberg blir kjørt frem som en slags Messias-skikkelse. «Det de har gjort mot henne er utilgivelig», raser O’Neill, «de har innprentet i henne og millioner av andre barn en fryktens politikk». Og Thunberg går da heller ikke av veien for å mane frem svært dystre scenarier: «Vi har trolig ingen fremtid lenger», sa hun i en tale til det britiske parlamentet i april. Og det velsituerte publikumet under Verdens økonomiske forum i Davos må ha satt kanapeene i halsen da den svenske ynglingen med streng mine lekset opp: «Dere skal ikke være håpefulle, jeg vil at dere skal få panikk, jeg vil at dere skal føle samme frykt som den jeg føler på hver eneste dag!» De fleste har nok et noe mer avdempet forhold til klimaspørsmålet, og ser nok ikke like svart-hvitt på verden som både Greta Thunberg og hennes mest oppjagede og langt mer tilårskomne kritikere gjør. Forskjellen mellom den unge svensken og mange av kritikerne hennes er dog at hun, som ungdommer flest, bevisst maler med bred pensel og ikke har som oppgave å utmeisle politiske kompromisser. Ungdommens prerogativ er å få sette tingene på spissen i håp om å vekke oss voksne som ofte, og for komfortabelt, kamuflerer vår egen unnfallenhet og sløvhet som såkalt livserfaring. Det er klokt å være varsom, men en tupp der bak har flere av oss godt av innimellom, også vi som er mot å senke stemmerettsalderen, slik særlig partier på venstresiden foreslår. Greta Thunberg har ikke selv bedt om å bli ikonisert, eller å bli omtalt som vår tids Jeanne d’Arc, Che Guevara – eller Pippi Langstrømpe. Den rare, intelligente og kunnskapsrike jenta er utvilsomt en spesiell skikkelse, og tenker klarere enn de fleste av oss om denne kanskje største utfordringen vi står overfor. Men ivrige klimaforkjempere og politikere som ønsker å sole seg i hennes nærvær bør forstå at de bidrar til å løfte 16-åringen opp til høyder hun ennå ikke er klar for. Men det mest fascinerende – og ubehagelige – med Thunberg-fenomenet er intensiteten blant de godt voksne kritikerne hennes – som istedenfor å diskutere saken hun brenner sånn for, dundrer løs på personen Thunberg. Hun skal tas ned. Andre unge kvinner møtes med samme personrettede patos – Faten Mahdi al-Husseini og Lan Marie Nguyen Bergh er to hjemlige eksempler – og det er så man lurer på hva raseriet bunner i. Er virkelig unge, dyktige og kunnskapsrike damer så truende?
16-åringen Greta Thunberg har på svært kort tid blitt vår tids viktigste klimaaktivist. Hun målbinder – og forarger.