Angrepene på livredderne
ARTIKKELEN ER OVER ETT ÅR GAMMEL JAN EGELAND, generalsekretær i Flyktninghjelpen I dag (tirsdag) har NRK Brennpunkt en viktig dokumentar om hjelpearbeidere under angrep. Programmet gjennomgår det fryktelige angrepet på Flyktninghjelpens bilkolonne i 2012 da den tidligere generalsekretæren besøkte Dadaab flyktningleir i Kenya. Hendelsen i Dadaab er den alvorligste i Flyktninghjelpens historie. Her ble våre ansatte utsatt for et brutalt angrep av væpnede menn. En ung sjåfør ble drept, flere ble såret og fire av våre ansatte ble kidnappet. I over fem år har en mor savnet sin avdøde sønn. De ansatte som opplevde hendelsen sliter fortsatt med traumer og fysiske skader. Dette angrepet er dessverre ikke enestående blant humanitære organisasjoner i krigs- og terrorsoner. Bare i fjor ble 288 kolleger i andre organisasjoner drept, såret eller kidnappet. I løpet av de fem årene som har gått etter tragedien i Dadaab, har over 1000 nye hjelpearbeidere blitt rammet. Sikkerheten for våre ansatte og menneskene vi hjelper er vår høyeste prioritet og helt avgjørende for å kunne videreføre hjelpearbeidet. Bakgrunn: Angrepet på flyktningleiren Flyktninghjelpen har på den vanskeligste og vondeste måten lært mye av angrepet i Dadaab. Vi har gjort alt vi kan for å trekke lærdom av denne hendelsen slik at vi kan redusere faren for at noe lignende skjer igjen, og for at håndteringen av alle ansatte blir bedre etter alvorlige hendelser. Som organisasjon har vi gjort flere omfattende endringer av våre sikkerhetssystemer og i måten vi følger opp ansatte. Med bidrag fra 40 giverland og internasjonale organisasjoner hjelper vi nå over seks millioner flyktninger med blant annet mat, vann, husly, rettshjelp eller utdanning. Vi har nå over 12.000 hjelpearbeidere – de fleste av disse i land med konflikt og stor usikkerhet. Vi har jobbet systematisk med å styrke våre sikkerhetssystemer, risikohåndtering, medarbeideroppfølging, trusselvurderinger, analyse og opplæringsarbeid. Vi kurser jevnlig egne og andres ansatte før oppdrag og våre ledere i krisehåndtering. Blant flere felt som sviktet i Dadaab i 2012 var informasjonssikkerheten. For mange visste om generalsekretærens besøk over for lang tid. I tillegg var det for liten åpenhet om de valg som ble tatt i avviklingen av besøket, for lite vilje til å lytte til kritikk og for dårlig kommunikasjon med og oppfølging av en del av de som ble utsatt for hendelsen. Verdens største flyktningleir skal stenge: De sender oss til helvete En av de som ble kidnappet, Steve Dennis, fikk posttraumatisk syndrom og tapt arbeidsevne, og endte opp med å saksøke Flyktninghjelpen. Det gikk for lenge før han fikk det forsikringsoppgjøret og den erstatningen for tapt arbeidsinntekt som han hadde krav på. Kommunikasjonen mellom oss og Steve Dennis var for dårlig, og det beklager vi på det sterkeste. I dokumentaren antydes det at Flyktninghjelpen ikke har gjort opp for seg overfor våre lokalt ansatte i Kenya. Dette er ikke riktig. Samtlige fikk samme medisinske og psykologiske oppfølging som deres internasjonale kolleger. Alle ansatte berørt av hendelsen har personlig oppfølging. Gjennom våre forsikringsordninger har det blitt utbetalt erstatning der det har vært grunnlag for dette. Flyktninghjelpen har prøvd å møte de ulike ansatte på deres behov og tilby dem nye jobber når det har vært mulig. Moren til den drepte sjåføren fikk et beløp tilsvarende fire årslønner og løfte om ytterligere oppfølging ved behov. Les også: Kelvin overlevde Kenya-massakren: – De stormet rommet mitt og skjøt under sengen Det har vært fornyet kontakt både med moren og samtlige av de ansatte som ble utsatt for angrepet, senest i år. Denne dialogen har vært og er fortsatt viktig for oss. En av de sårede sjåførene, som fortsatt har kontrakt med Flyktninghjelpen, har nå tatt samme norske advokat som Steve Dennis. Han og alle andre som ble rammet har fått tilbud om videre medisinsk og psykologisk oppfølging, samt oppreisningserstatning etter samme prinsipper som canadiske Steve Dennis fikk, men tilpasset kenyansk lovgivning. At utbetalingene blir ulike skyldes ulike medisinske behov, ulik arbeidsevne og fordi inntektsnivået er ulikt i Kenya og i Canada. Men prinsippene for utbetaling er de samme. Vi hører gjentatte ganger om hvordan giverlandene heller vil hjelpe flyktningene i deres såkalte «nærområder» enn å gi beskyttelse i våre egne, trygge land. Dessverre vet de færreste hvor farlig, vanskelig og risikabelt hjelpearbeidet i «nærområdene» er. Hjelpearbeidere angripes, kidnappes og drepes hvert år i landene med størst behov. De ansattes sikkerhet må i ett og alt ivaretas. Samtidig vet vi at det kan få fatale konsekvenser for de menneskene vi hjelper, dersom vi ikke kan være tilstede med hjelp. Våre feltledere må hver dag ta vanskelige beslutninger basert på det som til enhver tid er tilgjengelig av informasjon og analyse. Kan vi foreta en distribusjon eller ikke? Kan vi gå til fots eller må vi ha biler? Skal vi bruke væpnet eskorte eller ikke? Er det trygt å overnatte i felt eller må vi returnere? Skal vi bli eller evakuere? Til syvende og sist er det uansett alltid slik at det er de ansatte som selv har rett til å si nei til å være med på et feltoppdrag. Det er helt avgjørende. Leger uten grenser: Her er verdens glemte kriser Vi håper å kunne fortsette vårt store hjelpearbeid i Syria, Irak, Afghanistan, Somalia, Nigeria, Jemen og Sør-Sudan - hvor det er mer terror og angrep på sivile enn i resten av verden til sammen. Her er det også titalls millioner flyktninger, krigsofre og fordrevne i desperat nød. Flyktninghjelpen har derfor flere tusen medarbeidere i og rundt disse landene. Med stadig flere angrep og trusler rettet mot vårt hjelpearbeid må vi få mer hjelp fra politiske myndigheter og diplomater. Også stridende parter må presses til å respektere vår beskyttede status i henhold til folkeretten. Selv må vi ydmykt lære av alle feil og erfaringer, og lytte til intern og ekstern kritikk når vi ikke lever opp til den standard våre lokale og internasjonale ansatte og samarbeidspartnere kan forvente av oss. Bare slik kan vi videreføre vårt viktige arbeid.
Angrepet i Dadaab-leiren i 2012 er det alvorligste i Flyktninghjelpens historie. Men det er ikke riktig at vi ikke har gjort opp for oss overfor våre lokalt ansatte i Kenya.