TV-kommentar: Velsignet være kampen
NB! PLOTTBLOTTERE! Da Elisabeth Moss i Junes skikkelse slo opp den røde kappen og kikket inn i kameraet som en innbitt Rødhette sulten på ulv, grein jeg. Etter 13 episoder med små kamphandlinger og enorme tilbakeslag, var vi ved veis ende for sesong 2 av en av verdens mest aktuelle fiksjonsserier. Jeg hadde ledd av det om ikke det var så tragisk – at en TV-serie bygget på en dystopisk roman som kom for over 20 år siden, og som mange regner som science fiction, ender opp som et brennhett sleggeslag rett på bjelken i nåtidens øye. TV-anmeldelse «The Handmaid’s Tale» sesong 2: Revolusjonens trøst I Gilead , tidligere USA, har kvinner mistet alle rettigheter. De eneste kvinnene med noe makt overhodet er dem som får det via en manns velvillighet. De utsettes for rituell voldtekt, brukes som avlsdyr, nektes å lese og å ha egne meninger. Bryter de patriarkatets lover, kan de straffes med avkutting av lemmer, kvesting av klitoris – eller død, selvsagt. Forfatteren av boken, og medprodusent på serien, Margaret Atwood, har uttalt at boken er «fakta innen fiksjon» og at alle scenarioene i den er ting som har funnet sted i virkeligheten. Hun skrev en fortelling om hva som kunne skje om tendensene og holdningene hun observerte på 80-tallet fikk fortsette til det ekstreme. I disse dager strammes kvinners rettigheter til å bestemme over egen kropp stadig mer inn i USA. Med presidentens nye kandidat til høyesterettsdommer kan det ligge an til omgjøring av Roe vs. Wade-abortdommen fra 1973. Presidenten har selv sagt han griper kvinner i skrittet – fordi han kan. For få dager siden ble SD-lederens uttalelser om å innskrenke abortretten i Sverige sammenlignet med nettopp «Handmaid’s Tale». I Norge hetses feminister som tar plass i samfunnsdebatten – de skal visst helst hverken vise seg fram eller åpne munnen. Kvinner «slutshames» og nakenbilder spres. Tror du på like muligheter for alle kjønn og farger, kalles du «nazifeminist» og får beskjed om at du fortjener å bli gjengvoldtatt. Jeg har selv fått beskjed om at noen burde «sy igjen fitta mi» – fordi jeg skrev at jeg trivdes med å være singel og barnløs. Det er utvilsomt milevis fra Gilead til både Georgia, Göteborg og Gjøvik. Men om vi ser på tendensene, slik Atwood gjorde på 80-tallet, er det ingen grunn til ikke å frykte fremtiden. Så når «Handmaid’s Tale»-produsent Bruce Miller sier at sesong 3 vil omfavne mantraet «Velsignet være kampen», er vi klare for det etter to sesonger med studier av kuing av kvinner. Det er ikke uten grunn det sprenger i hjertet og kiler salt i øyekroken når June marsjerer ut i den mørke natten akkompagnert av «Burning Down the House». Vi har ikke alle vært i Gilead, men vi har alle vært tråkket ned. June minner oss på å reise oss opp. les også (VG+)
Sesongslutt for «A Handmaid’s Tale»: Nå brenner Rødhette ned ulvehiet.