Plateanmeldelse: Ina Wroldsen – «Hex»
EP: POP Ina Wroldsen «Hex» (Syco/Sony) Snakker man om norske internasjonale produsent- og låtskriversuksesser, altså som i det mer kjedelige beskrivelsen «bakmenn», har de fleste opplistinger en tendens til å stoppe ved Stargate. Om man da ikke tilfeldigvis husker at en viss Idol-dommer visstnok hadde skrevet noen låter som etter hvert har gjort det ganske greit i land vi liker å sammenligne oss med. En forenkling, ja visst, men like fullt er ikke Ina Wroldsen blitt et navn husholdningen kommer først opp med i en tilfeldig kahoot. Etter at hun helt fortjent fikk Spellemannsprisens «Årets internasjonale suksess»-stipend (og vel så fortjent sendte pengene videre til Søndre Nordstrands bydelsfestival «Vær Stolt»), er hun her med ny karrierestart under eget navn. «Hex» i denne sammenhengen har ingenting med den matematiske betegnelsen for sekskant. Det hadde uansett vært et hakket for smart navn på en EP med fem låter. Derimot er vi over i et magisk trylleformular. Om man skulle tilkjenne denne ny-debuten noe magi, så må det være at den slutter på et høydepunkt, i motsetning til litt for mange andre tilsvarende utgivelser som blåser av det meste før låt to er ferdig. Her ender vi i den modne singelen av fjoråret, «Strongest». Før det er Wroldsen innom elektroniske dragninger som både kan minne om, sukk, Susanne Sundfør og Kate Bush i vokalstil. Sukket i forrige setning er både fordi man merker den åpenbare mangelen på referanser i slike settinger, og fordi Wroldsen legger seg tettere på andres uttrykk enn å virkelig utforske sitt eget uttrykk. Senere kan man se at hun både strekker seg mot Zara Larsson (som hun jo har skrevet låt for sammen med Clean Bandit) og ikke minst mot SIA. Det er låter som allerede har fått remikser for dansegulvet, og låter som burde fått det. Som EP er det mer skrudd sammen for stuelytting. Ikke minst den søkende «Mine». Men helheten bærer preg av å være låter som muligens ikke helt har nådd opp andre steder. Og som i alle fall kunne fått lov til å få mer egenart, slik det her legges i skjæringspunktet mellom tenåring og voksenpop på spesielt på den siste halvdelen av utgivelsen. Men aldri helt trekkes til noe eget og unikt. Som bevis på Wroldsens allerede veldokumenterte låtskriverteft og ekstreme stemmekapasitet (legg merke til det naturlige og nesten skummelt lettsindig leverte operaarie-refrenget på «Remember Me») er det derimot virkelig imponerende. BESTE LÅT: «Strongest» TOR MARTIN BØE
Norsk internasjonal suksess med fortryllende stemme – men litt for ordinære låter.