Hva følger med på lasset?
Selvsagt må det samarbeides i norsk politikk. Vi har ikke et system som i Storbritannia, der hensikten er at den som vinner valget skal få banke gjennom eget syn mest mulig effektivt. I Norge er grunntanken at ulike stemmer skal høres, med et visst forhold mellom oppslutning og innflytelse, fordi samfunnet er for komplekst til å passe inn i et «to- eller fåpartisystem». Men jammen meg er det også ulemper ved at det må landes så kunstige konstruksjoner for å få en regjering som flyter sånn noenlunde. Én av disse er at velgerne må leve med at partiet de velger å stemme på, må strekke seg innmari langt fra eget kjerneståsted, i samarbeidets navn. Hva gjør dette med den politiske interessen, for eksempel hos de unge? Går du i kiosken for å kjøpe en softis, har du rimelig klare forventninger til hvordan den skal smake. Noen ganger renner isen litt mer enn andre, og det er ulike grader av hvor sprø kjeksen er, men du vet hva du har valgt å bruke pengene på. Sånn er det i mindre grad med stemmeseddelen. Velger du å stemme Venstre, er du neppe særlig begeistret for Fremskrittspartiet. Men du må belage deg på at en stemme til Trine Skei Grande på et vis også kan bli en stemme til Sylvi Listhaugs maktposisjon. Stemmer du Arbeiderpartiet, kan du i utgangspunktet være riktig så urban og internasjonalt orientert. Men du risikerer å måtte godta at stemmen din legges i potten til en politikk, som blir mer distriktsfokusert og mindre Europa-vennlig jo sterkere Senterpartiet blir etter valget. Og så videre. Det er strengt tatt lenge siden maktforholdene i norsk politikk dannet grunnlag for partnerskap av det naturlige slaget: Slitasjen var uunngåelig for det rødgrønne regjeringsprosjektet, til tross for at de hadde flertall i Stortinget, nettopp på grunn av forskjellene mellom partiene. Høyre og Fremskrittspartiet er ikke akkurat siamesiske politikk-tvillinger, og det er faktisk en statsministerprestasjon av dimensjoner at Erna Solberg har klart å holde samarbeidet, som forutsetter støtte fra Venstre og KrF, på en såpass stø kurs som hun har evnet. Foran dette valget har begge statsministerkandidatene en utfordring med hva som vil følge med på regjeringslasset. Og det er heller ikke lett for partiene som er aktuelle for lillebrorrollen å finne balansen mellom egenart og gevinsten av samarbeid: • Knut Arild Hareide har uttalt at Kristelig Folkepartis sjel ikke er avhengig av høyre- eller venstresiden, men for den som vurderer å stemme på ham er det neppe irrelevant hvordan partiet ender med å posisjonere seg. • SV sliter fortsatt med å slikke oppslutningssårene som fulgte med årene i den rødgrønne regjeringen. Hvordan vil en Støre-regjering slå ut for Audun Lysbakken? • Trine Skei Grande sliter mot sperregrensen, og har ingen enkel jobb med å selge inn at gjennomslaget i enkeltsaker er tilstrekkelig til å oppveie for rollen som Frp-støttespiller. • For Fremskrittspartiet er regjeringslivet et evig dilemma mellom behovene til kjernevelgere og hensynet til samarbeidet med de tre andre partiene. Hvordan skal de balansere ansvarlighet og rabulisme dersom valgresultatet åpner for at de kan forbli i posisjon? • Jonas Gahr Støre har vært tydelig på at han ikke går i regjering med Rødt eller Miljøpartiet De Grønne, og uttalte at det er «av respekt for forskjellene i politikken og for deres og våre velgere». Det er bra. Men det utelukker jo ikke at de kan ende med å få innflytelse. Jo flere hensyn han må ta, desto vanskeligere blir det for en statsministerkandidat som er blitt beskyldt for utydelighet i opposisjon, å vise stødighet og handlekraft om han får makten. Her står vi. I en tid der partiene er uenige om mye, men der noen blir nødt til å søke sammen på et eller annet vis. Og er det én ting alle partiene er enige om, er det viktigheten av at folk faktisk stemmer 11. september. Normalt dropper mer enn 1 av 5 å gjøre dette. Det skyldes en hel rekke faktorer, men en av årsakene kan være at det oppleves desillusjonerende om forskjellen på det partiene sier og det de gjør blir altfor stor. Bestiller du sjokoladestrø på softisen, og får servert tutti frutti, kan det bli en stund til du går i kiosken neste gang. .
Kommentar Hvor mange kompromiss-kameler kan partiene svelge før de havner i alvorlig trøbbel med egen velgermasse? Hvor mange kompromiss-kameler kan partiene svelge før de havner i alvorlig trøbbel med egen velgermasse?