Plateanmeldelse: Bruce Springsteen – «Western Stars»: Festlige verdier
«Hitch Hikin’». «The Wayfarer». «Tucson Train». Dette er titlene på de tre første låtene på Bruce Springsteens nittende studioalbum, «Western Stars». Det er med andre ord liten grunn til å tro at The Boss har gitt slipp på favorittfetisjene sine – transport og flukt – siden sist. Når det likevel spores noe nytt i Springsteens univers, handler det mer om lydbilde og instrumentering enn livsfølelse. Her vender han tilbake til sine formative år som amerikansk musikkentusiast på 60-tallet, med all påvirkning det innebærer fra romantisk, elegant og dyp popmusikk. Og strykere, da – langt mer prominent plassert i øret enn vanlig. Åpningssporet, tidligere nevnte «Hitch Hikin’», ville vært en bagatellmessig låt i nær sagt hvilken som helst låtskriverkarriere. Men derfra og ut drar det seg til. Herlige «The Wayfarer» vekker til live imaginære minner om en amerikansk landevei, mens tittelsporet perfekt innkapsler hva en god låt med denne fyren kan innebære av nærhet og gjenkjennelse. Det samme må sies om flere av de storslåtte sporene mot slutten. «There Goes My Miracle», på den annen side, viser nye og nakne takter fra vokalisten Springsteen. Så er det også øyeblikk her som er direkte kjedelige. «Tucson Train» høres mest av alt ut som en tannløs coverversjon av en middels Bruce-melodi, mens «Walk of Life»-via-Tijuana-slentrende «Sleepy Joe’s Café» knapt kan kalles en låt i det hele tatt. Det er imidlertid vanskelig å se hvem som skulle forvalte denne spesifikke typen americana bedre enn Springsteen akkurat nå. De fleste av «utfordrerne» er døde (Tom Petty), tilsynelatende uinteresserte (Neil Young) eller på en evigvarende turné (Bob Dylan). Desto større grunn til å sette pris på vår mann fra New Jersey. Samt holde pusten for mesterverket han meget vel fortsatt kan ha i seg. BESTE LÅT: «Western Stars»
Et lystbetont, lettbeint og gledelig gjenhør med den siste store amerikanske trubaduren.