Listhaugs lidelser
KETIL RAKNES, Stortingskandidat for Oslo SV I etterkant av valget i USA har det oppstått en debatt både i Norge og andre land om populisme og hvordan vi omtaler våre politiske motstandere. Nylig lanserte integreringsminister Sylvi Listhaug en blogg som er et skoleeksempel på hvordan man ikke bør omtale sine politiske motstandere dersom man ønsker en saklig politisk debatt. Listhaug om bloggkritikken: Er ikke Norges svar på Trump Listhaugs utgangpunkt er å lage en koselig blogg der hun skriver om sitt familieliv. Det er en sympatisk ide. Vi får vite at hun selv har hatt stor glede av permisjonsordningene og har hatt en mann som deltar mye hjemme. Likevel så bør mor være lenger hjemme med barnet sitt siden «jeg har vokst opp med tradisjonelle familieverdier og en hjemmeværende mor til jeg var 12 år. Det var fantastisk!». Underforstått, Listhaug vil kvitte seg med pappapermen slik at kvinner kan få en enda større andel av permisjonen.Men så bærer innlegget galt av sted. Vi får vite at det finnes en fiende der ute som er uenig med henne i dette. Fienden i permisjonskampen er en intern nasjonal fiende med ulike navn som «venstresiden», «feministeliten» og «ekspertene» som har det til felles at de elsker å bestemme over andre. Disse gjør også livet slitsomt for Listhaug som «er lei av at eliten skal fortelle folk flest hva som er riktig og galt». Selv ikke på toppen av det norske samfunnet slipper Listhaug unna «venstresiden», «feministeliten» og «ekspertene» som gjør livet hennes surt med sine egne meninger om likestilling og samliv. Til tross for at FrP sitter med barne og likestillingsministeren kan hun ikke slutte å tenke på «feministeliten» som tydeligvis er en mektig institusjon i det norske samfunnet. Det interessante med Listhaugs fiender er at de sjelden har navn eller meninger. Fiendene er obskure størrelser som «eliten», «godhetstyranner» eller hennes nyeste retoriske oppfinnelse «feministeliten». Vi får aldri vite hvem som tilhører denne eliten og hva de har gjort i som gjør henne så irritert. Listhaug dyrker narrativer og emosjoner og ikke saklig rasjonell debatt. Poenget er ikke hva folk har sagt eller ment, men følelsen som skapes av at det finnes noen andre der ute som tror de er bedre enn deg og har lyst til å bestemme over deg. Eller som hun selv skriver det «spesielt venstresiden med feministeliten tror de har definisjonsmakt på hva som er moralsk riktig og galt, og er fryktelig glad i å bestemme over oss» Dermed har Listhaug skapt et utgangspunkt for debatten der jeg som er tilhenger av pappapermen blir en representant for en undertrykkende mekanisme som er så kraftig at den krenker mennesker som er mye mektigere enn meg selv.Jeg har selv tre små barn og har i likhet med Listhaugs mann tilbrakt mye av de siste årene i permisjon. Jeg har full forståelse for at Listhaug har et annet syn på permisjonsordningen enn meg og vil fjerne hele pappakvoten. Jeg tror ikke jeg er noe bedre eller mer verdt enn andre mennesker fordi jeg er tilhenger av pappapermen. Men det jeg ikke kan akseptere jeg er en del av en «feministelite» som «elsker å bestemme over andre» bare fordi jeg er uenig Sylvi Listhaug i et ganske banalt politisk spørsmål. Kommentar: Skjønnheten og kosedyret Hvis hun føler seg krenket av meg og andre som mener at dagens permisjonsordninger har vært bra for både likestilling og samfunnsøkonomi i Norge så må jo den naturlige løsningen være at vi skal dempe oss og holde mer kjeft. Ellers blir det jo bare mer av at «eliten skal bestemme hva vi skal mene» De fleste demokratiteorier legger til grunn til at det må foregå en respektfull og meningsfull samtale i sentrum av et demokrati dersom det skal være mulig å ta legitime og fornuftige beslutninger. Det er vanskelig å se hvordan bloggen til Listhaug bidrar til dette.Men det kan jo hende jeg og Listhaug snakker forbi hverandre, så la meg derfor avslutte med å stille en av regjeringens mektigste statsråder to enkle spørsmål. 1. Er en statsråd en del av den norske eliten? 2. Du sa nylig til Dagens Næringsliv at «jeg er opptatt av å være saklig. Jeg angriper ikke mine motstandere på en negativ måte, men møter dem med saklige argumenter. Den retorikken er ikke lik Trump». Synes du at å karakterisere meningsmotstandere som en «feministelite» som «er fryktelig glad i å bestemme over oss» er i tråd med denne strategien? Det hadde vært fint om svaret ditt var saklig og ikke inneholdt en mengde nedsettende karakteristikker av meg selv og de andre som er uenig med deg.
Debatt Kan en statsråd være undertrykket? Sylvi Listhaug kan. Kan en statsråd være undertrykket? Sylvi Listhaug kan.