Leter vi etter rasisme?
KAMZY GUNARATNAM, varaordfører i Oslo og nestleder i Oslo Arbeiderparti Så var det på an igjen. Et teaterstykke som få kjenner innholdet til – og enda færre har sett – skaper sterke reaksjoner. Elevene på Stovner videregående skole, hvorav over 95 prosent av dem har minoritetsbakgrunn, har nå blitt stemplet som rasister for å skape humor rundt egen flerkultur. Selv om det i seg selv er nærmest komisk, er det samtidig et grovt overtramp på deres ytringsfrihet og en form for sosial kontroll som kan gjøre det vanskeligere å utøve sin ytringsfrihet som person med minoritetsbakgrunn. I mange år har Stovnerrevyen vært nede, men takket være Shabana Rehman fra organisasjonen Født fri og komikeren Zahid Ali, har Stovner videregående skole nå stablet den opp på beina igjen. Som varaordfører i Oslo, ble jeg i høst spurt om å være «høye beskytter» for Stovnerrevyen. Om tittelen er noe pretensiøs, er jobbeskrivelsen veldig enkel – å heie på ungdom som ønsker å utfolde sin kunstneriske frihet for å bidra til et skolefellesskap der ideer og talenter kommer frem. Jeg har selv sett stykket, så hva er det egentlig som skjedde? Blant de mange sketsjene kunne elevene by på «Frp sin østkantsafari», Bollywood-dans og et machete-oppgjør. De tullet med penger til russetiden, hvorvidt hijab er et fritt valg, «10 turvettregler på Stovner» og raseprofilering hos politiet. For å illustrere hvordan politiet jobber med å skape gode relasjoner til ungdommen, kom en hvit politikvinne på et tidspunkt ut på scenen. Hun hadde malt seg mørk i ansiktet og brukte lokal slang for å få innpass blant elevene. Det at noen faktisk kaller dette for rasistisk bruk av «black face» – og ikke en parodi på hvordan politiet ønsker å bli kjent med de unge på Stovner – er kun forståelig dersom en selv ikke har sett stykket. Jeg var på premieren sammen med kronprinsparet, elevrådsleder og rektor på Stovner videregående skole, skolebyråd Inga Marte Thorkildsen (SV) og bydelsutvalgsleder på Stovner Rashid Nawaz (Ap) blant mange flere. Etter forestillingen var vi opptatt av én ting, å gratulere og heie på ungdommen. For forestillingen var ikke bare kreativ og full av talenter. Ungdommen var så utrolig modige – de skapte faktisk satire. Kritikken elevene nå møter både av medelever og på sosiale medier kommer i kjølvannet av et kanskje enda mer kjent teaterstykke – Black Box sitt «Ways of seeing». Mens Black Box ble kritisert av høyresiden, har Stovnerrevyen nå blitt kritisert av ytre venstre og av konservative muslimer. Det er lov å ha sterke meninger knyttet til både Stovnerrevyen og Black Box – selv om en ikke har sett stykkene selv. Men hver og en bør spørre seg selv: Dersom vi skulle satt følelsene vi har rundt teaterstykkene inn i et system, ville vi da klart å finne noen felles kjøreregler, eller blir det for vilkårlig? Dersom du liker det ene teaterstykket, men ikke det andre, hvordan rasjonaliserer du da disse følelsene? For det er ingen som bestrider dine og mine følelser, men regler for ytringsfrihet må baseres på fornuft. Og hvis regler ikke kan være universelle og gjelde alle – blir ikke det da diskriminering? Vi mennesker er forskjellige og vi reagerer ulikt. Som politiker er jeg opptatt av å påpeke rasisme og muslimhets når det faktisk finner sted. Samtidig er jeg også innstilt på å ta folk i beste mening. Det ene handler om å slå ned på noe som er ulovlig, det andre handler om hvordan vi som ledere best kan få samfunnet med oss ved å være nysgjerrige, spørrende og ikke-dømmende. Det jeg blant annet opplever er at jeg ikke kan uttale meg om noe som angår muslimer i Norge, fordi jeg ikke er en muslim i Norge selv. En slik identitetspolitikk hører ikke hjemme i dette landet. Det minst konstruktive vi kan foreta oss er å hisse opp stemningen. Dette kommer særlig fra mennesker som ikke har sett revyen og dermed ikke kan se ting i kontekst. Noen av dem har til og med fått tilbud om å få se opptak, men blankt avvist. Da kan jeg ikke dy meg og må nesten spørre: Leter vi etter rasisme med lukkede øyne og ører? Jeg er selv fra Groruddalen, men gikk på Oslo Handelsgymnasium. Både som elev og i årene etterpå har jeg ofte sett Handelsgymrevyen. Det er ikke få ganger de har parodiert seg selv. En satire skal kommentere den tiden en lever i, uansett hva den tiden skulle representere. På mange måter ble jeg bedre kjent med elevene på skolen fordi vi turte å ha lave skuldre rundt temaer som ellers er så betente, men sårt trengte å bli adressert. Jeg er takknemlig for det. Jeg takket ja til å være Stovnerrevyens høye beskytter for å heie. Men med blikkingen, stigmatiseringen og den sosiale kontrollen revyskaperne opplever av medelever på skolen og andre personer på nett i dag, lurer jeg nesten litt på om jeg faktisk må beskytte noe større enn revyen og elevene selv – deres egen rett til ytringsfrihet.
Når minoritetselever raljerer med seg selv og sitt lokalmiljø i en skolerevy for så å bli utskjelt for å være rasister, må jeg bare spørre: Leter vi etter rasisme med lupe?