TV-anmeldelse «A Christmas Carol»: Bah! Humbug!
A Christmas Carol Drama i tre episoder basert på Charles Dickens’ fortelling Med bl.a.: Guy Pearce, Andy Serkis, Stephen Graham, Vinette Robinson Skapt av: Tom Hardy og Steven Knight Ny episode på HBO Nordic daglig til og med 1. juledag. Øvelsen «la oss tenke litt nytt rundt Charles Dickens’ En julefortelling» er også en av julens tradisjoner. Til og med ukens Donald Duck & Co har sin variant av historien (Noe de har gjort flere ganger. Carl Barks tok som kjent Skrue-navnet fra Dickens). Den 176 år gamle julenovellen er det perfekte kompakte drama om julens magi og nestekjærlighet. Nå er det dessuten ti år siden forrige store filmtolkning. Den visuelt fryktelige tegnefilmversjonen der Jim Carrey spilte omtrent samtlige karakterer skal vi ikke snakker mer om nå. Årets tolkning er igangsatt av BBC, varer i tre timer og blir vist som en lang film i USA. I Europa har de heldigvis hatt vett til å dele den opp over tre kvelder. Den flytter ikke handlingen i tid, som Bill Murrays «Scrooged», men har plassert kjentfolk i hovedrollene. Og fortellingen i et bitende kaldt og mørkt London. Definitivt ikke for hele familien. Tom Hardy («Taboo») og Steven Knight («Peaky Blinders»), med Ridley Scott («Alien» etc.) er aktive i bakgrunnen. Samtlige mer en overentusiastiske for å vise hvor skittent alt var tidligere. En streng Guy Pearce spiller Ebenezer Scrooge mindre parodisk innbitt enn forventet. Her er han en direkte ond sinnatagg, flink med tall og elendig med mennesker på flere måter. En passe myk Stephen Graham gis en voldsomt utvidet rolle som Jacob Marley, Scrooges avdøde kompanjong. Og, i en ny tvist, grunnen til at Scrooge får besøk av juleåndene: Dersom Scrooge kan vendes, vil også Marley slippes fri fra skjærsilden. Det er altså flere sjeler i potten her. Skjærsilden bestyres av en, som alltid, eksellent Andy Serkis («Ringenes Herre» etc.). Her kommer også en av utfordringene med årets versjon. Siden Serkis er Serkis, har fortidens ånd fått en utvidet funksjon. Tiden som var skrus opp maksimalt. Åndene for tiden som er og tiden skal komme, får ikke like mye, eh, tid til å overbevise Scrooge om hans tilkortkommenhet som menneske. Enda en vri: Åndene viser seg som personer som har hatt en funksjon i Scrooges liv. Slik representerer de ikke julens ånd, men Scrooge sin manglende samvittighet. Denne gangen er det personlig, som det heter. Samvittighetsreisen til Scrooge går ikke gradvis, men virker ikke før helt på tampen. Flere grep gjøres for å vinkle ham ondere, mer kynisk og direkte sosiopatisk enn nødvendig. Fra Dickens side har han, tross sin iskalde framtoning, varmepotensiale på innsiden. Slik at man skal sympatisere med den stakkars, aldrende rikingen. Så skjer ikke her. I stedet faller sympatien over på Vinette Robinsons (Sherlock) Mary Cratchit som får en mer sentral funksjon enn sin Scrooge-ansatte mann. De som synes jula kan bli for lys og lystig, kan muligens finne glede i det usjarmerende mørket som synker inn her. De som synes at mørkt er greit, men at det gjerne kan være litt håp i det dunkle, kan heller innta Muppetversjonen fra 1992 en gang til. Det er jo, tross alt, jul.
Dickens’ «En julefortelling» slik du aldri har sett den før. Gud velsigne oss alle for det.