Gravrøverhistorier
I dag kommer «Det som ikke dreper deg» – den omdiskuterte fortsettelsen om Lisbeth Salander, en bok ingen har lest, men «alle» fordømmer. Den massive antipatien mot utgivelsen bunner i en oppfattelse om at avdøde Stieg Larsson ville ha motsatt seg en slik videreføring av et prosjekt han aldri rakk å ferdigstille. Dette kan Larssons venner og kolleger i Sverige og Norge selvfølgelig ikke vite, all den tid han selv gikk bort i 2004. Den første av i alt ti bøker som Larsson hadde planlagt å skrive om hackeren Lisbeth Salander utkom året etter forfatterens død. Etter «Menn som hater kvinner» (2005) fulgte «Jenta som lekte med ilden» (2006) og «Luftslottet som sprengtes» (2007). Lenger enn det kom han aldri. To år etter hadde film-trilogien premiere, med Noomi Rapace og Michael Nyqvist i de bærende rollene, mens en Hollywood-remake – «The Girl With the Golden Tattoo» – der Rooney Mara og Daniel Craig akslet de samme skikkelsene, kom i 2013. Den ble nominert til hele fem Oscar, blant annet i kategorien for beste kvinnelige skuespiller, og vant pris for beste filmklipp. Bøkene har solgt rundt 80 millioner eksemplarer på verdensbasis og skal alene ha innbrakt Larssons svenske forlag og rettighetsforvaltere – i praksis den avdøde forfatterens far og bror – enorme inntekter. Summer rundt fire milliarder svenske kroner nevnes i nabolandets medier. I tillegg kommer filmene. Samtidig er Larssons mangeårige samboer og angivelige partner in crime-writing, Eva Gabrielsson blitt avspist med småpenger fordi de ikke var gift. For Stig Larssons venner har nok mye av den massive fordømmelsen av David Lagercrantz' nye bok rot i denne betente konflikten. Eva Gabrielsson er blitt skammelig behandlet av sin tidligere «svigerfamilie», det er vi mange som synes. Rettighetsforvalterne har sitt på det tørre rent juridisk, men deres kneghet overfor Gabrielsson er direkte uverdig. Jeg har likevel problemer med den enøyde kritikken mot ghostwriter Lagercrantz og forlagets ønske om å videreføre Larssons skaperverk i nye historier med karakterene fra Millennium-universet. Det er godt mulig at David Lagercrantz ikke evner å skrivelike gode bøker som opphavsmannen til det hele, det får vi tidsnok vite. Men så lenge han gjør det i åpent lende og under eget navn, oppfatter jeg ikke gravrøveriet stort verre enn andre krimserier som har levd videre takket være litterære stafettløp. Jeg tar det som en selvfølge at han forstår å behandle karakterer og miljø med respekt. Selvfølgelig handler dette om penger. Store penger, angivelig. Og det er unektelig et etisk spørsmål om det er fritt frem for hvem som helst å ta et litterært univers, eller hvilket som helst verk, egentlig, og dikte videre på dette. Hverken i musikken eller litteraturen er det nødvendigvis opplagt hva som er parafrase, pastisj eller – ja, likskjending. Knut Faldbakken omskrev Hamsuns «Pan» (1894) til «Glahn» (1985) for å sette mannsmyten i et moderne perspektiv, og i «Nora Helmer» (1982) fortalte Tormod Skagestad hva som skjedde etter at hovedpersonen forlot Ibsens dukkehjem (1879). I årene 1995-98 fullførte Ragnar Söderlind Edvard Griegs opera «Olav Trygvason» (1873-89). Alle opphavsmenn var døde. De kunne ikke konsulteres. Var det galt av Faldbakken, Skagestad og Söderlind å spinne videre på disse etablerte universene? Mange i samtiden mente det. I dag er de fleste glade for at disse selvstendige verkene finnes. Og ingen av dem kan sies å ha stilt originalene i skyggen. Det kommer heller ikke David Lagercrantz til å gjøre. EVA GABRIELSSON: – DETTE ER IKKE GREIT Det er også et poeng at Stieg Larsson manet frem skikkelser og et miljø som et stort publikum vil ha mer av. Kanskje han tvert imot ville syntes det var litt stas å havne på samme hylle som Ian Fleming og Arthur Conan Doyle? Av 37 offisielle James Bond-romaner, er kun 14 ført i pennen av Fleming selv. Hvor mange forfattere som har skrevet Knut Gribb-historier etter at Sven Elvestad avviklet sitt alias Kristian F. Biller, vet bare Nils Nordberg. Sherlock Holmes ble skapt av Sir Arthur, men skikkelsens liv og detektivgjerning er beskrevet av en hel rekke lisensierte manusforfattere. For øvrig noen av de samme som førte Leslie Charteris' krønike om Helgenen videre. Og enda har jeg ikke nevnt Leslie McFarlane som begikk 19 ungdomsromaner under psevdonymet Franklin W. Dixon. De påfølgende 91 bøkene om Hardyguttene ble fullført av et titalls penneknekter på oppdrag fra forleggeren Edward Stratemeyer som også oppfant Frøken detektiv og Bobseybarna. Det kan være at vi blir skuffet. Men ja, jeg kommer defintivt til å begi meg inn i David Lagercrantz' fortolkning av Stieg Larssons gale verden.
Den fjerde boken i Stieg Larssons Millennium-trilogi (!) er kanskje «litterær likskjending», slik forfatterkollega Anne Holt uttrykker det. Men også en litterær tradisjon.