Andersen og Rognlien må gå av om OL-saken faller
Slik blir den sistemeningsmålingen i VG godt nytt for idrettspresident Børre Rognlien og idrettsforbundets generalsekretær Inge Andersen, men ikke nødvendigvis bare. For begge la så mye prestisje i potten da målingene var dårligere at den biter begge i halen på oppløpet. Rognlien var så engstelig for et nei fra Oslo at han diskrediterte hele folkeavstemningen som modell, og fastslo at OL-saken ikke var noe folk utenfor idretten hadde innsikt til å mene så mye om. Eller sagt annerledes: At en folkeavstemning ikke hadde noen verdi uansett resultat. Og Andersen varslet at et nei fra folket ikke nødvendigvis var et nei for ham, hvilket egentlig betyr det samme. At slike avstemninger ikke var stort å bry seg om. Hva Rognlien og Andersen mener nå, etter at begge har kastet millioner til PR-rådgivere og betalte konsulenter for å få idretten til å marsjere i takt, og mobilisert så ettertrykkelig at bare propaganda er dekkende, er ikke godt å vite. Men det aner meg at folkeviljen gis en annen valør hvis svaret blir som de håper, og slik risikerer begge å avsløre et demokratisk sinnelag det kan være god grunn til å stille spørsmål ved. Hva som blir regningen for idrettens ja-kampanje er det neppe noen som vet med sikkerhet, og tallet vil naturligvis avhenge av hvordan man regner og hva man velger å ta med. Men noen kunstgressbaner er det, og jeg minner om at ledelsens iver etter å blidgjøre IOC allerede har tappet statskassen for minimum 232 millioner kroner til ungdoms-OL i 2016, et toppidrettsarrangement ingen helt vet hva er, og som ikke hadde kommet på tale uten en ny norsk søknad som bakteppe. Da skjønner vi at dette er et høyt spill som blir vanskelig å forsvare om idretten bommer på folkeviljen med sitt Oslo/Lillehammer-prosjekt. Foreløpig er det vanskelig å vite om den rådgivende folkeavstemningen i Oslo vil ende i et veldig klart og tydelig signal. VGs målinger forteller om bevegelse i positiv retning for ja-siden, hvilket er nødvendig om spørsmålet om OL-saken ikke skal stoppe allerede nå, mens resten av landet i alle målinger har vært gjennomgående lunkne. Da blir spørsmålet dette: Hva skal egentlig til for at idretten og Oslo tar saken videre? Hvor går skjæringspunktet? For Rognlien og Andersen virker svaret ganske åpenbart. Begge vil kjøre saken videre nærmest for enhver pris, og jeg skjønner hvorfor. Noen hundre millioner ligger i potten allerede, OL-saken er på vei til å overskygge alt annet i norsk idrett, og slik vil begge miste troverdighet som ledere av norsk idrett om OL-søknaden aldri kommer avgårde. Det betyr at OL-kampanjen, gitt at vinden snur i Oslo, etter hvert vil vokse og favne resten av landet. For til syvende og sist vil denne saken bli hva den hele tiden har vært: En nasjonal sak som skal avgjøres av Stortinget. Så kostnadene for norsk idrett stopper ikke her. Den neste kampanjen blir neppe veldig mye billigere. I utgangspunktet skulle man tro at tanken om nye vinterleker i et land som Norge ville ha blitt omfavnet fra landsende til landsende, men slik er det altså ikke. Inntil videre virker den nødvendige nasjonale entusiasmen stadig lav, og jeg synes idretten burde ha spurt seg hvorfor det er slik før man prøver å presse fram et ja. Da kunne man ha gitt seg selv en sjanse til å begynne i riktig ende, som ville ha vært å bygge entusiasme i forkant, og så legge et løp som bygger videre på den.Og hva skal man stemme da?
Toppledelsen i norsk idrett kjører så hardt for å piske fram et ja til Oslos OL-søknad at den vanskelig kan bli sittende om svaret blir nei.