Da en nordmann tok Super Bowl med storm
Ikke noe lag var lengre unna å opptre i Super Bowl XLVII i New Orleans enn Kansas City Chiefs, noe som understrekes av at laget skal velge først av samtlige i den kommende NFL-draften i slutten av april. Kontrasten kunne med andre ord ikke vært større enn til da Super Bowl-sirkuset gjestet «The Big Easy» for første gang en januardag for 43 år siden. I historien om Kansas Citys uventende triumf mot Minnesota Vikings i Super Bowl IV, spilte en tidligere skihopper fra Fetsund i Akershus en sentral rolle. Jan Stenerud (70) var hopptalentet som reiste til Montana State University på et skistipend, som ble oppdaget ved en tilfeldighet mens han sparket en amerikansk fotball, og som endte som den foreløpig eneste rendyrkede kickeren i Pro Football Hall of Fame - trolig den største æren man kan oppnå i amerikansk idrett, og som kun er forbeholdt noen utvalgte få - 267 stykker gjennom historien. Noe av grunnen til nordmannens unike posisjon i USAs største og mest populære idrett daterer seg tilbake til 11. januar 1970. - Vi var et lag med mye talent og flere all-star-spillere. Dessuten hadde vi hadde en veldig god trener i Hank Stram. Det var et veteranlag med mye erfaring. Vi var selvsikre, for vi visste at vi var gode. Da vi kom inn mot Super Bowl var Vikings favoritter, og det likte vi. Det var en gunstig situasjon. Da kunne det være at det andre laget kanskje begynte å slappe av litte grann, mens vi ikke hadde noe å tape, men alt å vinne, sier Stenerud om opptakten til oppgjøret.Stedet er Tulane Stadium i New Orleans, og storfavorittene fra Minnesota, som startet med ballen, har gitt den tilbake til Kansas City, som har tatt seg så vidt over midtbanen. når hovedtrener Stram kaller på Stenerud på sidelinja for å forsøke seg på et field goal fra 48 yards, noe som nærmest var uhørt å i det hele tatt tenke på den gangen. - På den tiden var det uvanlig å sparke ballen så langt som det man gjør i dag, men jeg var i stand til det. Vikings fikk ballen først og hadde sjansen fra omtrent samme hold, men de valgte å punte i stedet. 48 yards var ikke langt, men det blåste ganske hardt den dagen, og gresmatta var ikke noe særlig, men vi var ikke i tvil om at vi skulle forsøke et field goal, og ballen gikk lett og langt igjennom stengene, forteller Stenerud til VG Nett på telefon fra USA. I bokutgivelsen «Super Bowl: The Game of Their Lives» fra 1997 forteller quarterback Len Dawson hvordan Minnesota-spillerne mistet mye av piffen da de så hva slags våpen Kansas City hadde til disposisjon. Det minnes også Stenerud. - Jeg husker overskriftene i en av de store avisene dagen etter der Carl Eller (defensvie end og hall of famer fra Minnesota Vikings) ble sitert på at «Stenerud psyket oss ut». Det begynte allerede med avsparket, da jeg sparket ballen ut av banen, så både de og vi visste at hvis vi kom oss fram til midtbanen, hadde vi sjansen til å score, siden målstolpene sto på «goal line» og ikke bak «end zone» som i dag, sier Stenerud.Han ble også minnet om hvordan motstanderen reagerte da Hall of Fame-spillerne fra Chiefs og Vikings gjennomførte det tradisjonsrike myntkastet under Super Bowl XXXIV i Atlanta i 2000. Da fortalte Alan Page - defensive tackle og hall-of-famer fra Minnesota Vikings - fortalte om frykten Vikings hadde for at Chiefs var i stand til å score på field goals fra opp mot 50 yards. Stenerud selv hadde imidlertid blitt fornærmet om han ikke hadde blitt vist den tilliten han ble av trener Stram. - Jeg hadde blitt skuffet hvis de ikke hadde sendt meg ut, for jeg visste at jeg fint kunne greie det. Distansen var i hvert fall ikke noe problem. Det eneste jeg var litt redd for, var at jeg ikke skulle få feste med venstrebeinet når