Fasade-millennials
Send ditt innlegg tileller SMS med kodeord sidet til 2200 IDA M. GILBERT, skribent og aldrende millennial SIAN O'HARA, skribent og aldrende millennial Nesten 2017 år og to døgn hadde passert etter at en fattig gutt ble født i en stall i Betlehem, for det var ikke plass til ham blant menneskene, da en ung dame kløv opp trappene ved et utested i de sørlandske dalstroka innafor og ropte mot venninnegjengen sin: – Rekk opp hånda, dere som har hatt en fin juuul! Et hoff av identiske unge damer rakte lydig opp hånda, mens de koret «Jaaaa!» med tilfjollet og plagsom høy pitch i stemmen. Hvis Jesus eller piken med svovelstikkene hadde stått der, hadde de neppe rakt opp hånden. Og det var nok også meningen, at de skulle ha tidd stille og fått understreket sitt utenforskap. Samme med dem fra dysfunksjonelle eller fattige familier, som millenniumsgenerasjon er full av. Eller den psykisk syke Scrooge i Charles Dickens’ klassiker Et juleeventyr. Dét gjorde imidlertid ikke den ene av oss undertegnede, som det gikk en fanden gjennom: – Jeg har ikke hatt en fin jul, for mamma sier at jeg har blitt tykk, hoiet hun. Etterfulgt av rungende taushet, piplet små og skadefro hvin ut av heiagjengflokken, mens usikre blikk ble utvekslet. Den andre av oss, samt et par andre som sto der, brast ut i latter av den absurde stemningen som oppsto ut av den uvelkomne kommentaren, mens klukkingen fra den andre siden hørtes mer og mer forvirret og tilkneppet ut. Idet vi ravet over isen litt senere, prøvde vi å analysere dette underlige, tidsferske fenomenet hvor ungjenta, i alderen hvor den voksnes uforbeholdne frihet nytes i kombinasjon med ungdommens komplette ansvarsløshet, hørtes ut som om hun var en 57 år gammel kransekakebakende dame og legger opp til åpen venninnekonkurranse i infam småborgerlighet. Eventuelt: en virkeliggjort lydversjon av en typisk Instagram-feed, hvor besynderlig fasadedyrking putrer av gårde, jevnt og trutt. – Hvem minte den jenta deg om? spurte den ene av oss den andre. – Hun minnet om Amanda, svarte den andre. – Å, fysj og fy. Amanda! Hvem er så Amanda? Vår barndoms skrekk som kanaliserte alle voksenverdier som vi foraktet, og som vi skannet jevnaldrende for. Mer om henne senere. I jul og påske, som i vestlig tradisjon har vært feiringen og begråtingen av henholdsvis fattigdom og utenforskap (jul), og viljen til opprør mot urettferdige autoriteter og mot en bevisstløs og til slutt drepende mobb (påske), går vår egen tidsånd i motsatt retning hva høytidsverdier angår. Selv om oppløpet til jul og påske, dvs. advent og Jesu førti dager lange ørkenvandring, merkes fremdeles med lillafargen; for faste og lidelse. Tradisjonelt inviterte disse periodene til mye selvpåført ubehag under mantraet jo mer au-au, jo bedre. Selvpisking i påskeprosesjoner forekommer fremdeles. Og mens botsgangen er det mest synlige aspektet ved øvelsen, har den selvpåførte innlevelsen i andres fysiske og psykiske smerte – og fattiges sult ved faste – i forsøk på å tvinge seg til ydmykhet overfor medmennesker som sliter, vært et mer uttalt motiv. Konkurranseelementet har imidlertid slått inn i lidelsesdyrkingen også, med ekshibisjonistisk korsfesting på Filippinene og internkappløp i selvkontroll og -pining blant sekteriske kristne, men den kan i det minste sies å være mer sympatisk anlagt enn de omkalfatrede, moderne høytidsverdiene som i hovedsak går ut på å nyte, konsumere og å minne andre folk om hva de mangler i livet sitt. Det er gjerne sosiale medier som får skylden for utviklingen, kanskje ufortjent; på tross av at selveksponeringen og synligheten inviterer til og tilrettelegger for narsissistisk konkurranse og kontinuerlig sammenligning med familie, venner og bekjente. Som eldst i den såkalte millenniumsgenerasjonen, født på begynnelsen av 1980-tallet og relativt dypt marinerte i sosiale medier i våre sen-formative år, burde vi forstått det yngre segmentet intuitivt. Men