Aps annus horribilis
Fredrik Mellem, leder i Oslo Arbeidersamfunn, Arbeiderpartiets største lokallag Fra valgnederlaget i 2013, til juli 2017, trodde vi at dette skulle bli et jubelår og en merkestein i Arbeiderpartiets historie. Det var hogd i stein at vi skulle vinne dette valget. I løpet av foregående stortingsperiode så vi 40-tallet på meningsmålingene. Nedturen er et ubønnhørlig faktum, og det er unektelig smertefullt for hele partiet. Det har vært skrevet mye om nederlaget. Jeg tror de fleste er klar over hva det handler om. Man kan diskutere i hvilken rekkefølge årsakene skal settes opp. Hva var viktigst og nest viktigst? Det kan være en interessant øvelse dette – men jeg tror ikke det vil komme særlig mye konstruktivt ut av det. Mange har sammenliknet 2017 med 2001. Det er ikke unaturlig. Det er likevel to helt forskjellige historier. Historien om 2017 er en alvorligere sak enn historien om 2001. I 2001 satt vi med makta og hadde tatt over på en vanskelig sak, på et dårlig tidspunkt – bare halvannet år tidligere. Det tilhører politikkens naturlige orden at de som sitter med makta har stor risiko for å tape den når det kommer et valg. Katastrofen i 2001 knytter seg ikke først og fremst til at vi tapte regjeringsmakta, men at oppslutningen om partiet ble så elendig som den ble. Katastrofen i 2017 handler derimot om at vi ikke vant makten når vi absolutt kunne, burde og skulle vinne den. På toppen av dette kom at oppslutningen om partiet ble nesten like dårlig som i 2001. Så var jo ikke elendigheten slutt med valget. Tvert i mot! Etter valget har vi hatt et stort crescendo frem mot Giske -gate nå i julen. «Jeg mener bestemt at Giske har høy moral» sier Sør-Trøndelag Arbeiderpartis Kirsti Leirtrø til NRK, 21. desember. Jeg må innrømme at da jeg leste dette, tok Shakespeare umiddelbart plass i mitt hode: «Something is rotten in the county of Sør-Trøndelag.» Jeg vil ikke kommentere Giske-gate ut over dette, men etter mer enn 30 år i politikken, har jeg en helt generell observasjon å dele: Noen personlige egenskaper er overrepresentert i toppidretten, som for eksempel høy smerteterskel. Andre personlige egenskaper er overrepresentert blant næringslivets topper. I toppolitikken er det også noen personlige egenskaper som åpenbart er overrepresentert. Dette er slett ikke noe spesielt for Arbeiderpartiet, og heller ikke for norsk politikk. Man kan generelt si at i alt demokratisk organisasjonsliv er særlig én personlig egenskap klart overrepresentert: Manglende, eller i det minste sterkt redusert, evne til å føle skam . Det demokratiske organisasjonslivet tiltrekker seg utvilsomt personer med narsissistiske trekk. Du som leser dette, vil uten videre kunne komme på historier om politikere som har blamert seg på en sånn måte – at hvis det var deg – så ville du aldri søkt offentlighetens lys igjen. I politikken ser vi derimot stadig hvordan slikt preller av som vann på gåsa. I stedet for å jamre mer over spilt melk, vil jeg nå ved utgangen av året gjerne dvele litt ved hva Arbeiderpartiet kan gjøre for å unngå fremtidige fadeser. Hva om ... «We hold these truths to be self-evident» ... som retningslinjer for et bedre parti: I) «Arbeiderpartiet må alltid ha en stor sak. En sak som er god og som bare er vår.» Det var Haakon Lie som i sin tid formulerte dette. I de siste stortingsvalgkampene til Arbeiderpartiet har vi sett bort fra dette. Det har kostet dyrt. Hvis ikke vi sørger for å ha noen gode enkeltsaker som tar plass og får fokus i valgkampen, blir vi ganske enkelt sittende og diskutere de andre partienes saker. II) Arbeiderpartiet må aldri legge seg for langt til venstre, men kan heller aldri etterlate noen tvil om at vi er et parti på venstresiden. III) Arbeiderpartiet går primært til valg på et avklart regjeringsalternativ. Subsidiært, om dette ikke er mulig, bidrar vi ikke uoppfordret i offentlige spekulasjoner om sannsynlige og usannsynlige regjeringsalternativer. IV) Arbeiderpartiet vil høflig samtale med mindre partier som måtte ønske å skifte beite og vil vurdere samarbeid med oss, men Arbeiderpartiet legger seg ikke etter borgerlige partier med påtrengende innbydelser og vedvarende offentlig kurtise. V) Arbeiderpartiet er et ansvarlig parti som setter nasjonens interesser først og som alltid er beredt til når som helst å ta over regjeringsansvaret. Arbeiderpartiet kan derfor ikke være kategorisk uvillig til å inngå forlik i Stortinget. Vi har imidlertid dårlig erfaring med slike forlik, når de senere skal forvaltes av en statsråd fra Frp. Det vil sitte svært langt inne å inngå flere slike forlik. VI) Arbeiderpartiet kan gå til valg på økte skatter og avgifter, men er i så fall beredt til å redegjøre grundig – og overbevisende – for hvorfor det er nødvendig. VII) Arbeiderpartiet er åpent for alle og er et bredt folkeparti. Vi er likevel først og fremst lønnsmottakernes parti. I det begrepet inkluderer vi også alle som kunne og burde fått anledning til å være det, alle som har vært det, og ikke minst: alle som kommer til å bli det. Vi inkluderer også alle disse menneskenes familier. Når vi sier at Arbeiderpartiet er lønnsmottakernes parti, så skiller vi ikke mellom dem som jobber inne og dem som jobber ute. Vi skiller ikke mellom dem som jobber over bakken og dem som jobber under bakken. Vi skiller ikke mellom dem som jobber på sjøen og dem som jobber på land – og ikke under noen omstendighet – skiller vi mellom dem som er født i Norge og dem som er født andre steder. VIII) Arbeiderpartiet er en demokratisk organisasjon der landsmøtet er høyeste myndighet. Partiledelsen og sekretariatet legger derfor til rette for at landsmøtets tid, i all hovedsak går med til å utøve rollen som generalforsamling og styrende organ i partiet. Underholdning og fjas holdes derfor på et minimum i dette fora. Partiledelsen forholder seg lojalt til utvetydige styringssignaler som landsmøtet måtte gi og til de vedtak som her fattes. IX) Det er både et kollektivt og et individuelt ansvar å påse – at tillitsverv bekles av tillitsverdige personer.
Historien om 2017 vil ikke bli skrevet med gullskrift i Arbeiderpartiets historiebøker.