De overlevde bombemassakren: Nå forteller de fra sykesengen
«Antallet skadede er umulig å telle». Telefon-samtalen var kort og svært dramatisk. Klokken 08.45, søndag morgen under påskegudstjenesten, sprengte en selvmordsbomber seg i luften i St. Sebastian-kirken i en Negombo nord for Sri Lankas hovedstad Colombo. Samtidig slo angriperens medsammensvorne til andre steder i landet, i det nøye koordinerte angrepet. Da sykehusdirektøren Dr. Chandraguptha Ranasinghe fikk telefonen var alt kaotisk, men han forsto med en gang alvoret. Som eneste medium har VG fått tilgang til det hardt prøvede sykehuset i Negombo, som fikk inn aller flest skadede etter terroren i Sri-Lanka. Vi har snakket med ansatte og overlevende for å beskrive den omfattende kampen for å redde så mange liv som mulig etter terroren.Sykehusdirektøren satte med en gang sykehuset i kriseberedskap og kalte inn alt mannskapet han hadde. Sykebiler, privatbiler og tuk-tuker fulle av skadede kom kjørende inn sykehusportene. Mange var hardt skadet, noen var døende og kunne ikke reddes. Andre var allerede døde i kirken, men måtte undersøkes og identifiseres. – Det var ikke nok fryserom for de døde, så jeg samlet de fryserne og lampene jeg kunne finne, og lagde et midlertidig sted for de døde ute i en garasje her, sier Ranasinghe til VG under et intervju på hans kontor tirsdag. På en skjerm inne på kontoret har direktøren tilgang på alle overvåkningsbilder fra sykehuset. En vakt står utenfor døren hans. Sikkerhetsfokuset etter terroren er altomfattende. Sykehuset trengte mer enn bare rom for de døde på søndag. De trengte også senger til de skadede. I alt er 521 mennesker er registrert som skadede etter massakrene som fant sted rundt om på Sri Lanka søndag. I tillegg til de 102 døde ved sykehuset, har legene behandlet 100 som var skadet og som kunne overleve. Mens mange nå er skrevet ut og tilbake hos sine familier, er det fortsatt mange som må forbli under overvåkning. Tirsdag ettermiddag ble VG invitert opp til avdelingen der de skadede befant seg. De skadede, og familiemedlemmene som sto ved sykesengene, var glade for å kunne fortelle om hva som skjedde med dem under angrepet. De vil at leserne skal vite.Søndag morgen gikk Raji Perera (39) til St. Sebastian-kirken, sammen med naboer og venner i den katolske minoriteten hun er en del av. Hun har pleid å gå til gudstjenesten der hver søndag. Hun husker alt som skjedde under angrepet: – Selvmordsbomberen gikk forbi meg, Da bomben hans gikk i luften, husker jeg at jeg falt i bakken, sier hun til VG med lav stemme, mens søsteren står ved siden og holder hennes hender. Perera fikk en splint inn i øyet, og tre biter av glass inn i magen. To av bitene er operert ut, og legene tror hun kan se igjen. I det blodige kaoset som oppsto etter at bomben gikk av, klarte hun å komme seg på bena og gå ut av kirken. Hun vet ikke hvem, men noen så at hun var hardt skadet, fikk henne inn i en ukjent bil, og kjørte henne til sykehuset. Der har hun vært siden. Nå sier hun vil tilbake til kirken, men at hun er redd. – Vi katolikker gjør ikke noe vondt mot andre mennesker. Hvorfor skjedde dette med oss?På en seng ved siden av på den enkle sykehusavdelingen, ligger Nilanthi Pushpakumari (42) med voldsomme smerter. Eksplosjonen i kirken førte til at hun har fått en skade i leveren. Hun er så skadet at hun har problemer med å snakke. Hun dro til kirken med sine to døtre på søndag, og er ennå ikke informert om hvordan det gikk med dem. – Jeg er så fortvilet, sier søsteren, som står ved Pushpakumaris side, til VG. Mens VG var til stede, endret plutselig den dempende stemningen på sykeavdelingen seg. Lyden på en TV ble skrudd opp til høyeste volum. Den srilankiske TV-kanalen hadde «breaking news» og alle på avdelingen som kunne gå, samlet seg rundt skjermen. Reuters kunne melde at IS hadde tatt på seg skylden, mange av pasientene gjentok seg imellom «IS, IS». Mange ristet på hodet, men først og fremst virket pasientene resignerte, for uansett hva som er sant, vil det ikke gjøre en forskjell for dem. VG snakket også med to andre skadede. Pathirangani Muthuwanasa (57) kom seg ut av kirken uten synlige skader, ingen blod, ingen kutt, men etter en kort stund merket hun at noe var galt. Hun ble sendt til sykehus og fikk påvist indre blødninger. Det var selve trykket fra eksplosjonen som skadet hennes indre organer. Nå husker hun ingen ting av selve angrepet. På en annen avdeling satt 30-åringen Jude Sunimaj oppreist i sykesengen. Da bomben gikk av mistet han hørselen, og kan nå ikke høre noe som helst. Han fikk også splinter fra eksplosjonen i magen.Idet VG var i ferd med å reise, kom en pastor og andre fra den katolske menigheten inn på avdelingen. De sto sammen ved Sunimajs seng og ba for ham. Pastoren Priyantha Kamal har gått mellom sykehus og begravelser de siste døgnene. Fordi massedrapene skjedde i deres kirkerom, føler lederne i menigheten også et ekstra ansvar i oppfølgingen av ofrene. – Jeg ser at de overlevende er sterke i troen, og at de holder roen i en svært vanskelig tid, sier han til VG. Han forteller om en familie han besøkte mandag, som hadde mistet tre familiemedlemmer. – De sa til meg at det var en velsignelse å dø i Guds rom, i en kirke. De så på sine døde familiemedlemmer som martyrer. – Er du enig med dem? – Hvis den tanken gir de etterlatte fred, så er jeg enig med dem.
1. påskedag opplevde de sitt livs mareritt. Mens døde lå rundt dem, kom de seg hardt skadet ut av den utbombede kirken. Her er historien til de som overlevde terroren.