Konsertanmeldelse: Kjærlighet i Dybdahls tid
KONSERT: Thomas DybdahlDet følgende er helt sant: Allerede før konsertstart, står et par og kliner inne i på Spektrum scene. Det kan ha noe med at vi var på avrundingen av Valentines å gjøre. Jeg kommer tilbake til det. Det er uansett så lenge siden vi virkelieg har hørt fra Thomas Dybdahl (Lydverkets avslutningskonsert teller ikke), at man kan begynne å fundere på hva han holder på med. Det er 33-åringen selv tydeligvis enig i, for åpningshilsenen er hverken «hei» eller «god kveld» men den nesten unnskyldende «det var lenge siden». Så pakker han opp en kjappere og betraktelig mer utadvendt «The World Is My Oyster» før til det obligatoriske publikumsfrieriet i «Cecilia». Som takk åpner han for spørsmål: (Hvor er Silje Salomonsen? Hun spiller film. Husker du Lisa i København? Det hørtes veldig dodgy ut¿ Når kommer den nye plata? På sensommeren), spiller nye låter (én grei og én nesten strålende) og er generelt oppstemt og sprudlende underholdende. Fremdeles skjuler han svake låter bak nærperfekt håndverk, og han har en enda større henfallenhet til Chris Isaak-aktig souljazz. Dessuten krever siddisens langspillerformat rom, og visningstidene til Bylarm er alt for korte. Derfor spiller han også mye lenger enn en halvtime, faktisk nærmere en hel time. I løpet av den timen blir par forelsket rett foran meg. Jeg kan sverge på at minst fire par ikke kom samtidig, men forlot lokalet sammen. Så det virkelig interessante med Thomas Dybdahls konserter er hans nesten magiske egenskaper som musikalsk afrodisiakum. Eller var det bare Valentines? TOR MARTIN BØE
Dybdahl-konserter er mye mer effektive enn nettdating.