Konsertanmeldelse Jeff Lynne’s ELO: En mann og hans jukeboks
Jeff Lynne’s ELO Oslo Spektrum Publikum: Ca. 7500 (fullt) Er Jeff Lynne pophistoriens kjedeligste mann? Meget mulig. Han må åpenbart være en sympatisk type, all den tid så mange artister – de fleste av dem mer beåndede talenter enn ham selv – har likt å leke med ham. (At han i tre tiår spøy ut hits, kan selvsagt også ha noe med saken å gjøre). Men du verden. Fyren har inn stråling. Han vet det nok selv. Det var vel derfor han låste seg inne i et studio en gang på 1980-tallet. Nå er han ute, og det er ikke det at han virker til å aktivt mistrives. Men det later ikke til at han har noe akutt behov for å være her heller akkurat. På et par avstikkere nær, er fokuset rettet knallhardt mot sangene han skrev og produserte for bandet sitt, Electric Light Orchestra (senere bare ELO), på 1970-tallet. Prosjektet var bygget på et én grunnleggende idé: Lynne (og kumpanen Roy Wood) hadde hørt de kvasi-klassiske strykerarrangementene The Beatles benyttet seg av i 1967, spesielt på «Magical Mystery Tour»-EPen og i «I Am The Walrus», og bestemte seg for å bygge en hel karriere på det. Det gikk over all forventning. Harmonisk sett var låtene hans nokså likelydende (det hendte at han frisket opp med en og annen femtitallsrock-rytme og – senere, da det ble opportunt – en discobeat). Men de ble svære slagere. Ikke minst i Norge. Han kommer til gamle venner, med andre ord, og gjør ikke skam på besøket. Stemmen hans høres innledningsvis litt redusert og effektbehandlet ut, og han får en del hjelp av den mannlige korsangeren sin. Men det tar seg opp. Han overlater til kapellmesteren sin, Mike Stevens, å introdusere bandet. Må vel spare på det han har. Ikke noe å si på det. Dude er 70 år gammel. Bandet teller syv mann. I tillegg: To korister og tre kvinnelige strykere. Diskrimineringsombudet bør snarest ta en nærmere kikk på ansettelsespolicyen når det kommer til strykere i pop- og rockbransjen. Her er det noe muffens. De er alltid kvinner, og de er alltid unge og pene. Det låter perfekt, på den kliniske og litt hule måten. Lysshowet er pur Las Vegas. Lynne synger «Evil Woman» (jeg trodde alltid de sang «beautiful woman» i refrenget da jeg var sneip) og den slu, groovy «Showdown». Versjonen av «Do Ya», som Lynne ga ut med 1960-tallsbandet The Move , høres livat ut. Men det er liksom utenpå. Flere hits! «Livin’ Thing», Traveling Wilburys’ papparock-klassiker «Handle With Care» og den peneste slageren hans, «Can’t Get It Out Of My Head». For meg er det noe med ELOs sanger som gjør at de er bedre i hukommelsen enn når man faktisk lytter til dem. Vet ikke hvorfor. Kan ha noe med å gjøre at det ikke er så mye næring i dem. Selv om de låter aldri så bra. Tomme kalorier, liksom. Enda flere hits! «10538 Overture», «Shine A Little Love», «Wild West Hero», «Sweet Talkin’ Woman». Lynne gir to tomler opp, og spiller en og annen elektrisk gitarsolo. Men ingen «Xanadu». Kultent! Oppløpsside med ytterligere hits: «Telephone Line», «Don’t Bring Me Down», «Turn To Stone», «Mr. Blue Sky». Gud, han hadde mange. Publikum spiser det opp. Det er da heller ingen grunn til å være misfornøyd. Det er bare det at musikken virker frossen som en ert i aspik. Mange av Lynnes samtidige har vært i Norge og holdt konserter i det siste: Paul Simon , Roger Waters , David Crosby , Queen. Alle disse – selv Queen – demonstrerte en vilje og en lyst og en evne til å liksom kommunisere med de gamle sangene sine, sprute ny musikkglede inn i dem. Håndverkeren Jeff Lynne nøyer seg med å være herre over egen jukeboks. Det er litt av en jukeboks, og det er en koselig aften – så mange slagere på rappen kan ikke lyve. Men den der følelsen det hender du får på konsert, den som kan gi deg fornyet kraft og nytt mot til å stå opp i morgen? Glem det. Noe slikt har en Jeff Lynne’s ELO-konsert ikke på repertoaret.
Jeff Lynne spilte sine hits. Og så gjorde han ikke noe mer enn det.