Den norske ryggmargsrefleksen
Send ditt innlegg tileller SMS med kodeord sidet til 2200 SANNA SARROMAA, skribent og finne «Vet du hva som er forskjell på en afrikaner og en bøtte med dritt? Bøtta.» Når du forteller denne (upassende) vitsen til nordmenn, ler de ikke. De tør ikke. Den politisk-korrekte tvangstrøyen de har på seg er for trang. Vitsen ble fortalt på julebordet ved min tidligere arbeidsplass i Norge, en svømmehall med ansatte fra åtte forskjellige nasjoner – noen av dem kullsvarte. Mot slutten av julebordet var ordet fritt og folk kunne komme med vitser, slik skikken er. Nordmennene forteller, som vanlig, småslemme og litt tvilsomme, men likevel politisk korrekte, vitser, gjerne om kvinner og gynekologer. Den som fortalte rasevitsen var imidlertid en serber. Ingen etnisk nordmann lo. Det var det bare jeg (finnen), bosnieren og somalieren som syntes dette var morsomt. Det kan godt hende ingen nordmenn rent faktisk syntes det var morsomt, men jeg tror den norske stillheten skyldes at ingen nordmenn har lov til å le av en slik vits. De er blitt indoktrinert. De har det politisk korrekte som ryggmargsrefleks. Det nordmennene antakeligvis ikke visste, var at serberen trolig tok med seg et element fra den gamle jugoslaviske kulturen til julebordet, om enn uten at denne helt passet inn i den norske politiske korrektheten. Kanskje forsøkte han å bruke denne brutalt direkte humoren til å bygge en solidarisk bro til de svarte han jobbet med, slik jugoslavene gjorde? LES: Det norske språkets forfallDen slovenske filosofen Slavoj Zizek forteller hvordan i gamle Jugoslavia serbere, kroater og bosniere fortalte voldsomme og brutale vitser om hverandre. Vitsene var på ingen måte ment som fornærmelser mot hverandre, men de fungerte som et løft for fellesskapet. «De var totalt upassende og rasistiske, men de skapte en herlig følelse av en vulgær solidaritet mellom de forskjellige nasjonene», sa Zizek til den finske avisen Helsingin Sanomat. Det er denne tankegangen som er fraværende i lett-støtte Norge: At man med grove og upassende vitser kan skape samhold. Serberen kommer med en grov vits og somalieren ler og svarer med samme mynt. Humor – selv av den svarte typen – kan bygge fellesskap. Zizeks geniale poeng er at politisk korrekthet er en subtil og farlig form for totalitarisme. Den forteller ikke bare hva du skal gjøre, men også hvordan du skal føle om det du gjør. For femti år siden kommanderte faren barnet på besøk hos bestemor. I dag sier faren i stedet at du bør elske bestemor og derfor vet du hva som er riktig å gjøre – mellom linjene: Besøke henne. Før holdt det med autoritet og kommando. Dette mener Zizek var en mer direkte og ærlig form for totalitarisme. Den dikterte ikke hva du måtte føle om det du gjorde, slik som det politisk korrekte gjør. Den politiske korrektheten lærer mennesker å tenke på en ensporet og ensformig måte. Vi må være forsiktige med at vi ikke bekjemper rasisme på måter som, i ytterste konsekvens, kan skape grobunn for rasisme. Rasistiske vitser kan fortelles i riktig atmosfære, og kan bidra til solidaritet og fellesskapsfølelse. Selvsagt krever det sans for situasjonen, men evnen utvikler seg ikke om man ikke får øve. LES: Morsmål er hjertets språkZizek forteller at da krigen brøt ut i Jugoslavia, var disse grove vitsene om andre nasjonaliteter det første som forsvant. Dersom vitsene hadde vært alvorlig ment og reelt fornærmende, skulle man ha forventet at de fortsatte med økt styrke. Det kan tenkes at serberens rasevits var et bevis på god arbeidskultur mellom ulike nasjonaliteter i svømmehallen. Når du kan spøke med noe, så har du ufarliggjort det. Tenk på alle svenskevitser som fortelles både i Norge og i Finland. Vitsene vitner om forsoning. Å tulle med svenskene er verken rasisme eller noe spesielt fornærmende. Danskene kaller dårlig vær for svensk vær. Sola som kommer og går er en svensk sol. I København oppfordrer man til å hjelpe å holde byen ren ved å eskortere en svenske til havnen og understreker at «Asien begynder i Skåne». Ingen betegner disse uttrykkene eller vitsene som politisk ukorrekte. Men hva hvis man erstatter svensken med en somalier? Da går det plutselig ikke. Hva om man hadde begynt å ufarliggjøre relasjonene nettopp med vitser? Det ligger kjærlighet i å kunne le både av hverandre og oss selv. Vi er jo glade i svenskene, selv om de er dummere enn oss.«Vet du hvordan man vet at E.T. er feminist? Man ser det på ham.» Det er slitsomt å være feminist i Norge. Man må være så perfekt hele tiden. Den perfekte norske feministen kjemper mot alle former for diskriminering, kan begrepene og husker alltid at det er flere enn bare to kjønn og én seksualitet. Den perfekte feministen motarbeider all undertrykkelse hele tiden og hun er fri for stereotypier knyttet til kjønn. Hun befinner seg alltid på den politiske venstresiden. Den perfekte feministen spøker ikke med kjønn. Som feminist har jeg ofte spilt på stereotypier. Det eneste problemet er at det ikke går i Norge. Det er ikke lov. Akkurat slik det ikke finnes politisk korrekt rasistisk humor, finnes det heller ikke politisk korrekt feministisk humor. Det politisk korrekte trumfer i absolutt alle tilfeller humoren. Det politisk korrekte kveler sexistiske vitser. Men tenk: Om vitser om kjønn og feminister hadde fått blomstre, kunne de ha fungert som en støtte for likestilling? Ville det ikke ufarliggjort temaet – slik som vitser om svenskene fungerer som en støtte for godt naboskap? LES: Nakne nordmenn – finnes de?Homovitser fungerer som rase- og feministvitser. De eneste som legitimt kan komme med homovitser, er homofile selv. Og slik seirer det politisk korrekte konformitetspolitiet over humorens helbredende kraft. Selv tenker jeg at det er bare én ting man ikke bør spøke med – andres smerte og nød. Men hudfarge, kjønnsstereotypier og seksuell legning bør gå bra.
Nordmenn er iført en humor-politisk korrekt tvangstrøye. I dette lett-støtte landet skjønner man ikke at grove og upassende vitser kan skape samhold. Selv tenker jeg at det er bare én ting man ikke bør spøke med - andres smerte og nød.