Kongen av norsk idrett
Det finnes noen som har vunnet mer og tatt flere medaljer, men norsk idrett har aldri sett en utøver som har imponert og berørt på samme måte. Petter Northug griper tak og holder fast slik ingen andre har gjort før ham, han suger tilskuerne til seg, engasjerer og underholder, provoserer og irriterer, men framfor alt gjør han det som alltid er det viktigste for en idrettsmann. Han presterer. Og han presterer som ingen annen. Er det noe vi har lært gjennom årene, er det naturligvis at vi aldri skal lese noe av kroppsspråket, ikke tolke stilen den ene eller andre veien, og framfor alt ikke avskrive ham. Men hvor mange hadde turt å sette penger på Northug da feltet gikk ut på den siste runden av femmila? Jeg skal ikke si at jeg hadde mistet håpet, men å tro at Northug skulle kave seg helt fram i dyp sukkersnø grenset til fri fantasi og var ikke mulig i mitt hode. Heller ikke da han gikk inn i den nest siste sprintbakken ganske langt bak var det mulig å tro på det. Men så begynte han å løpe som besatt. Og resten er et bilde på vinnervilje som vil bli hengende. Det som skjedde her skal ikke være mulig for en skiløper som strengt tatt ikke er skapt for fem mil på ski, som mister mange av sine fordeler når forholdene er unormalt løse og vanskelige, og som starter spurten så seint i løpet at ingen andre i verden ville ha våget å prøve det samme. Men når han går i mål viser det seg at han har beregnet alt sammen perfekt. Hvordan gjør han det? Og hvordan er det mulig? Dypest sett er det vi ser en fortelling om hvor langt ned det er mulig å grave for å finne krefter og vilje til å vinne. Her er Petter Northug helt unik. Ja, han har egenskaper som passer moderne langrenn, og han har fysiske kvaliteter som setter ham i vinnerposisjon når alt skal avgjøres, men det er ikke nok. Det duger ikke som hele forklaringen. Og da nærmer vi oss ordet vinnerskalle, som er et ord jeg aldri har likt, men som etter hvert er blitt en betegnelse på utøvere med mental styrke som gjør en forskjell. Petter Northug er et dyr med rovdyrets instinkter, og når han ser et bytte innen rekkevidde er løpet kjørt. Da er det hans. Alle kjenner Northugs historie fram til mai i fjor, og nå kjenner vi historien etter. Sammen med familien og alle rundt seg plukket han ut VM i Falun som et sted å reise seg igjen. Nå drar han derfra med fire gullmedaljer, og den siste vil det bli snakket om i generasjoner. Det er en ufattelig sterk prestasjon. Så jeg bøyer meg i hatten og takker. Og har vondt for å tro at jeg vil få se noe lignende igjen. http://api.int.vgnett.no/enrichments/poll/20013
Etter mange uforglemmelige øyeblikk med Petter Northug, var det vanskelig å tro at det kunne komme noe som var større. Men denne seieren topper alt, og plasserer ham øverst i norsk idrett.