jeg skulle plante det for å sparke hardt, men det holdt seg heldigvis godt i bakken, sier han i dag, 43 år senere. Det vellykkede forsøk var det lengste i Super Bowl-sammenheng inntil Buffalo Bills-kicker Steve Christie fikk fulltreff fra 54 yards mot Dallas Cowboys i Super Bowl XXVIII 24 år senere, og ga Stenerud tryggheten han trengte for enkelt å omsette de to påfølgende forsøkene fra 32 og 25 yards. Dermed besørget han de ni første poengene, som la grunnlaget for det som til slutt skulle bli en 23-7 seier. Faktisk kunne det blitt 12 strake poeng på den hardtsparkende fetsokningen i løpet av kampens første halvtime. - Heldigvis dukket det opp en stor åpning for running back Mike Garrett, som løp inn til en touchdown, så da sto det plutselig 16-0 til pause, sier Stenerud.Det var en pause som røynet på. Super Bowl IV var den siste før sammenslåingen av de to store profesjonelle fotballigaene i USA, National Football League (NFL) og American Football League (AFL), og NFL var utvilsomt storebror i rivaliseringen. Som AFLs representant, var derfor Chiefs regnet som klare underdogs. Da var det krevende å lede når man ikke følte seg helt tatt på alvor, selv om de blant annet hadde slått ut de regjerende mesterne New York Jets med superstjernequarterbacken Joe Namath på bortebane på vei til Super Bowl. - Det jeg husker best fra kampen, er at det var så mye underholdning i pausen. De var ikke like flinke på å passe på klokka den gangen som det de er nå, hvor regien er strammere. Når du leder 16-0 mot den store favorittene, og det er en halv kamp igjen før du når målet ditt, kjentes den pausen ut som en evighet. Da vi omsider kom tilbake på banen, scoret de først etter en sterk drive drive, sier Stenerud. På stillingen 16-7 begynte enda mer usikkerhet å spre seg, men da Dawson fant wide receiver Otis Taylor, slo Chiefs nådeløst tilbake med en touchdown. - Jeg husker at jeg var veldig intens hele kampen. Jeg skulle ikke slappe av under noen omstendighet. Skulle det bli en mulighet til med et field goal, kunne jeg ikke gjøre det uten 100 prosent konsentrasjon, sier Stenerud, som blant annet forteller at han bryskt avfeide Hollywood-stjernen Pat O'Brien, som var gjest av Hank Stram på sidelinjen. Noen av de beste TV-bildene fra Super Bowl, er når avgjørelsen faller og spillerne på det seirende laget stormer ut på banen i jubelrus. I det øyeblikket kunne Stenerud omsider senke skuldrene. - Det var veldig tilfredsstillende, og føltes godt. Du føler deg veldig stolt, og du er så glad for å ha muligheten til å være med på det. Samtidig var det også å trekke et lettelsen sukk, for det er et nervepress hele tiden. I den posisjonen jeg spilte i var det nervepress, nervepress, nervepress hele tiden. - Alt jeg tenkte før kampen, var at det ikke spiller noen rolle hvordan jeg gjør det, så lenge vi vinner og blir mestere, og sånn var hele laget vårt: Ingen av oss var ute etter individuell heder og ære. Alt det handlet om, var å vinne mesterskapet, og det klarte vi, fortsetter han. - Jo større kamp, jo større press. Treneren min i Green Bay, Bart Starr, pleide å si «high risk, high reward». Når du er på den store arenaen, uansett idrett, er belønningen stor hvis du gjør det bra, men du vil også bli husket resten av livet hvis du feiler. Sånn er det, men heldigvis gikk det bra, sier Stenerud.I garderoben var det kaotiske tilstander med et mannssterkt pressekorps som alle ville ha en bit av de nybakte «verdensmesterne», men begivenheten gikk nokså upåaktetet hen på den andre siden av Atlanteren. - Det var selvfølgelig ikke noe norsk presse der, men det var noen som sendte meg et utklipp fra Aftenpostens utgave dagen etter, hvor det for så vidt sto at vi hadde vunnet kampen, men overskriften