Filmanmeldelse: «Under sanden»
DRAMA/KRIG «UNDER SANDEN» Danmark. Regi: Martin Zandvliet.Med Roland Møller, Louis Hofmann, Joel Basman, Mikkel Boe Følsgaard, Laura Bro, Zoe Zandvliet, Mads Riisom, Oskar Bokelmann, Emil Belton. Teknisk sett kan det kalles «historisk revisjonisme» – og skal i denne sammenheng ikke oppfattes negativt. Snarere at den lange etterkrigstids behov for egne heltehistorier etter hvert som tiden går, helt nødvendigvis må, og vil, bli utfylt av alle de andre, ikke fullt så heltemodige og av og til temmelig avskyelige historiene også «seierherrer» har begått. Slikt utløser alltid enorme diskusjoner, ikke minst blant historikere. Så også denne, selvfølgelig. Men selv med noen kritiske tanker i hodet (som man alltid bør ha), er det ingen tvil om at dette er en meget god film. Les hva VG mente om synet på «tyskertøsene» i 2005. Vi er i Danmark like etter krigen. De danske Vestkysten-strendene er infisert av noe sånt som 1,4 millioner tyske miner. Så hva er da mer naturlig enn at okkupantene selv, de tilfangetatte tyske soldater, blir satt til det livsfarlige arbeidet med å fjerne dem? Tilsvarende skjedde også i Norge. Vel: Den tyske sersjantene Carl Leopold får utlevert 14 soldater for å rydde en strand. Problemet er bare at de er ikke annet enn unge gutter. Og kan nå de lastes kollektivt for Tysklands krigshandlinger? Historien er vanskelig å fortelle. Særlig fordi det løpende – og meget velspilte – mennskelige drama hele tiden foregår med et ekstremt ekstra spenningsmoment: Minene kan jo eksplodere når som helst; guttene levere helt på kanten av den eksplosive livsfare. Dette er en sterk film, av og til nesten uutholdelig. På den annen side dveler filmen meget godt ved viktige og dype moralske spørsmål, anskueliggjort av en flokk mennesker utlevert til seg selv og temmelig ekstreme betingelser. Derfor forteller den dypest sett en historie om humanism i en ulvetid; et, dessverre, åpenbart evige aktuelt og allment tema. JON SELÅS «Under sanden» har norsk kinopremiere fredag 24. juni.
Når en krig er over, er det seierherrene som forteller historiene. Taperne fortjener ikke bedre. Eller?