Kommentar: Ja, vi elsker norsk kultur
Eller som James så treffende sa til Miss Sophie i Grevinnen og hovmesteren: Same procedure as last year, Miss Sophie: Same procedure as every year, James. Denne lite fruktbare såkalte kulturdebatten resirkuleres med jevne mellomrom. I mars 2010 satt jeg i en paneldebatt med emnet «Norsk kultur i et flerkulturell Norge», og åpnet innlegget så ambisiøst med oppmuntrende visdom fra den britiske forskeren fra 1800-tallet, Edward B. Taylor: «Kultur er det komplekse hele som inkluderer kunnskap, tro, kunst, lover, moral, skikker og alle ferdigheter og vaner som folk har lært i egenskap av å være samfunnsmedlemmer». Samfunnsmedlemmer, ja. Også slike som meg. Etterkommere. Eller innvandrer, som folk gjerne kaller meg. VG-KOMMENTATOR:Av og til er norsk kultur best Jeg forstår at man er redd for at slike som meg vil utvanne gamle norske verdier og tradisjoner, men la meg fortelle deg en hemmelighet: det finnes innvandrere som er mer katolsk enn paven. Etter 40 år i landet, kan de første fargede innvandrere vise til særs gode integreringsfremskritt: Jeg har aldri før sett så mange Lucia med store brune øyne og brunt hår, som jeg gjorde på Luciadagen på Facebook i år. Ikke har jeg opplevd så mange juletre-instagram fra innvandrerhjem som jeg har gjort i år. Aldri før har man solgt så mye halal-pinnekjøtt, og aldri før har halal-kalkun flydd ut av innvandrerbutikker. Hvis du vil møtes på halvveien, så ser du at halal-julemat er integrering. Vi «innvandrere» er glad i norsk urkultur. Så glad at vi vil ha mer jul og mer Lucia. Juleaften skrev nemlig blogger og student, Warsan Ismail, i NRK Ytring at hun ville ha mer Jesus og mindre nisse. Mer katolsk enn paven, altså. Og så finner du disse norske muslimene som sender ungene sine på kristen adventistskolen , og utfører dugnad i kriken. Det kaller jeg integrering. Og de som er så redd for den norske folkesjela, har mindre å frykte. Vi «innvandrere» begynner nemlig å få gode, robuste, erkenorske forbilder. Slike som to pakistansk-norske mødre fra Furuset, som i fjor dannet Norges første jente-cricket-lag. Det er dugnadsånd. Glasset halvt fullt, folkens. Litt perspektivendring er ikke å forakte. Og kjenner du den pakistansk-norske læreren, Assad Nasir fra Oslo, som har Bjørnstjerne Bjørnson som sitt store forbilde? Ikke? Da kjenner du i hvert fall ringreven Aslam Ahsan som i flere år arrangerte julefest for ensomme eldre i Lørenskog. Typisk norsk, selvsagt. Og det er helt overflødig å nevne pinnekjøttetende, nynorsktalende kulturminister, Idol-Adil, fotball-Moa, Karpe Diem-Chirag, NRK-Noman, filmregissøren Ulrik Rolfsen. Listen er lenger, men jeg stopper her. Alt er selvsagt ikke rosenrødt. Det er fortsatt en stund til du møter en pakistaner i skiløypa, eller i nabohytta. For ikke å glemme de konebankende, sharia-elskende, fryktskapende, trygde svindlende, ytringshemmende «innvandrere» i dette landet. Så hvordan kan vi få bukt med en debatt som kjøres under feil flagg. Jo man tar fra integreringsdebatten og lager et regnskap. Regnskapet mellom de som vil innføre sharia-basert motkultur og fargede som går i 17. mai tog med norske flagg og synger «Ja, vi elsker» høyest. Jeg tror regnskapet går i null. Kanskje med et ørlite pluss av bollywood, sushi, silke, krydre og sheesha-piper.
Kulturdebatten er som influensa, kommer hvert år, og slår ut halve befolkningen.