Anmeldelse Trude Drevland: «Litt privat»
Trude Drevland: «Litt privat» Selvbiografi 220 sider Kr. 349 Forlag: Aschehoug Man er uskyldig inntil det motsatte er bevist, men tidligere Bergensordfører Trude Drevland har fått smake grundig på hvor rettsløs man kan føle seg når man som en offentlig person får mistanker om korrupsjon rettet mot seg. Det kostet henne ikke bare ordførerkjedet, men også det meste av livsgleden og store deler av selvfølelsen. Drevlands gudmorsoppdrag for cruiseskipet Viking Star skulle vise seg å bli starten på et politisk havari av de helt sjeldne. Trude Drevland starter denne historien med dens foreløpig dramatiske høydepunkt: Da siktelsen om grov korrupsjon ble gjort kjent den 18. september i fjor. Hun reagerer som så mange andre i samme situasjon: Med sjokk, handlingslammelse, skyldfølelse og depresjon. Men også med et brennende ønske om å reise seg igjen. Store deler av boken handler naturlig nok om denne såkalte Drevlandsaken, som ennå ikke er avsluttet. Men vi får også lese om resten av hennes liv. Drevland skriver med varme oppveksten i etterkrigstidens Melbu, om utdannelsen til sykepleier og om et yrkesliv innenfor helsevesenet, før politikken fra 1990-tallet tar mer og mer av hennes tid. Hun er flink til å fremheve andre, men er slett ikke fremmed for selvros. Trude Drevland er i egne øyne både sterk og flink og tøff, og hun sørger for å nevne «min velsignede iboende humor.( ... )min intense sosiale samvittighet, min sosiale evne og sterke rettferdighetssans». Hun skriver med ekte entusiasme om Bergen og bergenserne, og blir fornærmet hvis noen finner på å kalle henne nordlending. Hun er også befriende åpenhjertig i sin skildring av den første og «egentlige» Drevlandsaken, der advokatmannen hennes Odd nå soner for grovt økonomisk underslag, grovt bedrageri og dokumentforfalskning. Bokens største svakhet er at den er rotete disponert, handlingen hopper umotivert frem og tilbake mellom den pågående saken og andre temaer. Det er slurv med datoer, tidvis dårlig språk og svært mange gjentakelser. En og samme episode, der en kvinne vil uttrykke sin støtte til henne, gjentas for eksempel to forskjellige steder i boken uten at det kan forklares med annet enn en meget slapp redigeringsjobb fra forlaget. Slik kan man kanskje si at «Litt privat» minner om forfatteren selv: Det er mye temperament, og det går til tider over stokk og stein. Boken munner ut i nokså drøye konklusjoner. På bakgrunn av sin egen sak mener Trude Drevland at tilliten til politiet er i fare, demokratiet er i ferd med å fallere og troen på en fri og uavhengig presse er i ferd med å gi tapt. Mindre kan det kanskje ikke gjøres når den fornærmede part heter Trude Drevland. SINDRE HOVDENAKK
Hun påkaller Gud, forbanner pressen og forakter politiet. Trude Drevland legger lite imellom i denne temperamentsfulle selvbiografien.