Jonas må få være Jonas
Send ditt innlegg tileller SMS med kodeord sidet til 2200 PETER HATLEBAKK, politisk rådgiver til byutviklingsbyråden i Bergen (Ap) VGs Frithjof Jacobsen mener at Jonas Gahr Støres «dager er talte» som Arbeiderpartiets leder. Det er en overfladisk analyse. Arbeiderpartiet spiser ikke sine ledere. Olof Palme, Trygve Bratteli, Gro, Jens – alle tapte de sine første valg. De var alle, som Jonas, svært dyktige og tillitvekkende statministeremner. De kom tilbake og vant. Partiet husker også at Jonas stod for det beste kommunestyrevalget Arbeiderpartiet har hatt i moderne tid. I denne valgkampen gjorde han gode debatter. Han sto rakt under press, både gjennom vårens medgang og sommerens motgang. Jacobsen overser også at det nåværende valget ikke er som Jens sitt nederlag i 2001: det ligner mer på Gros nederlag i 1985. Samtlige borgerlige partier gikk tilbake, og regjeringen har ikke lengre et trygt flertall. Fjorårets vanskelige budsjettforhandlinger demonstrerte at Erna Solberg hadde problemer med å samle alle fire borgerlige partier selv da ett av mellompartiene var nok til å sikre flertall på Stortinget. Arbeiderpartiets plikt nå er å være et tydelig regjeringsalternativ i en uklar parlamentarisk situasjon, og indre kjekling er ikke vår stil. Valgnederlaget er ikke så vanskelig å forklare. «It’s not the economy, stupid», selv om den østlandske konvensjonelle visdom allerede har stadfestet at Aps budskap om arbeid til alle ikke traff på grunn av konjunkturomslaget i vår. Men dette valget har skjedd under en annen skygge. Den internasjonale situasjonen er gruoppvekkende. Donald Trump og Nord-Korea som rasler med sablene, Vladimir Putin som plasserer soldater ved randstatenes grenser, nynazister som marsjerer i gatene i Charlottesville – og i Arendal. AP svevde høyt på meningsmålingene i januar da Donald Trump ble sverget inn. Så kom regionopprøret, Senterpartiets vekst, og en medievalgkamp om ulike regjeringskonstellasjoner og taktikkeri som tæret på AP. Da meningsmålinger hvor Rødt og MDG nærmet seg sperregrensen traff overskriftene, så venstresiden ikke lenger ut som en stødig klippe i stormen: derfor gikk folket nølende til en traust status quo. Kniper vi øynene nok sammen, ligner jo Erna Solberg tross alt litt på Angela Merkel. Jonas Gahr Støre eren sjelden fugl: han er av utdannelse både marineoffiser og forsker. Han er disiplinert, men utmerker seg ved en kapasitet for lange resonnementer. Jonas ble politisk aktiv først som voksen mann, og begynte sin ledergjerning i Arbeiderpartiet ved å skrive bok om tidens største utfordringer: klima og globale klasseforskjeller. Av temperament ligner Jonas pAå Trygve Bratteli og Olof Palme – og skiller seg kraftig fra andre nordiske statsministere i nyere tid. Jonas tar den borgerlige offentligheten på alvor og løfter takhøyden. Det er av det gode: hvem kan huske et Ap-landsmøte i et valgår med åpne debatter om flere politiske symbolsaker, fra K-en i KRLE-faget til konsekvensutredning av LoVeSe? Hele det norske aviskommentariatet gav høye poeng til Jonas som en dyktig debattant gjennom valgkampen. Han var åpenbart trent på debattformatene, kortslipt og tydelig. Disiplinerte stiløvelser: akkurat som han traff genren for presseuttalelser som utenriksminister og (etter litt tilpassing) som helseminister. De borgerlige spinndoktorenes «tåkefyrste», som med vitende og vilje drev demokratisk ledelse ved å presentere flersidige analytiske refleksjoner, ble skjult for verden. Jonas tilpasset seg «den moderne medievirkelighetens» behov for 15-sekunder lange snutter, i tråd med aviskommentatorers og presseanalytikeres konvensjonelle visdom, selv om det åpenbart ikke er hans måte. Les videre: Partikilder til VG: Dette var Aps syv tabber «Den moderne medievirkeligheten» er ikke en fast definert størrelse, og mediene er ansvarlige for reglene i den. Nordmennene er tross alt folket som oppfant «slow-TV»: Hvorfor valgte NRK og TV 2 korte, slagordpregede fjernsynsdebatter i stedet for et lengre format valgåret vi hadde Erna Solberg og Jonas Gahr Støre som statsministerkandidater? Om vi ikke akkurat behøver 1970-årenes stoppeklokker, hadde vi i det minste fortjent «Gro og Kåre»-formatet, en fremoverlent samtale, javel, men med god tid til å utforske politikkens innhold. Nordmennene ønsker ikke å etterligne amerikansk mediedemokrati, og derfor bør både norske medier og partienes kommunikasjonsrådgivere gi rom for de lange innleggene i den offentlige samtalen. Jonas sine kronikker om arbeidsmiljøloven og om klima er lysglimt fra den korte valgkampen. Jeg er usikker påom det mediale bunnpunktet var i sommer eller i forrige uke. Mesteparten av sommeren gikk med til innholdstom spekulasjon om ulike regjeringsalternativer. Så kom stormen av ulike meningsmålinger, som presset bort all substansiell politisk diskusjon til fordel for en fortelling om APs og sentrums fall – og MDGs og Rødts antatte vekst. I forrige uke trykket Bergens Tidende kollasjer av frisyrene til de ulike partilederne. Morgenbladet (!) har gitt spekulative guider til taktisk stemmegivning (som om det er lavere margin for utjevningsmandater enn for sistemandatene!). Alle de store avisene i Norge har på ulike tidspunkter trykket kommentarer, meningsmålinger, synsing og spekulasjon på forsidene i stedet for nyheter og genuin politikk. Valget vårt ble gjort til useriøs underholdning. Les også: Per Olav Ødegård – Det var økonomien, igjen Så: la Jonas være Jonas.Det fortjener demokratiet vårt. Ikke lag korte stiløvelser i munnhuggeri i tiden som kommer. Lag tøffe, kunnskapsbaserte utspørringer. Lag langdryge, substansielle fjernsynsdebatter mellom partilederne. Ikke gi Sylvi Listhaug 30 sekunder: gi henne 45 minutter på å forklare hva hun står for – og gi henne en tøff, kunnskapsbasert utspørring. Ikke hopp bukk over åpenbare viktige spørsmål – som spørsmål om fred og sikkerhet i en kompleks verden. Ikke kast bort tiden vår på saker om «politisk spill», hvem som intrigerer mot hvem: det kamuflerer bare de genuine interesse- og meningsbrytningene som politikken faktisk handler om.
Debatt Arbeiderpartiets reflekterte leder tilpasset seg medienes ønske om munnhuggeri og taktikkspekulasjoner. Det straffet seg i Donald Trumps år. Arbeiderpartiets reflekterte leder tilpasset seg medienes ønske om munnhuggeri og taktikkspekulasjoner. Det straffet seg i Donald Trumps år.