Stian A. Lothe: – Antirasistene tyr til de samme billige triksene som rasistene
STIAN A. LOTHE, skribent De tilhører latsiden fordi både rasister og identitetstenkere måler verdien av andres meninger basert på det mest overfladiske som skiller oss – hudfarge. Dette innlegget skal ikke handle om rasister, de som gjerne kaller en spade for en innvandrer, for en som tenner på biler, for en som forsøpler norsk kultur. Det skal derimot handle om de som i antirasismens navn tyr til de samme billige triksene som rasister for å stilne sine meningsmotstandere. Jeg er absolutt ikke den første som skriver om identitetspolitikk, men det er ikke et begrep som har fått ordentlig rotfeste i Norge. Ennå. Bredt forklart er identitetspolitikk å mobilisere rundt en gruppe mennesker som deler en felles identitet, som regel en minoritet som opplever en eller annen form for undertrykkelse. Et eksempel er debatten Siv Jensen i indianerkostyme utløste for vel et år siden. De som mente at hun hadde begått en feil ved å kle seg som hun gjorde pekte på hennes hudfarge, og derav privilegier, for å forklare hvorfor dette var galt. Og her er vi ved kjernen av moderne identitetspolitikk — tanken om at ens personlige erfaringsgrunnlag er avgjørende for hvordan en skal kunne handle eller ytre seg uten å støte noen. Identitetspolitikk er eksplosivt nettopp fordi det legger føringer for egen ytringsfrihet basert på faktorer en selv ikke har kontroll over. Det er splittende fordi identitetstenkere ofte har en mening om hvem som kan mene noe om hva. Identitetsretorikk er svært effektiv fordi den ofte tillegger mennesker holdninger de ikke nødvendigvis har, og forsøker å stilne meningsbrytere ved pålegge dem skam for å tilnærme seg debatten fra et annet perspektiv. Å peke på en annen persons personlige erfaring, vise til påståtte — men ikke nødvendigvis opplevde — privilegier, og direkte eller indirekte påpeke at en annen person bevisst eller ubevisst har sagt eller gjort noe rasistisk, gjør at mange skyr unna debatt i frykt for å fremstå som et dårlig menneske. Identitetspolitikk er på ingen måte et nytt fenomen. Ulike gruppers tidligere mobilisering har ført til endring og gitt dem rettigheter de ikke ville hatt foruten identitetspolitikk. Klasse-, kvinne- og homokamp er gode eksempler på effektiv identitetspolitikk som førte til faktisk endring. Før handlet identitetspolitikk om å endre et faktisk lovverk, om det så gjaldt arbeidsrettigheter, retten til å kunne gifte seg med en av samme kjønn eller noe så banalt som å kunne sitte der en vil på bussen. Moderne identitetskamp, på en annen side, handler som oftest om å angripe diskriminerende strukturer i samfunnet som ellers er vanskelige å få øye på og som ikke regulert av et lovverk. Et nylig eksempel på utøvd identitetspolitikk er trappene på Kunsthøgskolen i Oslo , hvor noen hadde skrevet med hvite bokstaver at studentene og de ansatte på skolen var blendende hvite. Det er for all del en god sak å støtte mangfold på en utdanningsinstitusjon, det kan bidra til større sosial og faglig bredde. Jeg har likevel to problemer med dagens tilhengere av identitetspolitikk. Det første er hvordan de med entusiasme påpeker problemer, men sjeldent løsninger. Med mangfold som religion og «hvit mann på 50» som mantra, skaper de mye støy og liten substans. Hadde de som roper «hvite menn på 50» også klart å rope enda litt høyere at «tiltak X, Y og Z vil bidra til et mer inkluderende arbeidsmarked og studietilbud», tror jeg det ville blitt lettere for dem å vinne frem. Mitt andre problem er hvordan de mest høylytte identitetskjemperne for minoritetsgrupper selv er hvite. For et par uker siden diskuterte jeg trappene på KHIO sammen med tre hvite teaterstudenter og en mørkhudet fyr fra Balkan. Da sistnevnte sa han ikke kjente seg igjen det diskriminerende Norge de tre hvite studentene skisserte for oss, gikk de i fistel og mente han på ingen måte kunne sitte der som en talsperson for ikke-vestlige innvandrere. Det kunne tydeligvis de som hvite nordmenn. En kan jo bare prøve å forestille seg hvordan teaterstudentene hadde reagert dersom mannen fra Balkan hadde vært en hvit nordmann. Mangel på personlig erfaring kan i enkelte tilfeller redusere verdien av en ytring, men aldri til den grad at ytringen blir totalt verdiløs. Selv om personlige erfaring kan tilføre verdifulle perspektiver til en debatt, vil et krav om dette bære galt av sted. Da vil vi til slutt sitte på hver vår tue og dyrke vår egen indignasjon fremfor å skape løsninger i fellesskap.
På samme måte som det blir feil å si at rasisme hører hjemme på høyresiden, hører ikke moderne identitetspolitikk hjemme på venstresiden. Begge deler tilhører for øvrig latsiden.