De hadde noe å fortelle oss
De sa det med beina, og de sa det med ansiktene. Måten de smilte på, måten de jublet på, det var som det formelig ble ropt til omverdenen: Vi elsker å være sammen og spille for Norge. Kanskje handlet det litt om et slags svar etter turbulensen og oppstyret som har vært de siste dagene, det er i hvert fall ingen tvil om at dette er en sjeldent sterk enhet. Samlingen etter 1 – 0, selfien etter 2 – 0 og involveringen av samtlige reserver etter 3 – 0 var ikke tilfeldig, og etter kampen står samtlige spillere og ledere i en ring og feirer, godt over 30 personer. «Sterkere sammen» heter det på NFF-språket, og det er mer enn en floskel når det gjelder laget som endelig kan begrave sitt to år gamle EM-mareritt. Nå er det ingen som smiler seg veldig langt i et VM-sluttspill, men det hjelper nok et stykke på veien. Likevel, og det må understrekes, det nytter ikke å ta av etter 3 – 0 over Nigeria. Norge var ikke fantastiske, Nigeria er nummer 38 i verden, tremålsledelsen ved pause ga ikke et helt riktig bilde av omgangen, pasningskvaliteten må opp og defensivt ble det etterlatt skummelt store rom på venstresiden. Mot en motstander med litt bedre innleggsføtter og mer skarphet foran mål, som Frankrike i Nice på onsdag, kreves det en annen opptreden bakover på banen. Men Norge gjorde jobben og var best, bedre med ballen, smartere og mer kontante foran mål. Som da Caroline Graham Hansen og Guro Reiten lurte hele det nigerianske forsvaret med en kort corner, Graham Hansen driblet som hun gjør bedre enn de fleste, spilte vakkert ut til Reiten, som via en nigeriansk arm ga Norge det forløsende 1 – 0-målet. Som da Reiten la ballen til rette for Lisa-Marie Utland, som banket inn 2 – 0 rett over keeperhodet. Så kom selvmålet, og etter 20 sprudlende minutter i champagnehovedstaden Reims var poengene som sender Norge langt av gårde mot 8-delsfinalen sikret. Maren Mjelde styrte fra sin midtstopperposisjon, på midten var VM-debutant Vilde Bøe Risa intens og god, Caroline Graham Hansen viser innimellom kvaliteter som går utenpå alle andre, Guro Reiten lekte seg med sitt strålende venstrebein og slapp unna tunge defensive plikter. Før VM ba landslagssjef Martin Sjögren Reiten om å løfte seg ytterligere et lite hakk. Hun gjorde som sjefen sa, og vel så det, Reiten leverte kanskje den beste av sine 38 landskamper. Men kanskje aller mest imponerende var arbeidskapasiteten til Isabell Herlovsen. Hun er ikke av de raskeste, men definitivt blant de fotballklokeste, alt hun gjør er det en tanke bak, og veteranen, som ikke var med på EM-nedturen, er i ferd med å bli en ledertype dette laget trenger. Nigeria var ruskete bakover, men det er ikke uvanlig. Det er likevel et lag som pleier å hevde seg ganske bra mot antatt bedre motstandere. I april ble det tap 1 – 2 mot verdensfemmer Canada. I forrige VM greide laget 3 – 3 mot Sverige og tapte bare med ett mål mot senere verdensmester USA. Nigeria har vært med i samtlige syv verdensmesterskap, og tapt de fleste kampene, men dette er det største nederlaget siden 2003. Da Norge knuste Sør-Afrika 7 – 2 i den siste oppkjøringskampen, føltes det som det meste handlet om sørafrikansk slurv. Men det samme laget, med nesten de samme spillerne, holdt på å stoppe Spania i VM-åpningen. Norge fortjener nok også ros for å være direkte nok i stilen til å utnytte forsvarsrotet, der Spania, for eksempel, ble veldig omstendelige. Norge vant i en historiske fransk fotballby. Reims tapte 3 – 4 for Real Madrid i den aller første Serievinnercupfinalen i 1956, på statue på utsiden møtes man av legenden Raymond Kopa, hentet til Real Madrid året etter den finalen og her spilte også Just Fontaine, han som ble toppscorer med historiske 13 mål i VM i 1958. Kanskje åpnet Norge noe stort i Reims også.
(Norge – Nigeria 3 – 0) Uten å trekke for tunge konklusjoner: Det føltes som de norske landslagsspillerne hadde noe de ville si i Reims.