En samlende dag
Vi kan trygt si at ingen feirer sin grunnlov, sin selvstendighet og historiske arv som nordmenn – uansett opprinnelse. Fra å være en kampdag for uavhengighet, er det blitt en jubeldag for samhold. Kraften i markeringen er dens styrke, fordi nasjonaldagen også har evnet å endre seg i takt med tiden. Det er det som skiller nasjonalfølelse fra vammel sjåvinisme og nasjonalisme. 17. mai 1864 feiret vi det første grunnlovsjubileum. Ved 50-årsminnet hyllet vi den unge industrinasjonen. Og vi løftet frem betydningen av Eidsvoll, som ifølge Svein Ivar Angell ved Rokkansenteret i Bergen, hadde fått en mytisk status etter at Henrik Wergeland gikk i bresjen for å kjøpe Carsten Ankers eiendom hvor riksforsamlingen ble holdt. 17. mai 1914 markerte det selvstendige kongerikets vekst og fremgang. Feiringen ble kronet med den store Jubileumsutstillingen i Kristiania. Landet hadde den gang et folketall på 2,4 millioner innbyggere. 1,4 millioner mennesker besøkte utstillingen på Frogner. 17. mai 1964 var en hyllest av en nasjon og et folk som hadde lagt to verdenskriger bak seg, og som hadde sluttet opp om og forsvart de demokratiske verdier. En mannsalder tidligere hadde sosialdemokratene utfordret Grunnloven. Nå satt de ved makten, og var den fremste forsvarer. 17. mai 2014 kulminerte 200-årsfeiringen med jubileumsfesten på Eidsvoll, hvor også de nordiske kongehus deltok. En tydeligere anerkjennelse av Norges grunnlov og konsekvensene av Riksforsamlingen i 1814 kan man knapt se for seg. Grunnlovsjubileet ble en ny bekreftelse på hvilke verdier 17. mai bærer i seg. Overspente debatter om å forby andre flagg enn det norske på denne dagen legger seg fort. Det er krevende å forlange sensur av en markering som er en eneste lang frihetshyllest. 17. mai 2015 slutter vi atter rekkene – med barnetog, ikke militærparader. Vi hilser vår kongefamilie med oppriktig glede, ikke fordi vi må. I en undersøkelse fra 2013, gjengitt i Aftenposten, kom det frem at andelen ikke-vestlige innvandrere som ikke slutter opp om 17. mai-feiringen er på 12 prosent. Andelen etniske nordmenn som ikke feirer 17. mai er på 11 prosent. Det skulle tyde på at det er lite hold i påstander om at den norske måten å feire nasjonaldagen på, med flagg, bunader og «Kronprins Olavs Honnørmarsj» bidrar til å sementere et skille mellom et «oss» og et «dem». 17. mai er tvert imot et konkret uttrykk for at vår grunnlovsfeiring er samlende for nasjonen. Gratulerer med dagen! Kraften i markeringen er dens styrke, fordi nasjonaldagen også har evnet å endre seg i takt med tiden. Det er det som skiller nasjonalfølelse fra vammel sjåvinisme og nasjonalisme.
17. mai er nasjonaldagen som feires ulikt alle andre nasjonaldager.