Pedersen planla selvmordsforsøk i detalj
To dager før han hadde planlagt å ta sitt eget liv, låste han seg inn i huset til eks-kona - 500 meter fra der han selv holdt hus. Han la igjen alle mappene med papirer; ungenes bankbøker, forsikringspapirer, deres norske papirer, praktisk informasjon om hvordan hun kunne gjøre opp hans bo - og husnøklene. Men han etterlot seg ikke en liten beskjed, eller et skikkelig brev. «Underbevisst håpet og ønsket og bad jeg om at hun måtte legge sammen to pluss to og slå alarm».Det skriver Jostein Pedersen i boken «Nesten», hvor han forteller om tiden før og etter sitt selvmordsforsøk i oktober 2009. Da hadde han i lange perioder i voksen alder slitt med depresjoner. En stund hadde han det så ille at han drømte om å bli arrestert. Han ønsker et liv i en fengselscelle, han vil slippe unna livet slik han kjente det da. I årevis har han gått til psykolog, det var eks-kona som sendte ham dit. For depresjonen har kommet og gått. I perioder har han vært helt fraværende mentalt, knapt svart på spørsmål. Og så har det sklidd over, og han har igjen vært den pratsomme, joviale, kjærlige og lidenskapelige ektemannen og pappaen. I boken skriver han at han kan forsone seg med at depresjoner aldri slutter, at den dukker opp innimellom. Men det plager ham at han ikke vet når det egentlig begynte. Han vet bare at det slo ut hos ham som voksen.«Konsekvensen var at jeg gikk. Lukket døren til familiehuset. Hjemmet vi hadde bygget opp sammen. Skilsmisse, kalles det», skriver han. Han har slitt med angst, er redd for mørket, redd for lyset, redd for mennesker, men aller mest redd for å være alene. For det er da tankene kommer. I «Nesten» forteller Pedersen om tanken på eks-kona: «Den ulykke du forøver mot deg selv, må du nesten leve med. Det er verre med den ulykke som går utover dine uskyldige nærmeste (¿) Midt oppi ulykkeligheten spurte jeg ikke engang om hvordan hun hadde det. Hvordan hun hadde klart disse ukene alene med to unger og travel jobb. (¿) Jeg var den mest udugelige faren i hele verden, et monstrum av nervetråder hengende ut av kroppen». Jostein lykkes ikke med å ta sitt eget liv. Han trenger desperat hjelp. Så fort som overhode mulig. Han kommer inn på det han i boken kaller «fristedet for mislykkede selvmordere»; et sted i London hvor man får være i fem dager. Det bor kun fire der av gangen, og det er bemannet av frivillige med kompetanse innen psykiatri.Beboerne har hvert sitt spartansk innredede soverom, det har en enkeltseng, håndvask, og en dusj. Han har ikke vært i nærheten av en på en måned: «Fire ukers møkk skulle bort. Blandet med såpen i dusjen steg det frem en eiendommelig lukt (¿)» Han synes også det er rart å ta skjegget han har skjult seg bak; hans skjold. Husreglene er enkle: Alkohol og narkotika er forbudt, de kan komme og gå som de vil, men de må overnatte der. Og så må de prate. Prate, prate, prate. Opplegget skremmer Jostein: «Jeg vil snu. Løpe bort, Komme meg på nærmeste pub. Drikke meg dum og full, drukne meg selv og det fæle livet mitt i en tåkedis av støy, latter, dunkende musikk og dansing til morgengry. Våkne opp og innbille meg at livet er bare kjempeherlig, altså. Glemme. Fortrenge. Late som. Flotte mentale øvelser som jeg etter hvert innehar adskillige medaljer i. Men jeg blir. Orker ikke flere øvelser på bommen eller på slakk line over et frådende ildhav».Og snart har Pedersen fortalt en psykologistudent ting han ikke engang har sagt høyt til seg selv. Han forstår at stillhet er farlig: «Hvis du ikke får det ut og opp og frem, forgifter det bare sumpene, kvikksanden og de glupske myrene inni deg». Snart kjenner Jostein at det er plass til ham på senteret, og at han er god nok - som seg selv: «En slik oppdagelse er som slag mot hjertet, magen og pannebrasken. Du har tross alt brukt brorparten av livet på å hjernevaske deg selv om at det er det motsatte som er tilfellet. At du ikke hører til i denne verden, du er ikke verdt noen ting, alt du gjør er feil, mens alle andre klarer alt så mye, mye bedre, og at det egentlig kan være det samme med hele skiten. At det er ondskapen som rår. Alt ville ha vært så mye bedre uten deg». Derfor opplevde ikke Jostein hans selvmordsforsøk som en egoistisk handling. Tvert imot: «Det er ikke egoisme. Du tenker ikke så langt. For du er så overbevist om at selvmord er det beste for alle parter - og dermed er det ikke egoisme i den forstand - men en desperat, ugjenkallelig handling som uttrykker kjærlighet i sin mest primitive form. Du vil dem alle vel - og de har det bedre uten deg». I boken skriver Jostein at han har lært å bli glad i livet igjen. Han har skrevet boken for å kjempe mot løgn, og fortielse, mørketall og fordommer. Han karakteriserer depresjon som «kreft på sjelen», og skriver at han vil kjempe mot den kreften.
Han hadde ikke dusjet, barbert seg, eller pusset tenner på fire uker. Men alt tøyet var vasket, regningene betalt, papirene ordnet. Jostein Pedersen var klar for å forlate denne verden.