Ikke den siste olje
Det er lett å få inntrykk av at alle de som er tilhengere av fortsatt oljeproduksjon i Norge, ikke bryr seg om klimaet. Mens de som vil bremse eller stanse norsk oljeproduksjon, av mange fremstilles som virkelighetsfjerne drømmere. Gapet mellom de to fløyene kan virke uoverstigelig. Men slik trenger det ikke å være. Det er bred enighet om at verden står midt i en omstilling, der fornybar energi gradvis kommer til å erstatte fossile energikilder som olje og gass. Spørsmålet er hvor fort det går, og hva vi kan gjøre for å sørge for at det skjer fort nok. les ogsåDet er minst to innfallsvinkler til debatten om fortsatt norsk oljeproduksjon: Den ene er at vi må slutte å produsere olje og gass fordi klimaet krever det, og at Norge må gå foran som et godt eksempel. Den andre er at etterspørselen etter olje og gass trolig vil synke over tid, og derfor må vi bygge opp alternative industrier samtidig som oljen fases ut.Den første innfallsvinkelen, Norge som fyrlykt for verden, er moralistisk og lite realistisk. Hvis Norge slutter å produsere olje, eller reduserer produksjonen før etterspørselen går ned, overlater vi i virkeligheten markedet og makten til verstingland som Saudi-Arabia og Russland. Det er viktig at demokratiske land som Norge, Canada og USA kan levere olje og gass til resten av verden. Bare på den måten unngår vi at det viktige energimarkedet blir enda sterkere dominert av land som står for helt andre verdier enn oss. At USA nå er selvforsynt med olje, betyr at de er mindre avhengige av Midtøsten. Det betyr at USA kan føre en mindre oljestyrt utenrikspolitikk. Det er bra, både for amerikanerne, og for verden. Norsk olje er også renere enn den som produseres i mange andre land. Et eksempel er de nye internasjonale reglene for drivstoff på skip. Fra og med neste år kan skipsdrivstoff bare inneholde 0,5 prosent svovel, ikke opp mot 3,5 prosent som i dag. Mye av den norske oljen oppfyller dette kravet, i motsetning til blant annet olje fra Saudi-Arabia. Det er viktig å redusere også slike forurensende utslipp.Å kutte ut oljeproduksjonen før vi trenger det, vil ramme norske arbeidsplasser, og det vil svekke velferdsstaten. Vi har noen av verdens beste velferdsordninger. Oljen og tilstøtende næringer bidrar med en stor andel av statsbudsjettet. Et drastisk fall i disse inntektene vil få dramatiske følger, særlig for de menneskene som trenger velferdsstaten mest. les ogsåSamtidig er det grunn til å tro at etterspørselen etter olje og gass - særlig olje - på et tidspunkt vil synke. I Norge er vi i verdenstoppen når det gjelder biler som kjører på strøm. Mange busser går på gass, det samme gjelder ferjer og hurtigbåter. Det jobbes for å elektrifisere flytrafikken. Da snakker vi om bortfall av et stort behov for fossilt drivstoff. Det finnes ulike fremskrivninger, beregninger og teorier om hvor mye olje og gass verden vil trenge i de kommende tiårene. Dette er en viktig diskusjon, særlig når vi snakker om i hvilken grad Norge skal fortsette å lete etter og åpne nye oljefelt. Dette er kanskje selve kjernen i diskusjonen om fremtidens norske energipolitikk. les ogsåDet er innad i Arbeiderpartiet vi ser den største striden om oljepolitikken. Der, og i LO. I fagbevegelsen står industriarbeiderne mot de offentlig ansatte i dette spørsmålet. Men det er bevegelse. Selv folk fra Fellesforbundet, som organiserer store deler av norsk industri, snakker om behovet for et grønt skifte. De ser hvilken vei verden går. Men de blir, selvsagt, skeptiske når det de oppfatter er at aktører fra miljøbevegelsen og de grønne kreftene i politikken, ønsker å stenge ned arbeidsplassene i oljenæringen før tiden. Det de hører, fra Miljøpartiet De Grønne og andre, er at Norge skal gå foran og stenge ned oljeindustrien mens verden fortsatt etterspør norsk olje og gass. Spørsmålet er om det er mulig å bygge en form for felles forståelse om den videre utviklingen av den næringen som i dag er den viktigste for norsk økonomi. Det er åpenbare forskjeller i ståsteder. Men mye handler også om ordbruk.Det avgjørende må være å basere beslutninger om fremtiden på fakta. Dersom alt tyder på at det å åpne felt i Barentshavet, er å kaste penger ut av vinduet fordi verden ikke kommer til å trenge oljen, så skal vi ikke gjøre det. Dersom vi tror det vil lønne seg, blir diskusjonen en annen. les ogsåDet mange ser ut til å glemme, er at markedet kan ordne mye av dette. Allerede i dag er det store selskaper som investerer massivt i grønn industri, samtidig som de holder på med det gamle oljebaserte. De er, bedre enn noen offentlig instans, i stand til å se hva som lønner seg, og når det er på tide å kaste inn håndkleet. Selvsagt har staten en viktig rolle å spille her, både med subsidiering og regulering. Men det er næringslivet som må gjøre selve jobben. For noen år siden var jeg i Ulsteinvik og så på skipsbyggingen der. I den suksessrike bygda kontstruerer de båter til oljeindustrien basert på gammel kunnskap fra fiskerne og fiskebåtbyggerne. Norsk historie handler nettopp om å bygge stein på stein, trosse vær og vind, se de mulighetene som dukker opp. Dersom vi også denne gangen klarer dette, og samtidig klarer å bevare det som er Norges største kapital, tilliten, så kan det gå bra. En god start er å se hva vi kan være enige om. Så tar vi det derfra.
Så lenge verden trenger olje, bør Norge produsere den. Samtidig må vi sørge for at det finnes andre måter å tjene penger på den dagen ingen lenger vil kjøpe oljen vår.