var noe sånt som at en nordmann hadde vunnet 100.000 kroner for å spille en kamp. Det var iallfall en liten artikkel, men det var ingen som visste noe om sporten jeg drev med hjemme, sier Stenerud. I Kansas City var det imidlertid stor oppstandelse da byen fikk sitt første mesterlag i en av de store amerikanske proffidrettene noensinne. - Ungene mine spurte meg for noen år siden om Super Bowl var noe store greier på den tiden, og da svarte jeg at det bare var katter og bikkjer ute i gatene i Kansas da kampen ble spilt. Da vi kom tilbake dagen etter kampen, deltok vi i en parade fra flyplassen og ned til downtown, og det var over 125.000 mennesker i gatene. Det var stort, minnes Stenerud. Super Bowl-triumfen kom i Steneruds tredje sesong som profesjonell profesjonell kicker. Han spilte ytterligere 16 sesonger, og fikk aldri oppleve gleden over en Super Bowl-triumf.Likevel har han satt dype spor etter seg i USAs største og mest populære TV-idrett. Nordmannen var en av de første som brukte innsiden av foten når han sparket, og han var den første som gjorde det med en slik kraft og presisjon. I 1991 ble han som første og eneste rendyrkede kicker innlemmet i Pro Football Hall of Fame i Canton, Ohio - og det på første forsøk, noe som er forbeholdt de største legendene. Dermed er han hvert år invitert til Super Bowl som æresgjest sammen med de andre nålevende medlemmene av Hall of Fame. - Dette er en gjenforening jeg er med på vært eneste år. Det er så mange gode venner du ser igjen som du konkurrerte med og mot gjennom årene. Det er golfturneringer, lunsjer, middager og festligheter. Jeg synes det er moro å snakke med og være sammen med gamle kjente. Det er en fin anledning hvor gamle spillere kan møtes, sier Stenerud.I år går turen dit han opplevde sin største kveld i karrieren, New Orleans. - Når jeg reiser ned til New Orleans, er det ikke tvil om at det kommer mange minner om den dagen og uken før Super Bowl IV, sier han. Det betyr imidlertid ikke at han savner det livet han en gang levde: - Jeg har to drømmer om idrett en gang i blant. Den ene er at jeg står på toppen av en hoppbakke og det er min tur til å hoppe og jeg setter ut fra bommen, men jeg kommer aldri ned før jeg våkner. Når jeg våkner er jeg så skuffet, fordi jeg skulle gjerne kjent på følelsen i magen av å fly igjennom lufta. - Med den andre drømmen er det helt motsatt. Da befinner jeg meg i garderoben like før avspark i en fotballkamp, men stresser fælt, finner ikke utstyret og får aldri kommet meg ut på banen. Så våkner jeg, og trekker et lettelsens sukk og tenker «takk Gud for at jeg slipper å gjøre dette igjen». Jeg spør meg selv om hvorfor jeg føler det sånn, og må nok konkludere med at nervepresset nok var veldig, veldig hardt for meg, selv om det ikke føltes sånn da jeg spilte. Det mest tyngende presset var frykten for å miste jobben i et beintøft konkurranseklima. Hvert eneste år måtte Stenerud utkonkurrere mangfoldige utfordrere som dukket opp på treningsleir med en drøm om å danke ham ut. - I mesteparten av karrieren min hadde jeg kontrakter der jeg bare fikk betalt for kamper jeg spilte. Jeg visste fra første dagen jeg kom til proffligaen at hvis du hadde to dårlige kamper på rad, får du sparken - kanskje tre-fire dårlige kamper, hvis du er den beste. Så det største presset var å beholde jobben din. Det var bare 23-24 jobber på profflag da jeg begynte, og det var og er mange som kan sparke en ball bra. - Jeg lot meg drive av frykten - det var frykten for å feile som drev meg, sier Stenerud om hvordan han klarte å holde det gående i 19 år før ryggen til slutt sa stopp.
For 43 år siden skrev Jan Stenerud (70) ubemerket et stykke norsk idrettshistorie. Dette er hans historie om Super Bowl IV.