Et fromt håp om fred
Diplomati, dialog og tett kontakt med andre lands ledere er den eneste farbare vei. Det er derfor med en viss lettelse vi registrerer at USAs president Donald Trump har foretatt en kuvending i sin tilnærming til atomvåpenstaten og nå er åpen for et historisk møte med diktatoren selv, Kim Jong-un. Møtet er blitt til under forhold og forberedelser like uortodokse som det meste annet i Trumps presidentskap. Det hele startet med en ordkrig som kunne gi inntrykk av at man befant seg på randen av kjernefysisk konflikt, hvor de to statslederne utvekslet nesten febrile fornærmelser mot hverandre. Og nå vil de altså møtes, uten den lange perioden med bilaterale forhandlinger som vanligvis kommer i forkant av et slikt toppmøte. Det er naturlig å være skeptisk, men det er også lov å nære en viss optimisme. Begge parter har mye å tjene på å lykkes. Det er en gammel sannhet i amerikansk politikk som sier at «Bare Nixon kunne dra til Kina». Det henspiller på at USAs 37. president Richard Nixon, som på mange områder var en katastrofe innenrikspolitisk og som måtte fratre embetet i vanære, var den eneste som fikk til en reell avspenning mellom øst og vest. Og normaliseringen i forholdet mellom USA og Kina. Rett og slett fordi ingen ville finne på å mistenke ham for å bli bløt i møte med motparten. Ser man bort fra Vietnamkrigen som han arvet fra sine forgjengere John F. Kennedy og Lyndon B. Johnson, representerte hans tid som president også en periode med relativ avspenning mellom øst og vest. Til tross for visse iøynefallende likhetspunkter er Trump ingen Nixon, og mangler dennes slu, utenrikspolitiske erfaring og kunnskap. Men sammen med krefter som Kina, og ikke minst den politiske ledelsen i Sør Korea som har jobbet intenst med saken med noe mindre bravur, har han helt sikkert en genuin interesse i å oppnå avspenning. Det er i hele verdens interesse at han skal lykkes.
Det finnes ingen militær løsning på konflikten mellom diktaturet i Nord Korea og omverdenen som ikke vil gi katastrofale følger.