Det milde raseriet
I ettertid er Svend Wams gjennombruddsfilm «Lasse og Geir» blitt ufarliggjort ved den lettere komiske setningen; «Kan’ke du snurpe igjen smella di? Du maaaser som et lokkmotiv». Da den hadde premiere i 1976 var det imidlertid ikke noe komisk ved filmen i det hele tatt. «Provoserende og skremmende», skrev Arvid Andersen i Dagbladet. «I rampespråk og provokatorisk oppførsel er de to (Lasse og Geir) akkurat så ufordragelige at alminnelige mennesker kommer i harnisk», skrev Liv Herstad Røed i VG. Slik måtte man jo se. Og fra filmens åpning hvor Lasse (Torgeir Schjerven) og Geir (Lasse Tømte) travet med gyngende frikersteg ned langs Østensjøvannet og kapret en buss med grisepraten sin, og til de ble taua inn av politiet for siste gang før rulleteksten, var en ting klart: Noe sånt hadde vi aldri sett på norsk film før. Vi memorerte de lange harangene av utskjellinger (jeg kan bruddstykker av dem fremdeles) og deklamerte dem for hverandre i skolegården. I løpet av noen få uker var det bare årets (tiårets, faktisk) største Hollywoodsuksess, «Haisommer», som var sett av flere mennesker enn «Lasse og Geir» i Norge. «Lasse og Geir» presenterte et nytt, ungt og tilsynelatende retningsløst raseri som smalt godt i et land hvor all offentlig samtale enten var preget av overvintret konformitet eller politikk. Vi visste det ikke da, men samtidig med at «Lasse og Geir» skapte like store, frydefulle gys som den svære hvithaien i Massachusetts, var et nytt ungdomsopprør under oppseiling i London og New York. En nihilistisk revolt som slo like hardt mot 68-generasjonen som mot det bestående, og som Lasse og Geir var en slags vardøger for. Regissøren bak filmen, Svend Wam og hans partner og produsent gjennom mange år, Petter Vennerød så dertil ut som to etterlyste terrorister fra den tyske terrorgruppa Rote Arme Fraktion, og uttalte seg i store bokstaver om anarki, revolt og opprør mot «det sosialdemokratiske hælvete». Egentlig var Svend Wam en mild kunstnersjel som aldri virket som han ble helt fortrolig med de sterke følelsene filmene hans vekket, og som derfor havnet i en slags evig krig med kritikerne og mediene generelt. Etter de første, sinte og mørke eposene som «Svartere enn natten» og «Hvem har bestemt», mildnet han også i uttrykksformen. Og da han døde denne helgen hadde han ikke laget film på nesten 20 år. Men norsk alternativkultur hadde ikke vært det samme uten Svend Wam. Han brakte en temperatur inn i norsk film og norsk filmdebatt som sjangeren sårt trengte.
Kommentar Svend Wam (1946-2017) var en mild mann som brakte et nytt raseri inn i norsk kunst og kultur. raseri inn i norsk kunst og kultur.