Kraftig aldring i distriktene kan gi økte forskjeller
MARIANNE TØNNESSEN, forsker i SSB ASTRI SYSE, forsker i SSB STEFAN LEKNES, forsker i SSB Antallet eldre øker, og de eldste blir enda eldre. Det blir dobbelt så mange over 70 år, tre ganger så mange over 80 år, og mer enn fire ganger flere over 90 år fram mot 2060, ifølge de nye befolkningsframskrivingene som SSB la fram 26. juni. Aldringen skjer imidlertid i ujevn takt i ulike kommuner, og de nye framskrivingene til Statistisk sentralbyrå som ble sluppet 26. juni viser at dette vil forsterke seg framover. Distriktskommuner som allerede har en høy andel eldre, vil også oppleve den kraftigste aldringen framover. Ulik grad av aldring i norske kommuner kan også bety at eldres helse og levekår vil variere mye mellom by og land framover. Eldre bidrar i arbeidslivet, i frivillig arbeid og i uformell omsorg for partnere, venner og barnebarn. Samtidig er de også storforbrukere av helse- og velferdstjenester. Helsen og velferden til framtidens eldre vil ha stor betydning for deres muligheter til å bidra i samfunnet, og for deres behov for tjenester fra andre. Forsørgerbyrden for eldre er et enkelt mål for aldersstruktur som viser antall eldre personer i typisk «ikke-arbeidsdyktig» alder, per person i typisk «arbeidsdyktig alder». Det er forventet at alle fylker framover vil få en økning i forsørgerbyrden for eldre, altså flere eldre per person i arbeidsdyktig alder, men økningen vil være mest markant i Hedmark, Oppland, Sogn og Fjordane, Telemark og Nordland. I disse fylkene vil det være færre enn to personer i yrkesaktiv alder (20-64 år) per eldre (65 år eller mer). På kommunenivå er trenden enda tydeligere. Fellestrekket for mange av kommunene med høy forsørgerbyrde er at de ligger usentralt. Lang reisevei for pendlere kan gi kommuner problemer med å rekruttere tilstrekkelig med både faglært og ufaglært helse- og omsorgspersonell. Kommuneøkonomien forverres når færre i yrkesaktiv alder bidrar med skatteinntekter. Dette kan påvirke forebyggende helsearbeid og aktivitetstilbud for eldre negativt. Samtidig vil slik aktivitet være særlig viktig når tilgangen på uformell omsorg fra voksne barn kan være mindre enn i sentrale kommuner. Helseutviklingen blant eldre er noe usikker. Siden helse – i vid forstand – dels oppstår i samspillet mellom personer og miljø, kan bedre hjelpemidler, tilrettelagte fysiske omgivelser og ny teknologi bidra til at eldre kan klare seg selv i større grad framover. Da kan de klare seg hjemme uten mye bistand fra det offentlige, og bruke færre offentlige helse-, pleie- og omsorgstjenester. Samtidig kan de i større grad være en ressurs for sine familier og sitt lokalmiljø. Økt arbeidsdeltakelse kan være en mulighet, gjerne med noen tilpasninger. Dette vil være særlig viktig for lokalsamfunn med høye eldreomsorgsbyrder. Rapporten «Framtidens eldre i by og bygd» viser at vi kan forvente et høyere utdanningsnivå blant eldre framover – men økende geografiske forskjeller. Fylker med storbyer og utdanningsinstitusjoner har høyere utdanningsnivå enn fylker med et mer ruralt bosettingsmønster. Oslo har det høyeste utdanningsnivået, mens det er markert lavere i Østfold, Hedmark og Oppland. Utdanning er nært knyttet til helse, og det vil slå positivt ut at flere eldre vil ha høy utdanning framover, men utdanningsforskjeller i ulike områder kan gi økte regionale helseforskjeller. Utviklingen i eldres økonomiske ressurser er mer usikker, men også her forventes betydelige geografiske forskjeller. I Akershus, Oslo og Rogaland vil eldre ha gode økonomi, mens Østfold, Hedmark, Telemark og Finnmark kommer dårligere ut. Det vil trolig slå positivt ut at framtidens eldre vil få bedre råd. Samtidig kan økte ulikheter i de eldres økonomiske ressurser bidra til å øke regionale helseforskjeller framover. De som er foreldre og lever i et parforhold har i gjennomsnitt bedre helse enn andre. På grunn av en økt andel barnløse menn og sentralisering er det stadig flere eldre som ikke bor i samme by som sine voksne barn, hvis de har barn. Dette gjelder særlig eldre i distriktskommuner uten utdanningsinstitusjoner. Dette kan føre til regionale skjevheter i mulighetene for sosial kontroll og uformell omsorg. Satt på spissen vil fylker og kommuner med svak aldring få ressurssterke eldre med hensyn til utdanning, økonomi, familieforhold og helse, mens de med sterk aldring vil få en større andel mindre ressurssterke eldre. Samtidig som det er stor forskjell i ressursene til høyt utdannete eldre med nettverk av omsorgspersoner rundt seg og de med lavere utdanning som kanskje bor alene, har kommunene ulike forutsetninger for å håndtere aldringen. Mens noen kommuner vil ha en stor andel av befolkningen i yrkesaktiv alder som sikrer skatteinntekter og tilgang på personell i pleie- og omsorgssektoren, vil andre kommuner ha lavere skatteinntekter, og også færre yrkesaktive å ta av. På nasjonalt nivå har en lenge forutsett befolkningsaldring og iverksatt tiltak. Aldersgrensene i arbeidslivet er hevet noe, pensjonssystemet er endret, og mer behandling er flyttet fra spesialist- til kommunehelsetjenesten. Om disse tiltakene er tilstrekkelige, vil avhenge av framtidige eldres helse og funksjon. Aldringen i Norge har også en viktig regional dimensjon. Dette tilsier at lokalpolitikere mange steder vil måtte ta krevende valg framover, i prioriteringer mellom helse og andre sektorer, mellom ulike sykdomsgrupper, og innad i sykdomsgrupper – for å redusere eller forhindre en ytterligere økning i sosiale ulikheter i helse og levekår for framtidens eldre.
Små kommuner ute i distriktene vil oppleve den kraftigste aldringen framover. Eldres helse og levekår vil derfor variere mye mellom by og land.