Våre barn
Takken Hasan får er at han kan bli sendt «hjem» til Afghanistan. Da Norge brøt FNs barnekonvensjon, var Hasan der med omsorg og kjærlighet for broren sin. Fem timer om dagen satt han ved Huseins sykeseng. Trolig reddet Hasan broren sin fra å gå fra forstanden. Norge er kanskje ett av verdens beste land å være barn i, men vi behandler ikke alle barn likt. Vi gjør forskjell på våre barn og «de andre». «De andre» får ikke skolegang, de får ikke omsorg. De skal jo ut igjen, så hva er vitsen? FNs barnekonvensjon forplikter oss til å sørge for at barn får en normal utvikling, selv om de bare er her på lånt tid. Uansett hva politikerne mener om hvorvidt disse barna skal sendes ut når de fyller 18 eller ikke, må vi kunne enes om dette: At det er våre barn så lenge vi har dem. Tre år er lenge i en ungdoms liv. Bare tenkt tilbake på ditt eget. Tiden på videregående skole er tre år. Husein og Hasan kunne ha vært på vei til å bli gangs mennesker og gode nordmenn i løpet av de tre årene de har vært her. I stedet har de mistet tilliten til oss. Følgene av politikken overfor disse barna er at vi bidrar til å forlenge smerten deres og ta fra dem fremtidshåpet. Finnes det noe verre enn å ta håpet fra et barn? Det er ikke Norges oppgave å redde alle verdens barn, er argumentet fra dem som støtter dagens politikk. Det er det mest hjerteløse argumentet jeg hører. Selvsagt skulle vi ha reddet alle verdens barn - om vi hadde kunnet. Men når det er umulig, må vi i det minste stille opp for dem vi får mulighet til å hjelpe. I likhet med filmskaper Margreth Olin frykter jeg ikke «de andre», barna. Men jeg frykter hva det gjør med oss, hvis vi ikke behandler disse barna med samme menneskeverd som våre egne. Hvis vi ikke tar det ansvaret vi har lovet å ta gjennom FNs barnekonvensjon.
Da Norge sviktet, sto Hasan på 16 opp for broren sin.