Alexanders fortelling
Gjennom gutten, troverdig spilt av Henrik Rognaldsen, beveger vi oss mellom de Ekdahlske familieforlystelser og familiære fortielser, og den golde, gledesløse versjon av en pietistisk tro. «Fanny & Alexander» har mange likheter med Bergmans eget liv, og i måten Alexander er vektlagt i denne forestillingen, aner man bakgrunnen for den skarpe observerende og følelsesmessige tilnærming Bergman fikk til sin kunstneriske virksomhet. Det omfattende galleri av fargerike personer har vært mer vrient å håndtere fra regissør Vibeke Bjelkes side. Man har en legendarisk film som utgangspunkt, men må nødvendigvis stramme inn. I dette tilfellet oppleves det som om enkeltscener på løpende bånd; som både muntre og observante dialoger der følelsene for karakteren ikke alltid er like godt ivaretatt. I en forestilling der tablåene skifter så raskt, er man særdeles avhengig av de minste nyanser i karaktertegningen, og akkurat DET skorter det noe på. Likevel har regissøren tatt noen klare valg som fungerer godt. Kirsten Hofseth som mater familias, Alexanders farmor, har pondus og kvinnelig ro i sin fornuftige og tilgivende tilnærmelse til virkeligheten. Fra Bergmans side er dette også en hyllest til teateret og dets magiske evne til å stenge ute virkeligheten - eller nettopp å belyse den. Det synliggjøres av Karl Bomann-Larsen som entusiastisk teaterdirektør med et vell av innsiktsfulle betraktninger. Hans brå død utløser de store endringer i familiens trygge ramme. Ellen Birgitte Winther som hans kone og mor til Fanny og Alexander, utviser både styrke og livsvilje. At hun så brått kan bli så lidenskapelig opptatt av biskopen, er vagt forklart i denne oppsetning. I forestillingens siste del synliggjøres den mørke og dystre kontrasten til de livsbejaende, om enn noe livsløgnaktige Ekdahlske omgivelser. Alexanders oppgjør med stefaren, den selvforherligende biskop, vitner om sterke krefter av aggresjon, hat, og tvil. Unggutten Rognaldsen og biskopen (Stig Amdam) formidler en dragkamp mellom menn som også handler om sjalusi og maktstyrke. Til tross for noen ujevnheter, så samles trådene i en slutt som forener det milde med det såre. Oscar Ekdahl (Bjørn Wilberg-Andersen) har spredd sin sæd med frukter til tjenestejenta - med sin kones godkjennelse - og snakker vakkert om den lille, trygge verden, mens Alexander har mistet barndommens uskyld.
Sinnet og sårbarheten til Alexander er den underliggende drivkraft i denne versjonen av Bergmans frodige drama.