Det handler om globaliseringen
Send ditt innlegg tileller SMS med kodeord sidet til 2200 EDWARD LUCAS, forfatter og seniormedarbeider i The Economist Storbritannia er det akutte tilfellet, men problemene er overalt: det samme raseriet som driver kravene bak Brexit, gir brensel til populistkampanjene i USA, Frankrike, Tyskland, Spania, Sverige og andre steder. Det er lett for folk som meg – velstående og verdensvante, vinnerne av alle omstillingene i løpet av de siste 25 årene – å gremmes over dette. Vi kan rope ut om David Camerons åleglatte opportunisme når han holder folkeavstemning, og om de foraktelige og løgnaktige metodene han har brukt for å forsøke og vinne. Vi kan begråte misforståelsene og ønsketenkningen som kanskje får våre med-velgere til å velge feil. Men egentlig burde vi unnskylde oss. Få flere kommentarer og kronikker: Følg VG Meninger Vi – den typen som leser The Economist (eller, som i mitt tilfelle, skriver for dem) – har styrt Vesten siden 80-tallet. Vi har liberalisert og privatisert økonomien, og fremmet fleksibilitet og åpenhet. Jeg mener fremdeles at vi gjorde riktig. Men vi burde ærlig innrømme: resultatene er ikke veldig oppløftende. Eksperimentene var muligens riktige i teorien, men de er klart mislykkede i praksis, og strøk på den enkleste og viktigste testen: hva synes velgerne om alt dette? VG MENER: SkjebnevalgetSvaret er åpenbart. De liker det ikke. De liker ikke hva de oppfatter som ukontrollert innvandring. De liker ikke følelsen av at anonyme byråkrater dikterer livene deres. De liker ikke stagnerte lønninger. De liker ikke økonomisk usikkerhet. De liker ikke det de betrakter som en innavlet, selvpleiende politisk elite. De vet ikke hva de egentlig vil ha, men de liker ikke det de har. Disse oppfatningene er kanskje ikke presise. Men de er ektefølte. Hva enn resultatet av Brexit-valget blir, om Donald Trump vinner presidentvalget eller ikke, om de anti-establissement-partiene får gjennombrudd i de forestående europeiske valgene – er vi, Vestens styrende elite, nødt til å ta en lang, konfronterende titt på oss selv i speilet. Hvis vi vil at velgerne våre skal støtte ideene våre, de som jeg oppriktig tror at er rette, som uhindret flyt av folk, penger, varer, tjenester og ideer, da må vi gjøre en mye bedre jobb i å forsikre oss om at prisen for disse frihetene fordeles rettferdig, og at fordelen fordeles så bredt som mulig. Alt som vi liker – innvandring, innovasjon, konkurranse – har med seg langtidsfordeler og byrder på kort sikt. De medfører stort press på offentlige ytelser, forårsaker økonomisk uro og senker lønningene. Disse kostnadene er ikke uutholdelige, så lenge de fordeles.En stor forandring ville vært å skille økonomiske tilpasninger fra individuell velferd. Hvis arbeidstakere vet at en tapt arbeidsplass ikke betyr en tapt inntekt, eller (som i USA) tap av helsetilbud, vil de kanskje være mer villige til å la vaklende arbeidsgivere gi etter. En ytterligere tenkerunde trengs på innvandringsfeltet: hvis nye innvandrere anses som konkurrenter i en slunken, offentlig velferdstjeneste, øker frustrasjonen og raseriet. Den største tabben vi har gjort i Storbritannia er å unnlate å bygge flere boliger og utvide utdannings- og helsesektoren i deler av landet der hvor nyankomne skaper større behov. Globalisering tilbyr den beste muligheten for å løfte hundrevis av millioner folk opp fra fattigdom, og for å integrere fattige, men voksende stater inn i et internasjonalt system. Men vi kan ikke ta dens suksess for gitt. Brexit-valget er egentlig ikke om Storbritannias medlemskap i EU. Det er et valg som står om tilliten til elitens evne til å håndtere globaliseringen. Vi har kommet farlig nær ved å miste den. Oversatt av Sian O'Hara
Brexit-folkeavstemningen har injisert en giftig dose med paranoid populisme inn i den britiske offentligheten. Tilliten mellom de som regjeres og de som regjerer har aldri vært lavere. Den offentlige debatten har blitt vulgarisert.