Den skotske Sherlock
Det er i år 140 år siden den berømte detektiven åpnet privat, rådgivende praksis. De fleste vil stedfeste hans gjerning til den ikoniske London-adressen 221b Baker Street. Mange vil sågar vite at han etter kalamitetene rundt professor Presbury – gjenfortalt av Holmes’ biograf, Dr. John H. Watson i kapitlet «Den krypende mann» – flyttet til et småbruk i Sussex, for å vie sin oppmerksomhet til birøkt og filosofi. Så er det 125 år siden Arthur Conan Doyle beskrev hvordan han hadde tatt livet av Sherlock Holmes, ved å styrte ham ut i et fossefall ved Meiringen i Sveits. (Strengt tatt kom tilståelsen i desember 1893, men i boken er 1894 trykt som utgivelsesår.) I 1905 innrømmet han at det hele hadde vært spill for galleriet. les ogsåOg for å ta en milepæl til: Det er 40 år siden vår fremste Sherlock Holmes-ekspert, Nils Nordberg, møysommelig hadde ferdigredigert Dr. Watsons manuskripter (og noen av Conan Doyle) på norsk, og kunne presentere de komplette krøniker, i ni bind. Hva dette har med Edinburghs krav på mesterdetektiven og forståelsen av Sherlock Holmes som et skotsk anliggende? Vel, alt, faktisk.Her på Dean Cemetery, en viktoriansk gravlund av betydelig betydning for skotsk selvfølelse, står et stort steinkors. Under dette hviler støvet av deduksjonens mester. Sherlock Holmes’ skaper, Sir Arthur Conan Doyle, kom til verden i Edinburgh for 160 år siden. I fødebyen tok han også sin legeutdannelse. En av lærerne på medisinstudiet, kirurgen Joseph Bell, skulle bli avgjørende for verdenslitteraturen. Bell hadde utviklet sin egen pedagogiske metode, hvor metoden ble en sentral del av undervisningens innhold: Deduksjon var ingen medisinsk disiplin, men Joseph Bell viste hvordan man kunne benytte dette grepet fra filosofien til å sirkle inn diagnoser ved å resonnere ut fra gitte premisser og slutte logiske konklusjoner. les ogsåFor å vise viktigheten av alminnelig observasjon i en slik prosess, ble vilt fremmede hentet inn i klasserommet. Ved kun å betrakte denne personen spasere over gulvet, hilse, og se hvordan vedkommende fant seg til rette på en stol, var Joseph Bell i stand til å fortelle hvor han eller hun kom fra, avsløre yrkesbakgrunn og sivilstatus, samt tidligere og nåværende helsetilstand. Lesere som har dedusert det ovenstående, har for lengst fattet hvor dette leder hen. Men for å ta det med teskje: Fra puben The Conan Doyle, beliggende rett ved skotske katolikkers hovedkirke, Mariakatedralen, er det utsyn til forfatterens fødested. Der hans barndomshjem engang sto, er det nå en heslig rundkjøring, og dagens bystyre forbanner sine forgjengere for raseringen. Det er en historie som gjentar seg, dessverre. les ogsåPå The Conan Doyle finnes et fillete eksemplar av Sir Arthurs memoarer. Her rekapitulerer han en vanskelig oppvekst med alkoholisert og voldelig far, men også sin lykkelige tid på universitetet, der han ble Joseph Bells assistent. Han skriver at det en dag banket på døren, og en ukjent mann steg inn. «Så De har altså vært i militæret, nettopp dimittert?», bemerket Bell. «Aye, Sir», svarte mannen overrasket. «Highland-regimentet. Underoffiser?», fortsatte han. «Aye, Sir.» «Stasjonert på Barbados?» «Aye, Sir.» Så forklarte Bell med sin litt oppskrudde stemme: «Mannen opptrådte respektfullt, men tok ikke av seg hodeplagget. De gjør ikke det i Hæren, men han ville gjort det automatisk om han hadde vært sivilist lenge. Han har et anstrøk av autoritet, og er opplagt skotsk. Han