Svein Eriks familie gledet seg til reisen med «Scandinavian Star». Timer etter at bildene ble tatt, var de alle døde
I dag markerer pårørende til de 159 menneskene som døde i fergebrannen at det er 25 år siden tragedien i Skagerak. Det skjer ved minnesmerket på Akershusstranden, med både dronning Sonja og statsminister Erna Solberg til stede. Svein Eriks far Stein (50) ble funnet liggende ved lugardøren med passene i lommen. Farmor Hjørdis (77) lå påkledd på sengen. Mor Viva (47), søster Nina (27) og nevø Christian (3 ½) lå sammen under vasken på det lille badet. I vinduskarmen lå nøkkelen de måtte ha brukt for å låse seg ut av lugaren. Det rakk de ikke. – Det var og er fortsatt så vondt å ha mistet hele familien. Tapet har påvirket livet mitt i stor grad, sier Svein Erik (50). Det tok 19 år før han våget å utsette seg for muligheten for å miste noen igjen. Da ble sønnen Theo (6) født.«Scandinavian Star» forlot kaia i Oslo fredag 6. april klokken 21.45 med kurs for Frederikshavn i Danmark. Skipet var fullt av familier på vei til påskeferie. Her kan du lese VGs spesial om fergekatastrofen. Et branntilløp ble slukket rett før klokken 02.00. Ca 02.15 startet storbrannen dypt nede i skipet. I løpet av få minutter fikk flammene voldsomt tak og giftig røyk og gass spredte seg via trappegangene oppover i skipet der mange lå og sov. Film av det brennende skipet viser at strømmen går og alt blir mørkt på dekk fire, der familien Fasteng bodde. Da stanset også viftene som holdt den giftige gassen ute. Trolig har røyk og gass tatt liv så raskt at de aldri rakk å lete seg fram til lugarnøkkelen. Kameraet som ble funnet på lugaren viste bilder av en familie som gledet seg. De vinket til Svein Erik da de kjørte forventningsfulle fra Vestli i utkanten av Oslo. Fire generasjoner i en bil, på vei til et lite ferieeventyr i Spania.Det skulle starte med danskefergen. Faren Stein gledet seg til turen med den nye fergen, den som hadde gått som cruiseskip i Karibien og hadde svømmebasseng på dekk. 50-åringen hadde klippet ut annonsen. Derfor var det aldri noen tvil om hvilken ferge familien befant seg på. Svein Erik skulle også vært der, sammen med dem, på vei til Spania. Men han hadde gitt farmor billetten. Det var travelt på jobben. Farfar døde i januar. Snart skulle de sette ned urnen. En tur med familien ville være fint for henne. Han kunne heller jobbe seg ferdig og komme etter til Spania med fly. Så dør alle fem i en påsatt brann som 25 år etter fortsatt ikke er oppklart. De du feirer jul med er borte, de som inviterer deg på søndagsmiddag når du har flyttet ut og ikke har etablert deg helt ennå, de som er der både på opp- og nedturene, de du har delt absolutt hele livet med. Hvilken retning tar livet da, når du er 25 år og hele familien din plutselig dør? – Det gjorde noe med personligheten min. Noen drepte mine fem nærmeste. Ingen ble straffet for det. Skal du bare la det ligge? Som 25-åring lever du ditt eget liv, kanskje maser foreldrene dine om hvorfor du ikke ringer oftere og du blir litt irritert. Når de plutselig er borte, forstår du hva de var for deg. Jeg var veldig knyttet til familien min, sier Svein Erik.Han ble vekket ved 07-tiden om morgenen 7. april. En kamerat ringte. Hadde han hørt om brannen? – Jeg gikk rett i alarmberedskap. Det første jeg gjorde var å finne fram en skjøteledning til telefonen og koble den til naboens telefon. På den måten hadde jeg en åpen linje inn mens jeg selv begynte å ringe. Jeg ringte og ringte, til politiet, nødnummeret som ble oppgitt på tv og til DaNo-linjen. Mens jeg ringte, strømmet venner og slektninger til. De sa på nyhetene at fire var omkommet i fergebrannen. Jeg tenkte at hele bildet ikke var tegnet ennå. Etter hvert dro Svein Erik til mottakssenteret for pårørende på hotell Royal Christiania. Han gikk inn mellom journalister og fotografer som sto i flokk utenfor hotellet og kjente på at han ikke var så gammel. Dagen før følte han seg veldig voksen. Nå følte han seg liten. Håpet var der. Teoriene om at de savnede hadde kommet seg vekk i livbåter. Foreldrene reiste med en vennefamilie. Søsteren hadde en annen venninne om bord. – Jeg tenkte at sjansen for at noen av de fem hadde vært i baren med venner, var stor. Alle kunne ikke være omkommet.Svein Erik ventet på beskjed sammen med andre pårørende. – Det var en så sterk opplevelse. Hver gang det kom noen og bekreftet navn på overlevende, reiste familier seg og jublet. Jeg satt der og visste at sjansen for at mine hadde overlevd, ble mindre og mindre. På et tidspunkt trakk den erfarne politimannen Leif A. Lier 25-åringen til side. Beskjeden var veldig tydelig: – Du er nødt til å ta inn over deg at dette har gått kjempedårlig. 