Pappa Ole var dødssyk - fikk ett døgn med nyfødt sønn
- Vi fikk en natt sammen som familie hjemme i leiligheten i Hamna. Det betydde alt for oss, sier kona Katrine Lilleng Karlsen (26) til avisen iTromsø. I løpet av en liten uke i april fødte hun parets lenge etterlengtede gutt Isak André, og hun så sin elskede mann - sitt livs store kjærlighet - trekke sitt siste pust. Barnet ble unnfanget i et siste forsøk på graviditet før kreftbehandlingen av ektemannen skulle starte.Vi møter henne på hjemgården i Lyngen. Det er gått seks uker siden ektemannen døde. Nå ønsker hun å takke - både sykehuset og folk rundt dem - for hjelpen i en tid med fødsel og nytt liv, sykdom og død. Det første varselet på at noe var galt kom i juni i fjor. - Jeg husker at Ole sa noe helt merkelig, noe som overhodet ikke stemte. Kort tid senere, under en fisketur til Reisaelva, ble han liggende i campingvognen. Han var i så dårlig form, forteller Katrine. Men industrimekanikeren Ole dro videre til Alta på jobb. - Da han våknet, var halve ansiktet hans helt skjevt. Jeg var 25 år gammel og tenkte at nå ville jeg få en slagrammet mann tilbake i ambulanseflyet. Det var ikke slag. I hodet til Ole André Espedal fant legene ved Universitetssykehuset Nord-Norge (UNN) en stor svulst. Undersøkelser viste at kreftsvulsten var av den mest aggressive typen. Den lot seg ikke operere. - Beskjeden var brutal. Legene sa at kreften ville ta livet av Ole. Men Ole var helt rolig, sier Katrine. Gravid på siste forsøk Tromsø-mannen måtte raskest mulig inn til stråling og cellegift. Men dagen før den planlagte oppstarten fant det unge paret ut at en slik behandling nærmest ville umuliggjøre en senere graviditet. - Ingen hadde fortalt oss at han burde gjøre et innskudd i sædbanken. Overlegen på UNN beklaget den manglende informasjonen, og sa han kunne sette Ole på flyet til Oslo og at vi kunne utsette oppstarten litt, forteller Katrine. Men Ole ville starte behandlingen så raskt som mulig. - Tankefullt sa legen at vi skulle vente én dag. Han ba oss dra hjem og forsøke en siste gang på naturlig vis før kreftbehandlingen startet. Vi hadde ingen tro på det. I lang tid hadde vi prøvd å få barn uten å lykkes. At det skulle kunne skje under et slikt press, virket utenkelig. Men vi gjorde det legen sa. To uker senere fikk Katrine bekreftelsen: Hun var gravid. - For oss var det et mirakel. Jeg tror det var en mening bak. Noen må ha hjulpet oss. Giftet seg hjemme Utover høsten fungerte ektemannen langt bedre enn den alvorlige sykdommen og strålebehandlingen skulle tilsi.Men fra november ble tilstanden merkbart dårligere. Ole var nå hjemme hele tiden, men beroliget alle med at det gikk bra med ham. På nyåret viste MR-undersøkelser at den store svulsten i hodet var blitt mindre, men samtidig ble det oppdaget flere mindre, nye svulster. Samtidig ble synet stadig svekket. - Vi hadde pratet om at vi skulle gifte oss i mars. Men i begynnelsen av februar spurte kreftsykepleieren om vi kanskje burde fremskynde planene våre, forteller Katrine. De fikk ordnet et provisorisk alter hjemme. I en nypyntet leilighet og med sykehuspresten til stede, ble paret gift i midten av februar. Kun kort tid senere ble den nygifte mannen innlagt på sykehus. - Han ble veldig godt tatt vare på. Men en morgen vi kom, var han svært forvirret. Han hadde mistet synet helt, men kjente igjen stemmen min. Det ble noen tøffe dager på sykehuset. Jeg skjønte at det nok ikke var så mye tid igjen. De bestemte seg for å prøve å la Ole bo hjemme, slik han hadde sagt at han ville mot slutten. Og mens Katrine ble større og større som følge av graviditeten, ble helsetilstanden til Ole stadig forverret. Han kunne nå knapt gå lenger. - Jeg mistet ham mer og mer for hver dag som gikk, sier hun stille. En dag i begynnelsen av april måtte Ole kjøres til sykehuset, hvor det ble satt inn et sentralt venekateter. - En av kreftlegene spurte meg da om jeg hadde forhørt meg om muligheten for å fremskynde fødselen, forteller Katrine. - Jeg hadde fått vite at det var veldig vanskelig, at det skulle veldig tungtveiende grunner til, men kreftlegen sa at hun ville ta en telefon. Ti minutter senere satt jeg i møte med leger på fødepoliklinikken. De fortalte meg at de kunne sette i gang fødselen dagen etter. For at Ole og Isak skulle få møte hverandre.Det var nå 19 dager til termin. Dagen etter tok hun den første tabletten på sykehuset for å starte fødselen. Riene startet umiddelbart. Og torsdag 11. april rundt klokken 13.00, ble vesle Isak André født med begge sine to bestefedre til stede på fødestuen. - Det ble et veldig sterkt øyeblikk for oss alle sammen. Etter fire dager på sykehuset kunne Katrine endelig reise hjem med den nyfødte gutten til sin dødssyke ektemann. - Det ble så følelsesladet da jeg kom hjem med Isak, og så Ole sitte i stolen sin. Jeg la Isak i fanget til Ole. Han ble stor i øynene. Jeg husker jeg sa: «Jeg er kommet med sønnen din. Vi klarte det», forteller Katrine. Det ble den første og siste natten den lille familien fikk sammen alene. - «Jeg elsker deg», sa jeg til Ole da natten kom. «Jeg elsker deg også», svarte Ole. Det var de siste ordene hans. Ektemannen hadde sluttet å spise. Dagen etter kunne han ikke snakke. - Situasjonen føltes absurd. Jeg strøk et stort kinn og jeg strøk et lite kinn. Hvem skulle jeg se først på? Hvem trengte meg mest? Familiemedlemmene kom. Kreftsykepleieren kom. Katrine skjønte at livet til sin kjære ektemann var i ferd med å ebbe ut. - Vi tente masse stearinlys, pyntet med bilder og roseblader. Pappaen til Ole spilte gitar. Det var så fint og så sterkt, og samtidig det verste jeg har vært med på. Vi satt sammen med Ole, vi gråt og snakket sammen utover hele natten. Denne natten døde Ole. - Jeg er sikker på at han ventet på Isak André. Jeg tror han mobiliserte alt av krefter for at vi skulle kunne få ha de timene sammen som familie. Heldigvis kom Isak da vi trengte ham som mest. Vi kaller han mirakelgutten, sier Katrine Lilleng Karlsen.
LYNGEN (VG/iTromsø) En fremskyndet fødsel gjorde at kreftsyke Ole André Espedal (27) fikk kjenne varmen fra sin nyfødte sønn. Timer senere døde den nybakte pappaen.