Bistandstenkningen må revolusjoneres
BÅRD LUDVIG THORHEIM, tidligere politisk rådgiver i UD (H) Problemsakene på den internasjonale dagsorden står i kø. Globalt lederskap fra stormaktene er byttet ut med økende rivalisering. Konfliktområder i Midtøsten og Afrika har ingen løsning i sikte. De humanitære behovene og flyktningestrømmene er rekordstore. Aldri før i moderne tid har det europeiske kontinentet vært så direkte berørt av utviklingen syd for sine grenser. Fra et norsk utsyn, er utfordringene i dag umulig å sette i båser som enten utenrikspolitikk eller bistandspolitikk. Likevel har vi fremdeles en bistandspolitikk som insisterer på å leve avskjermet fra dette krevende verdensbildet av sammenflettede utfordringer. Det er en overlevning fra bistandens barndomsår at det rike nord skal gi almisser til det fattige sør. En marxistisk grunnidé om at rike land som en naturlov vil utbytte fattigere land, har holdt liv i en mistenksomhet mot alt som har med egeninteresse å gjøre. I det norske partilandskapet synes et flertall å fremheve altruisme og bistandsfaglig uavhengighet som selve nordstjernen for utviklingspolitikken. Verden har endret seg enormt på tiårene siden vi startet med bistand på 1950-tallet. Kina og India var eksempler på det fattige sør og sentrale mottagere av norsk bistand. De vil om få år være blant verdens tre største økonomier globalt. Kina tilbyr å bygge eller lånefinansiere store infrastrukturprosjekter i Norge og hele Norden. Sør-Korea, Vietnam, Brasil, Mexico er andre eksempler på hvordan demografi, økonomisk utvikling og maktforskyving gjør det irrelevant å snakke om et strukturelt u-lands og i-landsskille i dag. Utviklingen har skjedd parallelt med økende frihandel, markedsøkonomi og demokratisering, fremveksten av Bretton Woods-systemet og WTO. I strid med forestillingen om utbytting mellom land i det marxistiske verdensbildet fra 1950-70-tallet, har veksten vært inkluderende og bidratt til å utjevne forskjellene mellom land – godt hjulpet av politikk som marxister advarte sterkt imot. Fattigdom er kraftig redusert i verden. Ambisjonsnivået nå er å utrydde den ekstreme fattigdommen helt. Men hvor finner vi ekstrem fattigdom i dag? Fattigdom er overrepresentert i fremvoksende stormakter som preges av enorm intern økonomisk og sosial ulikhet, noe de selv bør ha ressurser til å gjøre noe med. Dernest er fattigdom uløselig knyttet til krig og konflikt. Verdensbanken anslår at 46 prosent av ekstremt fattige mennesker innen 2030 vil leve i land preget av ustabilitet, konflikt og vold. Væpnede konflikter er drivere av 80 prosent av samlede humanitære behov. 95 prosent av flyktninger eller internt fordrevne oppholder seg i utviklingsland. Utfordringene er ikke lengre bare der ute. Radikalisering, terror, ukontrollert migrasjon og kriminalitet kjenner få - om noen grenser. Det er i vår interesse å motvirke årsakene til disse truslene. Innsats for å stabilisere krise- og konfliktområder, forsterke svake statsstrukturer og bidra til fredelige politiske løsninger er dermed noe av det fremste vi kan bidra med for utvikling og fattigdomsbekjempelse. Men det krever både verktøy og finansiering som lett kan stemples som egeninteresse i en hjemlig bistandskontekst. Det kan være støtte til irakiske militær- og politistyrker som kjemper for å beholde kontrollen i frigjorte områder fra ISIL. Eller å sette lokale myndigheter i stand til å gi grunnleggende helsetjenester i urolige deler av Somalia og Mali. De politiske dilemmaene ved slik innsats er mange. Men konsekvensene av fortsatt ustabilitet er enormt skadelig for dem og for oss. En tredje fattigdomsutfordring er de minst utviklede landene (MUL). FN opererer med 47 MUL som henger etter på samtlige utviklingsområder, de fleste av dem i Afrika. Det disse landene etterspør mye mer enn tradisjonell bistand, er investeringer, at vårt næringsliv engasjerer seg. Kun ved investeringer utenfra kan økonomien få fart, jobber og inntekter skapes, fattigdom bekjempes. I et notat som publiseres hos tankesmien Civita introduserer jeg tre tiltak for å bryte med den tradisjonelle bistandstenkningen, og gjøre utviklingspolitikken mer relevant for dagens utfordringer. 1) Stortinget kan ikke lenger kreve at hele 1-prosenten til bistand skal tvinges til å følge OECDs kriterier for bistand blottet for nasjonale interesser. Vi trenger økt fleksibilitet, i en tid hvor egeninteresse og utviklingslands interesser i stor grad er sammenfallende. 2) Vi bør følge Tyskland, Storbritannia og Nederland i å opprette en egen søyle for bistandsinnsats som skal stabilisere svake stater. Norge er langt fremme på fred- og forsoningspolitikken. En annen side av dette er å sikre stabilitet der krig truer eller kamper er avsluttet. Utviklings- utenriks- og sikkerhetspolitikk må da ses i sammenheng, og tiltak gå på tvers av dagens skiller. 3) Norsk næringsliv som ønsker å satse i fattigere land bør ses som et bistandsverktøy som kan forsterkes. Bistandsmidler bør kunne skytes inn som risikovillig kapital i bedrifter som satser. Det er effektiv fattigdomsbekjempelse samtidig som det sikrer norsk næringsliv en god posisjon i markeder på det afrikanske kontinentet som om noen tiår vil ha en middelklasse mange ganger større enn Europas. Med en helhetlig tilnærming i norsk utenriks- og utviklingspolitikk kan vi sammen med europeiske og andre nærstående partnere gi et bidrag til å avløse en overfylt internasjonal dagsorden. Det krever at vi bryter med den utdaterte u-hjelpstankegangen. Dagens utfordringer løses ved å bringe nasjonale interesser mer inn i politikkutformingen, og sette inn tiltak som går på tvers av etablerte skiller og forestillinger.
Hvis vi skal takle dagens globale utfordringer som fattigdom, konflikt, migrasjon, klima må vi våge å snakke om nasjonale egeninteresser i bistanden.