Det lykkelige KrF-valget
FREDRIK MELLEM, leder i Oslo Arbeidersamfunn Den første gangen jeg hørte en partifelle mene at Arbeiderpartiet og KrF burde regjere sammen, var da jeg satt i styret for Vest-Agder Arbeiderparti på 1990-tallet. Det er ingen overdrivelse å si at dette både traff meg og gjorde vondt i solar plexus. Jeg har samme holdning til og forståelse av dette i dag som den gangen, bare med enda sterkere overbevisning. La meg understreke at jeg har absolutt ingenting imot at Arbeiderpartiet og KrF finner sammen i lokalpolitikken. Tvert imot. SV, MDG, Senterpartiet, KrF og Venstre er alle naturlige og helt vanlige samarbeidspartnere for Arbeiderpartiet i lokalpolitikken. Under mer spesielle lokalpolitiske forhold kan også andre partier komme med i betraktningen. Dette overlater vi til lokalpolitikken å finne ut av. Sånn bør det også fortsette. Når det gjelder KrF, er det dessuten sånn at nesten alle politikkområder som gir problemer i forholdet til Arbeiderpartiet, tilhører den rikspolitiske sfæren og ikke den lokalpolitiske. Av mange grunner, som hver for seg burde være gode nok, er likevel et regjeringssamarbeid mellom Arbeiderpartiet og KrF en helt usedvanlig dårlig idé. For det første: Det er vanskelig å se for seg at et slikt samarbeid kan komme i stand uten at Arbeiderpartiet vil måtte inngå kompromisser vi burde forstå at vi ikke bør inngå. Det ville neppe kommet på tale med noen tilbakeskritt i abortlovgivningen, men i likestillings- og familiepolitikken for øvrig er det er stor fare for at det ville blitt stillstand og reformpause. I verste fall enkelte tilbakeskritt, som ville være ukledelige for et progressivt reformparti som Arbeiderpartiet. Mitt parti har da også en litt beklagelig tendens til å undervurdere betydningen av immateriell politikk. Det kan ikke sies om KrF. For det andre: Om vi skulle legge alle slike rent partipolitiske forhold til side, fremstår det fortsatt som en svært dårlig idé. Nesten alle valg i nesten alle demokratier er jevne valg. Det tilhører demokratiets iboende natur at det normalt vil utvikle seg opp mot 50 prosent oppslutning rundt to hovedalternativer. Dette gjelder uavhengig av valgsystem, partiflora og antall partier på hver side av midtstreken. Om et parti skifter side, kan det selvsagt få stor betydning der og da – men effekten vil vannes ut ganske raskt gjennom demokratiets naturlige virkemåte. Nå er det jo ikke alle politikere som er tynget ned av for mye langsiktig tenkning. Jeg er derfor bare moderat overrasket når jeg hører enkelte av mine partifeller, med begeistring uttrykke at: «Vi kan jo få et helt nytt KrF, med en helt ny velgerbase!» Ja – det er i grunnen akkurat dette som gir grunn til bekymring. Det er vanskelig å se – fra mitt ståsted – hva som skulle være så attraktivt ved at «unge gladkristne» som i dag stemmer Arbeiderpartiet og Senterpartiet, plutselig skulle få grunn til å se på KrF i et nytt og bedre lys. Det blir ikke lystigere når vi legger til at Arbeiderpartiet helt åpenbart også ville kommet til å blø i den andre enden. Vi har tross alt svært mange velgere, medlemmer og tillitsvalgte som ikke kan utstå tanken på et regjeringssamarbeid mellom Arbeiderpartiet og KrF. Spørsmålet har heller aldri blitt ordentlig behandlet i våre organer. Nå som det derimot er slått fast at KrF forblir på borgerlig banehalvdel, kan kanskje KrF ha utsikter til å få tilbake noen «gamle mørkemenn» de har lånt ut til Frp. Samtidig er utilfredse KrF-velgere nå hjertelig velkommen til å snuse på partier på venstresiden. Dette er jo en på alle mulige måter mer attraktiv ordning – sett fra ståstedet til en sosialdemokrat. For det tredje: Arbeiderpartiet har, frem til valget i 2017, alltid hatt den fordel at det har vært færre partier å dele stemmene med på vår banehalvdel enn på borgerlig banehalvdel. Dette er da også en av årsakene til at vi selv ved våre dårlige valg, har klart å beholde posisjonen som landets største parti. Om vi skulle fått KrF over på vår side nå, ville det ikke bare innebære mye politisk ubehag – det ville også innebære en situasjon med seks partier på vår side og bare tre partier på borgerlig side. Arbeiderpartiet ville fått enda et staur å bære – og Høyre ville fått svært gode utsikter til å vinne posisjonen som landets største parti. Vi må anta at KrF ikke vil ledes inn i fristelse til å gjenta denne prosessen de neste 20 årene. Det er derfor grunn til å håpe at det nå er satt et endelig og lykksalig punktum, for en diskusjon som lenge har pågått i kroker og kriker, både i Arbeiderpartiet og KrF. Det har nå vært mer enn nok usikkerhet rundt hvem Arbeiderpartiet skal og ikke skal samarbeide sånn eller slik med. Nå tror jeg vi i Arbeiderpartiet vil ha godt av å fokusere på å utvikle ny og god – og egen politikk. Samtidig bør vi ikke etterlate noen videre tvil om at det er SV og Senterpartiet som er våre aktuelle samarbeidspartnere.
I tydelig kontrast til Høyre, har vi i Arbeiderpartiet sittet ganske stille mens KrF har holdt på med sin skjebnedebatt. Det har vært klokt. Nå må det imidlertid være rom for å lufte ut litt – også for oss.