TV-anmeldelse «The Crown» sesong 3: «Middelalderdronningen»
«The Crown», sesong 3 Britisk dramaserie i 10 deler På Netflix søndag 17. november (hele sesongen) Skapt av: Peter Morgan Med: Olivia Colman, Tobias Menzies, Helena Bonham Carter m.fl. Pundet sliter. Forholdet til Europa er ikke helt på topp. USA er ledet av en løsmunnet klovn. «Har det noensinne stått dårligere til med dette landet?», undrer Prins Phillip mot slutten av sesongen. Tja, mon det. les ogsåNei, det er ikke november 2019. Vi er i 1965. Lyndon B. Johnson er cowboy i Det hvite hus, og dronning Elizabeth er blitt for gammel til å spilles av Claire Foy. Samtlige hovedroller er byttet ut. Samtlige til det bedre. Ikke at de eksisterende på noen måte var svake, men denne sesongen gnistrer i skuespilleriet. Olivia Colman har alt mestret britisk dronning i en av årets bedre filmer («The Favourite») og gjort seg bemerket som psykopatisk kunstnersvigermor i «Fleabag». Hun spiller vår tids dronning mer konservativ og til tider mindre besluttsom enn Claire Foy. Sesongen rundes av med jubileet for hennes første kvarte århundre som regent. les ogsåTobias Menzies er en bitrere, mer elitisk korrekt Prins Philip enn Matt Smith. Dessuten er han passe snarlik den ekte hertugen av Edinburgh. Både på innsiden og utsiden. Josh O'Connor («God's Own Country») leverer prins Charles, helt ned til originalens noe levjete kroppsholdning og joviale enfoldighet. Han strides primært med sitt krøkkete forhold til sin mor og sitt fremtidige embete. I tillegg til at kjærligheten ikke helt virker å være hans ting. les ogsåHelena Bonham Carter som levemennesket prinsesse Margaret er derimot en helt gjennomgående perfekt casting. En kjederøykende blandingsmisbruker, hvis lodd i livet er at hun ikke er født først. I tillegg til å være ganske tørst. Hun ligner kanskje mer i ånd enn i utseende, men pytt. Det er slike kreative friheter som gjør «The Crown» til noe mer enn bare tant og prakt fra innsiden av Buckingham Palace. På samme måte som vi ikke kan vite om hvordan de private dialogene var - og enda viktigere - om de noensinne har funnet sted. (Det har de garantert ikke). Som vanlig trenger ikke episodene inntas i rekkefølge, eller binges, men heller nytes som de lekre, mettende konfektbitene de er. Dialogene hagler. Foto er fabelaktig. Utsnittene er nesten uten unntak upåklagelige og pragmatisk kostbare. Skuespillerne er, som sagt, praktfulle. les ogsåSerieskaper Peter Morgan skriver periodedrama slik det kunne ha skjedd. Der de historiske milepælene er plassert riktig, men enkelte ganger gjort mye større enn de egentlig var. For eksempel et Lord Mountbatten-ledet statskupp. Som i virkeligheten nok ikke var noe annet enn litt høylytt drømming i en cherrybasert herreklubb. Her strekkes det opp til ren regjeringskrise. Og man mer enn aner at grunnmuren i dette kongelige reisverket er på vei til å falle sammen. Men at det på mirakuløst vis holdes oppe av en rettferdig, men for det meste ganske streng, dronning.
Sesong tre av «The Crown» viser et gammeldags kongehus som sakte imploderer.