Den enestående Christine Koht
Morsom, åpen, ærlig og kjær. Og med et brennende ønske om å leve. Slik beskrev VGs sjefredaktør Gard Steiro Christine Koht, da han delte ut prisen for Årets Navn nå nettopp. Vanligvis trekker mennesker seg tilbake og tar en pause, om de blir syke. Men ikke Christine Koht. Da hun ble rammet av en sjelden og aggressiv kreft-type for et års tid siden, valgte hun å ta oss med inn bak de lukkede dører. I spalten sin i Aftenposten delte hun livsvisdom fra sykesengen. I podkast-serien «Koht vil leve» fikk vi et nært, varmt og rørende portrett av en syk, redd og selvransakende Koht. Og på Facebook-siden har hun åpent og ærlig delt både gleder og sorger. Bunnløs fortvilelse, men også latter og smil. Engasjementet har vært enormt. Ingen i kongeriket har fått mer kjærlighet, flere likes og hjerter, flere støtteerklæringer og heiarop fra det norske folk det siste året. For Christine Koht er oss jo så kjær. Og kreft er så nært for så alt for mange av oss. Vi kjenner alle noen som er rammet av kreft. Mange av oss kommer dessverre til å oppleve å få det selv. Mer enn 34 000 mennesker blant oss får kreft i løpet av et år. Vi liker alle å tro at vi er udødelige. At det ikke skal ramme oss selv. Denne gangen rammet det altså Koht. Den alltid smilende og glamorøse programlederen og komikeren med det smittende humøret. Aldri redd for å skille seg ut og være annerledes, kledd i sterke, glade kjoler, med glitter i ansiktet og blomster i håret. Hun som kupper enhver situasjon, med puppe-klemmer, latter og «sa hun virkelig det?»-kommentarer. Nå går et særdeles anstrengende år mot slutten. Tre ganger har Koht vært så dårlig at hun har ligget i koma, og blitt holdt kunstig i live. I august stod det om livet. Og som om hun ikke hadde fått nok juling, som hun selv sa, ble kona Pernille plutselig også syk. Tappet for energi, har Christine Koht likevel hatt krefter til å gå foran og vise frem oppturer og nedturer. Hun har turt å vise seg frem på sitt aller mest sårbare, og vist hvor vondt og vanskelig alt er når man er alvorlig syk. Det har vært tårer og fortvilelse, men også budskap om håp og kjærlighet. Kohts åpenhet er så modig, og så viktig. Åpenhet bidrar til å fjerne skammen og tabuene ved sykdom. Den skaper forståelse for kreft og kriser, og hva det gjør med oss. Det fører oss nærmere hverandre. Og det gjør oss bedre rustet til å takle motgang, når den en gang kanskje kommer og rammer oss selv eller noen vi er glad i. Christine Koht kommer dessuten med stadige påminnelser om hvor verdifull hverdagen er. For slikt får man dypere forståelse for, når man ikke lenger har den. – Det jeg drømmer om, det eneste jeg drømmer om, er å få oppleve en dag som andre mennesker ikke husker en gang. Som bare er en torsdag eller onsdag. Jeg drømmer bare om en helt vanlig dag hvor jeg kan ta på meg klær og bare sitte og ikke være så svimmel. Bare være og ikke gjøre noen ting. Det er så mange gleder i løpet av en dag som ingen husker, fortalte hun med gråten i halsen i podkasten før sommeren. Koht minner oss på å sette pris på gleden ved de små ting. Ting vi vanligvis tar for gitt når vi er friske: Å kunne ta seg en dusj og kle på seg selv. Å gå en tur i frisk luft. Å kunne gå til butikken og kjøpe druer og klementiner. Å kunne ta en kaffe med kona Pernille. Å gi henne en klem. Å få feire jul omgitt av de du er glad i. – Jeg har alltid kjent sterk livsglede, men jeg har aldri kjent så lyst til å leve som nå, skrev Koht fra rommet sitt på Sunnaas Sykehus i høst. Det har blitt et mantra nå. «Jeg vil så gjerne leve!» Livsgleden og livsmotet kan vi alle lære noe av. Lenge leve Christine Koht.
VG-leserne har kåret Christine Koht til Årets Navn. Det er så velfortjent. Lenge leve Christine Koht!