Det moderne mennesket
«Something happened on the day he died» – David Bowie, «Blackstar» Fire dager etter at han slapp albumet «Blackstar», David Bowies mest uforlignelige verk på flere tiår, lukket han øynene (ett grønt og ett blått) for godt, helt overraskende – slik han alltid har vært – og egentlig helt stilig, tross all sorg, sjokk og tristesse rundt bortgangen, selvsagt. «Blackstar» er egentlig en helt voldsom prestasjon. Han har åpenbart vært tynget av sykdom en tid, og levd stille og tilbaketrukket i mange år nå, og likevel evner han å lage tung, dyster, foruroligende, utfordrende og (ikke glem det) svært melodisk rock, mer originalt enn det meste av det dagens stjerner kommer opp med, skal jeg være voksen og ærlig. En av låtene, «Lazarus» (blir det mer Bowiesk?), er blant hans beste noensinne. Melodien er ypperlig, de lyriske bildene faretruende («look up here/I'm in heaven/I've got scars that can't be seen») og til dels rallende («By the time I got to New York/I was living like a king/then I used up all my money/I was looking for your ass»), og orkestreringen suggererende. Videoen, lagt ut på nettet sist torsdag, er så nifs at den nesten setter oss helt ut: Bowie liggende på dødsseng. Han visste. Vi visste ikke. David Bowie er, nei, var, en av de viktigste i vår tid. Fra de voldsomme stilskiftene på 70-tallet, gjennom det noe fomlete 80-tallet og det mer eksentriske 90-tallet, og frem til de kreative årene på begynnelsen av 2000-tallet, da han var musikalsk nyvital og virket i sitt ess på scenen, med sine drivende musikere og ungdommelige gestalt. Han ble mer og mer en English gentleman med årene, distingvert, cool; the thin white duke, så visst, men i sin aller beste tweed. Og for noen låter han har skrevet, og så annerledes de er. Bowie ble undertiden kritisert for å være for inkonsistent, for mangslungen. «Kameleon», var mannens oppleste og vedtatte epitet, men selv var han ikke all verden imponert av merkelappen. Til kollega Per Olav Ødegaard sa han, i 2002: «Klisjeene om meg, at jeg er en kameleon, at jeg stadig forandrer meg. I virkeligheten er det sterke tematiske tråder gjennom alt jeg har gjort i snart 40 år. Mye av det handler om åndelige spørsmål. Det har vært en del av mitt liv – å stille spørsmål.» Bowie brakte kunsten til rocken, eller omvendt, kanskje. Han var ingen popstjerne i banal forstand, («I'm not a popstar», insisterer han på «Blackstar»), men den mest funklende stjernen av dem alle, fordi han overskred alle regler og fascinerte på tvers av de fleste kulturelle stengsler. Han var modernitetens mann; alltid et hakk i forkant av tidsånden (iallfall frem til tidlig 80-tall); urban, chic, freidig, aldri hvilende, alltid på vei, føtter, ikke røtter. Men ikke i politisk forstand – Bowie var estetiker, «postmoderne», som det vel het inntil nylig. I en verden preget av reaksjonære strømninger – islamistisk mørke, europeisk nasjonalisme og populistiske vinder fra alle kanter – «trengte» vi Bowie mer enn noensinne, iallfall slike som ham, de som alltid ser fremover, inn i det kommende, ikke i det som var. Bowie var anti-nostalgisk, og den vakreste låten fra hans forrige plate – den høyst nostalgiske «Where Are We Now» – var så tydelig atypisk, og i seg selv et varsel om at han var i sin siste fase. Men resten av platen (ypperlig, men ujevn), og ikke minst den ferske, pekte annen steds hen. Mot det ukjente, muligens bortenfor livet selv. Derfor kom varslet i morges om Bowies bortgang som et sjokk. «Ikke ham, og ikke nå!», var min første tanke da min eldste sønn fortalte meg det i det jeg bakset ut i snøen på vei til jobb. Mest fordi jeg har hørt på «Blackstar» hele helgen, kanskje, men også fordi vi lever i så uvisse tider, der uroen har fått feste, og fremtidsoptimismen ikke er det den var. Bowies fineste øyeblikk? «Hunky Dory» fra 1971, kanskje. Fordi den består av «Life on Mars» og «Quicksand», eller kanskje «'Heroes'» fra 1977, for ikke å snakke om «Scary Monsters» (1980), med mannens kanskje beste poplåt, «Ashes to Ashes». Men det er så mye mer. Låter som «China Girl» (1983), «This is Not America (1984), «Under the God» (1989), «Black Tie White Noise» (1993), «Buddha of Suburbia» (1993), «Cactus» (opprinnelig av Pixies) (2002), «The Next Day» (2013), og, som nevnt, årets «Lazarus». Det som vel var Bowies siste sceneopptreden, fant sted i 2006, i Royal Albert Hall, og han sang Syd Barretts «Arnold Layne», og ringen var på en måte sluttet. Barrett, 60-tallets underligste popeksentriker, var Bowies store helt. «His impact of my thinking was enormous», som han sa han til rockmagasinet Mojo da Barrett døde i 2006. Bowie var også en eksentriker, helt til det aller siste. Men ikke bare. Bowie var smart, og ble vitterlig mainstream, tross sin karakterfaste avantgarde-tilnærming til populærmusikken. På en dag preget av sorg og sjokk er det kanskje for lett å være slepphendt med ordene, men la gå: David Bowie var den største av dem alle. Det kjennes helt ubegripelig å skrive det i fortid.
Det er lett å være slepphendt med ordene på en dag preget av sjokk og sorg, men la gå: Bowie var den største av dem alle. sjokk og sorg, men la gå: Bowie var den største av dem alle.