25-åringen var hjemme da politiet kom med dødsbudskapet. En av politimennene gråt. Han hadde selv mistet nær familie i Partnair-ulykken i september året før.Allerede de første dagene etter katastrofen, ble han involvert i opprettelsen av Støttegruppen. Å gjøre brannen til en «sak», noe større enn hans egen tragedie, gjorde det lettere å leve med den. «Skandinavian Star» ble slept inn til Lysekil og brant i mange timer ved kaien i den svenske kystbyen. Svein Erik så for seg hva som hadde skjedd om bord. Han så fæle bilder og trengte visshet. 25-åringen ville vite hvordan det så ut der hans fem nærmeste hadde mistet livet. Svein Erik kjørte til Lysekil alene og ba om å få se familiens lugar. – Jeg fikk gå om bord. Røyklukten var intens. Alle de døde var hentet ut. Jeg fikk se lugaren og korridoren som så nesten urørt ut. Bak branndøren var den utbrent. Jeg så avtrykket etter faren min på gulvet, klærne som var hengt opp, sengene de hadde ligget i. Jeg ble forklart hva som hadde skjedd med min familie og fikk lagt en liten krans av hvitveis i lugaren. Turen ned til skipet har spart meg for mye i etterkant. Det var nok å gruble på. Å se skipet med egne øyne var viktig.Svein Erik har håndtert sitt store personlige tap i 25 år. Det er stadig små ting i dagliglivet som minner om at livet brått tok en dramatisk vending. Venner besøker foreldre og søsken. Venners barn er på besøk hos besteforeldre. Det er stadig merkedager etter fem viktige mennesker. Svein Erik passerte 48 år, han var blitt eldre enn moren var da hun døde. Han fylte 50 år og var nå også eldre enn faren ble. – Det dummeste folk kunne spørre meg om, var «hvordan går det.» Når jeg svarte «dårlig», visste de ikke hvordan de skulle takle det. Det var mer ok bare å ha selskap av meg selv. Jeg tror ikke jeg gråt så mye, men det var lettere å slappe av når jeg var alene. Julaften har vært vanskelig i alle år. – Det har ikke manglet på invitasjoner. Mange stilte opp med god hjelp. Men plutselig å skulle gå inn i andres tradisjoner var vanskelig. Folk var hyggelige og velmenende. Men det var feil folk. Gavene kom ikke fra dem jeg ønsket meg gaver fra. Jeg tok meg sammen hele tiden. Det ble bare slitsomt. Svein Erik har hatt Grandiosa-jul alene. Han har reist til Syden. Han har tilbrakt timer ved gravsteinen der alle fem hviler og sett travelheten på en kirkegård når lysene skal tennes før familiene samles. Han har prøvd å lage full julemiddag til seg selv. Det ble helt feil. – Det gjøres hvert år et stort poeng av at mange spiser pizza Grandiosa på julaften. Jeg skjønner det godt. Hvis merkedager er vanskelig, er det ok å trekke for gardinene, se på tv og spise en pizza. Holder du deg unna NRK og TV2, blir det en vanlig kveld.Svein Erik og kona traff hverandre i 1994. I 2009 fikk de endelig en liten gutt, tidlig født og med en hjertefeil. Igjen satt Svein Erik som pårørende og ventet på beskjed om hvordan det gikk med hans aller nærmeste. Det var den vonde følelsen igjen. Det gikk bra og med den lille gutten har merkedager og familiehøytider fått en ny mening. – Politiet avslutter snart etterforskningen. Stortinget skal i gang med gransking. Hva skal til for at du slår det til ro med det de finner? – Jeg har hele tiden ment at det var viktig å gjenoppta etterforskningen. Saken er uløst. Det eneste etterforskningen så langt har konkludert med, er at denne brannen var påsatt. Det gjør den til en mordbrann hvor 159 personer mistet livet. Jeg ønsker at politiet finner den eller de som tente på og at den eller de får sin straff for det, sier Svein Erik. Tilliten til rettssikkerheten i Norge er svekket. – Mister du noen du er glad i, vil du ha mange spørsmål. Hvordan var deres siste minutter og timer i live? Hvordan kunne dette skje? Hvorfor dem og hvorfor meg? Hva kunne påvirket situasjonen slik at de skulle klart seg? Og, ikke minst, hva hadde de ønsket at jeg skulle gjøre videre? – Når hendelsesforløpet ikke er skikkelig belyst, skylder jeg dem jeg mistet å engasjere meg. Jeg får dem ikke tilbake, men det vil kanskje gi meg noen svar som kan være viktig for å gå videre.
Her står Svein Erik Fastengs foreldre Stein (50) og Viva (48) på kaien i Oslo og gleder seg til turen med «Scandinavian Star». Tolv timer senere er både de, datteren Nina, barnebarnet Christian og Steins mor Hjørdis døde.