Ekstremismens stemme
I mai 1975, fikk nynazistene i organisasjonen Nasjonal Ungdomsfylking (NUF), sitt store mediegjennombrudd. Da slapp organisasjonenes leder og talsmenn til i det direktesendte tv-programmet «På sparket» i NRK. Samtidig med at direktesendingen gikk av stabelen i studio, brøytet en gjeng demonstranter seg gjennom resepsjonen i NRK og tok seg inn i bygningen for å stoppe programmet. De nådde aldri frem før det hele var over, men de oppnådde i hvert fall å få innført nye, etter datiden voldsomme sikkerhetstiltak i rikskringkastingen. Det er vanskelig å beskrive det inntrykket disse unge, velkledde og veltalende nazistene gjorde på Norge anno 1975. NRK var den eneste norske tv-kanalen den gang. Det var den eneste radiokanalen også. Omtrent alle nordmenn som så på tv denne kvelden, så programmet hvor de tre brautet seg, dels med en forsøksvis stueren «nasjonalisme», dels med skremmende historier (som senere viste seg å være bløff) om organisert våpentrening og overvåking av politiske motstandere i fagforeningene de var medlem av. Det var fortsatt bare 30 år siden krigen, foreldregenerasjonen i Norge hadde selv kjent nazismen på kroppen. Debatten etterpå gikk langs to linjer. Demonstrantene som hadde prøvd å stoppe sendingen krevde at man skulle forby nazistene å organisere seg og å stille til valg. De mer sindige mente at nynazistene skulle ties i hjel. Hvilken effekt hadde programmet? Jeg var fjorten år, og de aller, aller fleste av oss reagerte med avsky. Plutselig virket nazismen, som bare hadde vært et spøkelse inntil da, som en helt konkret trussel. Det virket mobiliserende for en rekke ungdomsgrupper. Men for noen ganske få, virket nynazismen mørk og forlokkende. Vi så dem på hjørnet ved Høyres Hus i Oslo hver 1. mai i årene som fulgte: Unge, sinte menn med svarte blikk. I 1979 kastet en av dem en bombe inn i toget, og kvestet en mann alvorlig. I 1981 ble to unge menn henrettet med maskingevær på en øde vei på Hadeland av to andre nynazister, etter pengekrangel om et våpentyveri. Nynazismen var en liten, men helt konkret, voldelig trussel. Den vedvarte med varierende styrke helt frem til Benjamindrapet på Holmlia i 2001. Helgens VG-intervju med Ubaydullah Hussain i organisasjonen «Profetens Ummah», har vakt til dels sterke reaksjoner. Noen mener vi har gitt ham en talerstol hvor han i for sto grad uimotsagt har fått legge frem sitt ekstreme budskap. Andre føler seg krenket fordi han hevder at «de fleste muslimer Norge støtter en islamsk stat», underforstått av den typen terrorregime som ISIL er i ferd med å innføre i Nord Irak. Det er bra at folk reagerer, og den debatten som har gått både i avisspaltene og i sosiale medier de siste dagene etter intervjuet, er utelukkende av det gode. Selvfølgelig oppleves det krenkende for muslimer når Ubaydullah Hussain gjør dem til gissel for sine standpunkt. Men det er nyttig for norsk samfunnsdebatt at forskjellene klargjøres, høyt og tydelig. For Hussain sier det samme som de mest islamofobe profetene. Islam er bare en ting. Religionen kan bare tolkes på en måte, en bokstavtro lesing av lover fra den arabiske halvøya på 600-tallet. Alt annet er svik, frafall og forbrytelser, i ytterste konsekvens skal det straffes med døden. Det mener Ubaydullah Hussain og det mener Fjordman. Og i alt for stor grad har dette synet fått sjanghaie debatten de siste tretten årene. En debatt som ikke først og fremst har foregått på VGs forsider og i TV 2s nyhetssendinger, men i en rekke kanaler som ikke en gang var på idéstadiet da nynazistene satt med rene dressjakker og velpleide barter i NRK-studio og sammenlignet «negere» og «krøplinger». For den gang var det faktisk mulig å tie om ekstremismen. Hadde NRK og de største avisene gått sammen om å blokkere omtale av dem, hadde de måttet søke seg oppmerksomhet på andre måter. Det er all mulig grunn til å tro at de ville ha funnet en løsning på den utfordringen. Dagens ekstremister rekrutteres ikke via de store mediekanalene, eller «Lame Stream Media» som det kalles i ytterkantene. De rekrutteres via nettet. De store medienes oppgave er å finne dem, identifisere dem, trekke dem frem i lyset, vise hvem de er og hva de står for. Det er ikke uten konsekvenser, men det er den eneste farbare vei for en fri og uavhengig journalistikk.
Finnes det noen eksempler i verden på at voldelige ekstremister har latt seg tie i hjel?