Heikki Holmås hjem i sorg
- Inntil da hadde jeg et håp om at dette ville gå bra, men da vi fikk meldingen om angrepet sank hjertet som en sten i magen min, sier Holmås. Utviklingsministeren kom onsdag hjem til Norge etter en ukes rundreise i Latin-Amerika. Onsdag ettermiddag deltok han sammen med andre pårørende etter gisseldramaet i Algerie på en privat båreseremoni for fire drepte Statoil-ansatte. VG fulgte Holmås på den siste etappen fra London til Oslo. Her forteller han om sjokkbeskjeden om at morens ektemann var tatt som gissel ved gassanlegget der han har jobbet de siste syv årene. Han forteller om sorgen over tapet av en stefar som sto ham svært nær, men også om de gode minnene om barndommens ferier, jaktturer og gode samtaler.Tett kontakt med familien Bech giftet seg med moren til Heikki Holmås da SV-statsråden var åtte år. Selv om Holmås bodde hos sin far tilbrakte han mye tid hos moren og hennes nye mann i oppveksten. Midt i sorgen tenker han likevel mest på de gode minnene om en mann han raskt ble nært knyttet til. Mens han har vært på reise har han holdt tett kontakt med familien hjemme. - Når Tore var ute ringte han alltid hjem til mor to ganger om dagen. Nå er det vi som må ta den oppgaven, sier han. Bech var plassjef på In Amenas-anlegget som for to uker siden ble angrepet av en gruppe islamister med tilknytning til terrororganisasjonen al-Qaida. Fredag bekreftet Statoil at han var en av nordmennene som hadde mistet livet i dramaet som utspilte seg i den algeriske ørkenen. Holmås møtte morens nye kjæreste første gang da han var åtte år. Det første minnet om han som skulle bli stefaren er en stor kassettspiller. Åtte år gamle Heikki var imponert. Året etter giftet de seg. Bryllupsfesten ble holdt i huset de hadde flyttet inn i samme dag. Det luktet lim i hele huset, minnes Holmås. - Vi i familien har allerede begynt å skrive ned alle de gode historiene. De gode minnene lever fortsatt. De er det ingen som kan ta fra oss. Samtidig forandrer livet seg når noen forsvinner. Hver gang jeg drikker saft nå tenker jeg på hvem som skal lage den til oss nå som Tore er borte.De syv siste årene pendlet Tore Bech mellom Algerie og Norge. Både han og Holmås var klar over at området han jobbet i var konfliktfylt. De to snakket flere ganger om sikkerheten ved anlegget. - Tore var veldig opptatt av sikkerhet og beredskap. Han hadde lang erfaring og visste hvordan han skulle håndtere slike situasjoner. Jeg visste at han ikke ville gjøre noe dumt. Det ga oss et håp de første dagene. SV-statsråden satt i møte om utdanning i utviklingspolitikken, da hans politiske rådgiver plutselig kom inn og ba han bli med ut. Da han kom ut fant han seks tapte anrop fra moren på telefonen. Han ringte straks tilbake, og fikk sjokkbeskjeden: Stefaren var tatt som gissel i In Amenas.- I slike situasjoner er det viktigste å holde hodet kaldt. Jeg forsikret meg om at de som skulle ha beskjed ble varslet. Deretter gikk jeg tilbake og fullførte møtet, forteller Holmås.Han var ikke i tvil om at situasjonen var svært alvorlig. Samtidig hadde han fortsatt et håp om at den kunne løses. Dagen etter kom det imidlertid en ny melding fra Algerie som gjorde at håpet sank: Algeriske styrker hadde angrepet gisseltakerne. Den kvelden satt han hjemme og fulgte de stadig mer urovekkende nyhetene som kom fra Algerie. - Jeg satt foran TV og nettavisene hele kvelden, og kunne neste ikke få oppdateringene raskt nok. Inntil da hadde jeg klart å holde fokus på andre ting, men denne kvelden ble situasjonen for Tore og de andre altoppslukende. Meldingene var sprikende og motstridene. Det gjorde at familien fortsatt beholdt håpet om at de ville få Bech trygt hjem, at han kanskje lå hardt skadet på sykehus uten å kunne gjøre rede for seg. Først etter et møte med Kripos søndag ettermiddag forsto familien at håpet var i ferd med å svinne. - Det var helt jævlig, sier Holmås stille. Helgen tilbrakte han i Bergen sammen med den nærmeste familien. Tirsdag kveld satte han seg på flyet i Brasil for å gjennomføre den planlagte turen til Latin-Amerika. - Helt frem til avreise vurderte jeg å avlyse turen, men det føltes veldig riktig å reise. Mange ganger i løpet av disse dagene har jeg vært nødt til å trekke pusten veldig dypt. Jeg har grått mine bitre tårer, og det blir nok mange flere i dagene som kommer. Holmås håper fortsatt på flere svar om hva som skjedde de forferdelige timene i ørkenen. - Det er meningsløst å grave seg ned i spørsmål om noe kunne vært gjort annerledes. Det jeg tenker mest på er hvordan han hadde det de siste timene han levde.
Midt under regjeringskonferansen fikk Heikki Holmås beskjed om at algeriske styrker hadde angrepet anlegget der Tore Bech (58) satt som gissel. Da forsto han at han kanskje aldri ville se stefaren igjen.