FILM: Monsterklasse
Alt er enormt i Guillermo del Toros langt på vei vellykkede forsøk på å lage et mer estetisk tiltalende alternativ til Michael Bays «Transformers»-serie. Monstrene, kaijuene (de bare dukket opp en dag, via en sprekk i bunnen av Stillehavet), får Godzilla til å se ut som en mygg. Maskinene, jaegerne, ville gjort med Iron Man som de på ett tidspunkt gjør med en kaiju i denne filmen: Fiket til ham med et lasteskip. Skipet er som en liten tannpirker de kan tvinne mellom fingrene sine. «Pacific Rim» har ødeleggelse nok til 10 andre «sommerblockbustere». Dårlig humor nok til tre. Den har også, lykkeligvis, ironisk distanse til sitt eget hysteri. Ikke nok med at «Pacific Rim» er fullstendig klar over hvor absurd overdimensjonert den er. Det er også mulig å ane et element av satire á la «Starship Troopers» (1997) i all den høylytte actionfilmbuldringen. «Pacific Rim» er nesten, nesten en slags tenkende manns dustefilm. Men altså, det var disse hersens kaijuene. De vil oss ikke vel, slekter på dinosaurene, og er fortsatt i stand til å utvikle seg etter behov - det vil si i takt med menneskenes evne til å bekjempe dem. Bekjempe dem gjør mennesket i jaegerne, robotlignende krigsmaskiner som kun kan styres av de aller beste «pilotene». De skal være to, og helst i slekt - maskinene styres nemlig ved at de to førernes livserfaringer og minner smelter sammen i en såkalt «nervebro» kalt «The Drift» (oversatt til «Driften» i den norske oversettelsen, noe som så vidt jeg kan skjønne betyr noe annet enn filmskaperne har ment). Vel inne i «The Drift» er det viktig å kunne kontrollere minnene. Ellers kan det gå galt. En utfordring for våre to helter, Raleigh (Hunnam) og Mako (Kikuchi) dette, da begge selvfølgelige har traumer å bære på. del Toros visuelle stil - fuktig, morbid, sanselig - har alltid hatt et element av kitsch ved seg. Så også her. Filmen spruter av farger og elefant-i-glassbutikken bevegelse, monstrene er saftig slimete á la H.R. Gigers «aliens», karakterene er karikerte arketyper. Hunnam har ikke stort annet enn en «sixpack» å by på - han er en usedvanlig blek helt. De to gale vitenskapsmennene som er med for komikkens skyld vil heller vil ikke være alles favoritter. Idris Elba som marskalken som leder motstanden, derimot, drypper av staut karisma. Filmen er mørk å se på, sikkert på grunn av 3D-en. Det regner hele tiden. Den sløser bort Ron Perlman som en slesk selger av «monsterdeler». Og mange vil være mette før det siste, avgjørende slaget. Men om dette - massiv popcornaction tatt til absurde ytterligheter - er din kopp te (og det er manges kopp te), får du det ikke bedre enn «Pacific Rim» denne sommeren. MORTEN STÅLE NILSEN
Stor, større, størst: «Pacific Rim» spiser «Transformers» til frokost.