Norge trenger et digitalt grenseforsvar
Et offentlig utvalg ledet av Olav Lysne foreslår at all datatrafikk som passerer Norges grense skal lagres, slik at den under visse forutsetninger kan granskes og analyseres av Etterretningstjenesten. Forslaget betyr en omfattende utvidelse av Etterretningstjenestens adgang til overvåkning og analyse. Det er enorme mengder datatrafikk som passerer Norges grenser hvert døgn, mye av den er kommunikasjon mellom norske borgere i Norge, men som av tekniske årsaker går gjennom servere i utlandet. Har du lest denne? «Staten leser tankene dine» Å lagre disse datamengdene og gjøre dem tilgjengelig for en hemmelig tjeneste har betydelige personvernsutfordringer. Riktignok har alltid hemmelige tjenester kunnet overvåke kommunikasjon, men i moderne liv er det så mye informasjon som ligger i datatrafikk at tilgang til den innebærer en dyptgående inntrengning i privatlivet. Spesielt hvis flere trafikkstrømmer settes sammen, slik det fysisk sett vil være muligheter til med lagringen som Lysne-utvalget foreslår. Skal man kun skjele til personvern så er ikke forslaget akseptabelt. Men i spørsmål om etterretning og sikkerhet så kan man ikke ha et ensidig perspektiv. Den norske Etterretningstjenesten trenger tilgang til signaler og kommunikasjon for å gjøre jobben den er satt til. Mange av de alvorligste truslene mot Norge er i dag digitale. Kommunikasjonen mellom terrorgrupper og nordmenn skjer i datanettet. Radikalisering, påvirkningsoperasjoner, propaganda og dataangrep skjer i det digitale rom. Stenger man Etterretningstjenesten ute fra dette rommet så vil det ha konsekvenser. Kommentar: «Kildevern som privilegium» Norge bør derfor åpne for lagring av slike data, og gi tjenesten tilgang til opplysningene i visse tilfeller. Lysne-utvalget legger opp til en omfattende domstolskontroll, og en styrking av EOS-utvalget. Begge deler er avgjørende forutsetninger for at lagring kan tillates. Det bør også slås klart fast at disse lagrede dataene ikke under noen omstendighet skal gjøres tilgjengelige for andre formål enn bekjempelse av trusler mot rikets sikkerhet. I debatten om metoder og tilganger for hemmelige tjenester snakkes det ofte om tekniske hindre og kontrollmekanismer. Begge deler er viktige. Men, det aller viktigste er at de hemmelige tjenestene selv har høy integritet og en bevisst holdning til personvern og inngripende metoder. Les også: «Ikke sikkert storebror ser deg» Dette må gå gjennom organisasjonene helt fra toppen og ned til dem som faktisk utfører etterretningsarbeidet. Hvis vi ikke stoler på at våre hemmelige tjenester kan forvalte de fullmaktene samfunnet har gitt dem, så har vi et langt større problem enn selve fullmaktene.
Den norske Etterretningstjenesten trenger tilgang til signaler og kommunikasjon for å gjøre jobben den er satt til.