Truls Dæhli om Fred Anton Maier: Derfor er han min største helt
Bakgrunn: Fred Anton Maier er død Som barn av femtitallet gikk jeg på skøyter. Lengdeløpsskøyter. De fleste på Hamar gjorde det den gangen, det var årlige skolemesterskap med flere hundre deltakere i hver klasse, ukentlige klubbløp med mange tilskuere som hadde egne stoppeklokker, og alle sammen levde i en naiv og deilig villfarelse om at det ikke fantes en sport som var større, finere og viktigere. De beste skøyteløperne var våre guder. Ikke bare fordi de gikk fort, vant og gjorde oss stolte. De satte verdensrekorder, hvilket betydde at de gikk fortest i hele verden, og det var så ubegripelig stort at beundringen vi bar på var grenseløs. Jeg klippet ut kornete bilder i sort-hvitt fra avisene og lagde min egen heltebok, og jeg var ikke alene. Lykken var aldri større enn da det ble trykket et bilde av Fred Anton Maier, helst i utgangen av siste sving, med det innerste beinet i fullt skyv, og det konsentrerte blikket rett fram. Det var noe majestetisk over Maier. Det var ingen som gikk på skøyer like flott som han. Dessuten hadde han alt en liten skøyteløper ved inngangen av 60-tallet så veldig ønsket seg, men ikke fikk. Den hvite djevelluen, den hvite høyhalsede genseren med rød og blå striper på kragen, blå trikot, alt sammen i det nye og moderne stoffet som het krepp og som ikke var å få fatt i noe sted utenfor Oslo, og slik representerte Fred Anton Maier på alle måter både det perfekte og det uoppnåelige. At han gikk på skøyter i en tid med hvite snøkanter i vakre buer på blank is, gjorde ham ikke mindre av en nasjonal helt. Utendørs skøyteidrett var vår vinter og vår sport, og det var de lange distansene som gjaldt. Jo lenger, jo bedre, og Fred Anton Maier var en imponerende skikkelse, høyreist og atletisk, som var blottet for hurtighet og lagd for det lange og seige. Han måtte ta igjen alt på den siste distansen, og det var da vi satt klare. Kunne han klare å ta inn 21,2 sekunder på 10 000 meter? Kunne det gå? Det gikk ikke hver gang, men ofte. Maier gikk gjerne jevnt de første rundene, begynte å spise et sekund eller halvannet per runde etter hvert, før dyret i ham våknet på de fem siste. Det var i disse magiske øyeblikkene, da han passerte på rundetider så gode at han spiste både tre, fire og fem sekunder, at Fred Anton Maier ble den store helten for alle som hørte på. Vi skjønte ikke at noen kunne gå så fort, men han gjorde det stadig vekk, og så var det noe med navnet også. For det var bare én som het Fred Anton Maier. Bare én i hele verden.
KOMMENTAR: Ingen blir større enn heltene fra barndommen. Det forklarer hvorfor jeg aldri får en større helt enn Fred Anton Maier.