ofte er grøften imellom uoverstigelig; der vi var opprørske og hverken forventet eller ønsket et for nært forhold til foreldregenerasjonen, er dagens unge lydige og tilsynelatende klamme bestevenner med foreldrene sine. Vi dyrket en ungdomskultur som bejublet kunsten å ta igjen, enten med kjeften eller til nøds med never, føtter, tenner og negler, mens dagens unge fremstår som ubegripelig psykisk skjøre med den evinnelige sutringen og selverklærte offerrollen innen evig rekkevidde. For det å tre frivillig ut av prestasjonskulturen virker ikke som et levelig alternativ for dem, og med det gjør de seg selv til et nykapitalistisk mareritt av noen tilvirkede menneskebrikker hvis eneste mening her i livet er å passe inn i det velsmurte, samfunnsøkonomiske maskineriet for å bidra til at det blir enda mer finansielt produktivt. Om de opplever frihet til å velge alternative veier, er imidlertid et annet, ubesvart spørsmål. Og her kommer den skrekkinngytende filmkarakteren Amanda inn. I 90-tallskultfilmen Addams Family Values er hun den 13 år gamle Wednesday Addams’ motsats på sommerleir. Den dystre, gjenstridige, uforsonlige og kronisk negative, men likevel snille og kompromissløst sannhetssøkende Wednesday, vekker intenst og umiddelbart ubehag hos de fleste voksne, også hos de konkurranseorienterte og avstumpede leirlederne som tester barna daglig og gir dem diplomer for oppdragende prestasjoner. Amanda, derimot, hvis navn på latin betyr «hun som bør elskes», er en fiendtlig innstilt frøken og vanskelig å like, utenom for voksne som hun konstant ivrer etter å behage. Men i møte med jevnaldrende er hun usikker, evaluerende og dominant. Det eneste hun byr på, er uinteressante prestasjoner, prektige kjoler av gardinstoff og en drepende kjedelig flinkisfasade. Sommerleiren utgjør for øvrig et episk stykke barnefilm som bebuder fremtidige sosiale mediers verdier og tomme beundring, den intellektuelt lammende friluftslivfetisjen inkludert, mange år før de ble realitet. Wednesday begynner leiroppholdet med å drikke sprit rett fra flasken, mens faren hennes gjør narr av frisk luft og skog, lillebroren røyker sigar og moren irriterer seg over de andre barnas miljøvennlige smil, og Wednesday avslutter det ved å lede indianerne til krig i en Thanksgiving-teateroppsetning hvor opprørerbarna brenner ned nybyggernes hus og torturerer leirlederne. I dag ville Wednesday fått et kobbel med psykososiale diagnoser før hun var ferdig med barneskolen, og fremfor alt blitt gjenstand for det litt hårete begrepet «tidlig intervensjon», for å bli som prestasjonsjegeren Amanda. Hele den eksentriske familien Addams hadde blitt psykologmat. I likhet med intervensjoner for øvrig og andre utidige innblandinger hvor man forsøker å forandre folk og kulturer grunnleggende, kan man godt sette dette fenomenet inn i et større bilde også, og spørre hvor langt man skal gå i å tilpasse individet til samfunnet. Istedenfor motsatt vei, ved å senke den kollektive lista for toleranse mot alternative valg, væremåte og annerledeshet for øvrig, eller mer konkret: gi folk mer slack. Inntil da gir det også mening for ungdommer å vokte egen og venninners fasade i høytider så som i hverdagen; vernet blir en form for bisarr venneomsorg mot storsamfunnet som stadig evaluerer og tester dem fra alle vinkler for å sjekke om det er noe galt med dem, for så å håndtere dem som en formbar, potensielt produktiv masse i henhold til samfunnets bestilling. Og når man er engstelig og redd, blir som kjent uttrykket, logisk nok, tilsvarende fiendtlig og kaldt.
Debatt Ungjenta, i alderen hvor den voksnes uforbeholdne frihet nytes i kombinasjon med ungdommens komplette ansvarsløshet, hørtes ut som om hun var en 57 år gammel kransekakebakende dame. Ungjenta, i alderen hvor den voksnes uforbeholdne frihet nytes i kombinasjon med ungdommens komplette ansvarsløshet, hørtes ut som om hun var en 57 år gammel kransekakebakende dame.