lider øyensynlig av elefantsyke, som er en vestindisk tropesykdom.» les ogsåDette er jo som å høre Sherlock Holmes. Og når Doyle beskriver Joseph Bell som høy, tynn, med «ørnefjes» og en «haukenese som ga hele hans kontrafei et uttrykk av oppvakthet og besluttsomhet», er det som å se Sherlock Holmes. Da Sherlock Holmes dukket opp første gang i «En studie i rødt», fikk forfatteren et brev fra kollegaen Robert Louis Stevenson som også hadde studert under Bell: «Mine komplimenter [...] kan dette være min gamle venn Joe?» Rundt forrige århundreskifte hadde Joseph Bell og Sherlock Holmes parallelle karrierer; begge oppklarte kompliserte mordgåter, begge spisset sine deduktive kompetanseområder, begge ble konsultert av Scotland Yard når byråets egne detektiver sto fast, og begge figurerte i pressen. Det er på det rene at faktiske saker, reelle resonnementer og autentisk dialog fant veien fra Joseph Bells virke som rettsmedisiner til Sherlock Holmes-universet. Og noe gikk muligens den andre veien. Det finnes fotografier av den godt voksne Bell der han poserer i klassisk Sherlock-mundur; deerstalker-lue og Invernesskappe, gevanter det strengt tatt ikke finnes spor av i Dr. Watsons nedtegnelser, penneført av Arthur Conan Doyle. Ikke dette hørerøret av en merskumspipe heller. Konfeksjonen er et produkt av den første og mest kjente Holmes-tegneren Sidney Pagets illustrasjoner i Strand Magazine, det ble rundt 350 av dem, og pipen skyldes skuespilleren William Gillettes behov for en signatur-rekvisitt gjennom 4457 opptredener i skuespillet Sherlock Holmes. Dr. Joseph Bell var den første som brukte obduksjon til å løse en kriminalsak. Han spesialiserte seg innen kjemi, toksikologi, patologi og håndskriftanalyse for å utvikle vitenskapelige metoder som kunne brukes i etterforskning og senere bevisførsel i straffesaker. Slik foregrep han kriminalteknikk lenge før det var oppfunnet som egen disiplin. Og slik satte han også en standard, rettere sagt Standarden, for en ny genre: kriminallitteraturen. les ogsåMens Joseph Bell ved sin død ble skrevet inn i den store glemmeboken, har Sherlock Holmes levd videre gjennom Doyles originale fortellinger, nyskrevne historier, nærmere 200 spillefilmer, mer enn 150 ulike TV-serier, tegneserier, teaterstykker og over tusen radioteaterepisoder. Listen over allehånde adapsjoner og Sherlock-relaterte produksjoner passerte 25 000 ulike varianter i 1995. Arthur Conan Doyle la aldri skjul på at han hadde modellert sin fiksjonshelt etter en faktisk person, og at mesterdetektivens briljante intellekt og nærmest overmenneskelige evner hadde sitt virkelige sidestykke av kjøtt og blod. Sherlock Holmes lever i dag fordi han var spill levende i sin samtid. Det er elementært. * * * PS! For ordens skyld – det elementære er ikke fullt så elementært; ifølge fasit, som er Arthur Conan Doyles manuskripter, sier ikke Sherlock Holmes «elementary» mer enn fire ganger. «My dear Watson» langt oftere. Men sikre kilder i Baker Street Irregulars har regnet ut at Holmes aldri, noen gang, ytrer den hevdvunne frasen i én og samme setning. I Ted Bergmans essay «Vær så snill å si at Sherlock Holmes er til» («Redselen i Deptford», red. Nils Sigerson Nordberg, 1979), fremkommer det at de to uttrykkene ikke på noe sted hos Doyle ytres med et mindre mellomrom enn 48 ord. (Se for øvrig denne Holmes-klassikeren med John Cleese, fra 38:30)
Mytene om Sherlock Holmes er mange. Den mest seiglivede er at han aldri har levd.