Bebreiderbevegelsen og Kjeftelig Folkeparti
I 2013 dukker begrepet «snakke(r) Norge ned» opp nesten 200 ganger i norske nyhetssaker, viser et søk i arkivtjenesten Retriever. Beskyldningene om nedsnakk kom stort sett fra det daværende regjeringsparti Arbeiderpartiet. De mente Høyre fremstilte tilstandene i Norge, etter åtte år med rødgrønn regjering, på en overdrevent negativ måte. Debatten om debatten på sitt mest klassiske. Nå har begrepet dukket opp igjen. Også denne gangen fra et regjeringsparti. Statsminister Erna Solberg anklager Arbeiderpartiet for å overdrive elendighetsbeskrivelsen av norsk arbeidsledighet og de økonomiske utsiktene. Norske politikeres språklige fantasi er som kjent grenseløs. Tidligere denne uken var Aps Anniken Huitfeldt oppbrakt over at Høyre kjøpte annonseplass på søkemotoren Bing for å fortelle folk at Ap vil øke skattene. Og Høyres stortingsrepresentant Ingjerd Schou skrev på sin Facebook-side at Sp-leder Trygve Slagsvold Vedum satte «politikerrollen i et særlig dårlig lys» fordi han stilte statsministeren er frekt spørsmål i spørretimen. Nå trengte ikke Solberg hjelp fra Schou for å ta igjen. Vedum fikk et svar de gnistret av, og så ut som om han hadde blitt tatt med Felleskjøpsdressen godt ned på knærne foran naboens foringsautomat. Det var et stortingsøyeblikk som man sjelden ser. Temperatur, konflikt og nerve. Hvis man ikke så det, så var det ikke fordi lyset var dårlig. Den som ikke så at denne lille konfrontasjonen var engasjerende lider av politisk svaksyn. Norsk politikks store problem er at folk ikke bryr seg. Interessen for Donald Trump og det amerikanske valget i fjor kommer til å overgå interessen for vårt eget stortingsvalg til høsten. Ikke så rart. Hvis amerikansk politikk i våre dager er som freestyle motocross, der man hopper flere meter opp i luften, tar backflips og risikerer samtlige nakkevirvler for å underholde publikum, er norsk politikk tråsykling på inngjerdet område bane med ryggskinne og hjelm. På idealtid. Det er ikke egentlig så negativt. Det viser jo bare at Norge henger ganske godt sammen, at vi aksepterer hverandre og at vi har så mye å dele på at de fleste har det ganske godt. En av grunnene til det er at norske politikere i flere generasjoner har vært ganske gode til å ta vare på samfunnet vårt. De er stort sett skikkelige og samvittighetsfulle, og skulle de hatt en politisk husgud så ville det sikkert vært Angela Merkel. Men, politikk er kamp. Det må den være ellers har den ingen funksjon. Politikk er den fredelige måten å løse interessekonflikter på. Finnes det ingen synlige konflikter, så er det ikke så lett å skjønne hva man egentlig skal med politikk. Valgkamp og velgerfrieri må handle om noe mer enn å sikre sin egen komfortable plass på Stortinget eller i regjering. Det må handle om å gi folk et ønske om endring, til deres fordel, eller å unngå endring som slår negativt ut. Skal man få til det er man nesten nødt til å snakke om motstanderen. I politikk er det hverken skittent, uverdig eller pinlig. Det politiske beltestedet kan ikke være så høyt at beltehempene er helt oppe ved de høye skuldrene. Men mange norske politikere ser ut til å frykte konfrontasjon og kamp. De blir grøtete og utydelige. Rygger unna uenighet og direkte konfrontasjon. Snakker konfliktene ned og gjør dem utydelige. Da faller folk av. Noen forsøker å kamuflere sin egen konfliktvegring med påtatt slagferdighet. KrF-leder Knut Arild Hareide er den mest kjente. I og for seg kan han være morsom, men til tider minner han om en konfirmasjonsleirleder som har utnevnt seg selv til fast kveldsunderholder. Og etter å ha dekket noen valgkamper så tenker jeg at de politikerne som er mest opptatt av å være morsomme er de som egentlig mener minst. Noen ganger blir også politisk humor bare kleint. På Høyres instagramkonto kan man nå se kunnskapsminister Torbjørn Røe Isaksen foreta en «dab» i loop, eller fire rare bilder av Erna Solberg med vernehjelm. Det er «cringe», for å bruke et språk som jeg er sikker på at Høyres sosiale medier-eksperter behersker.
Kommentar Nå er det snart valgkamp. Da blir noen politikere sure, mens andre prøver å være morsomme. Jeg vet ikke hva som er verst. Nå er det snart valgkamp. Da blir noen politikere sure, mens andre prøver å være morsomme. Jeg vet ikke hva som er verst.