Derfor motarbeides May av høyresiden
Skilsmissen mellom Storbritannia og Den europeiske union har utviklet seg fra samlivsgåte til en lei nøtt. Når statsminister Theresa May i dag møter medlemslandenes statssjefer i Brussel for det EU-president Donald Tusk har kalt «sannhetens øyeblikk», markerer det en grense i Brexit-forhandlingene. Den går gjennom Irland. Søndag hadde partenes forhandlingsdelegater maktet å sy sammen en diplomatisk omforent Brexit-avtale. Riktig nok innebar den utsettelse av noen vanskelige spørsmål til etter overgangsperiodens utløp i 2020. Men en avtale var det, og den satte viktige rammer for Storbritannias farvel med EU i mars 2019, blant annet betingelser for selve avskjeden. Etter planen – en plan som gjentatte ganger er kullkastet, forhalt, avbrutt og omstøtt av partene – skulle det forlikte dokumentet legges frem for den britiske regjeringen tirsdag, rituelt sandpåstrøs med noen egne formuleringer slik at det fremsto passe seierrikt, og så behandles av EU-toppmøtet torsdag. Fredag ville det godkjennes av de 27 gjenværende medlemslandene og deretter bli ekspedert til det endelige toppmøtet i november for offisiell besegling av skilsmissepapirene. Theresa May har imidlertid venner i London som gjør at hun slipper å ha fiender i Brussel. Høyrefløyen i regjeringen og i det konservative Tory-partiet kunne på ingen måte akseptere en omgåelse av spørsmålet om den betente irskegrensen. Mellom britiske Nord-Irland og republikken Irland, som er EU-medlem, går det en drøyt 50 mil lang grense. Den har mer enn 200 overganger og vil bli EUs yttergrense. Sømløse grensepasseringer mellom britisk og irsk territorium på nabolandenes felles øy har ikke bare vært en gjensidig forutsetning for fri flyt av varer, tjenester og folk innen Europaunionens indre marked, men et viktig premiss i Langfredagsavtalen. Dette er en prinsippavtale fra 1998 om fredsprosessen mellom Irland og Storbritannia. Den gjorde slutt på en tredveårskrig som hadde krevd 3600 liv og forvoldt store menneskelige og materielle skader. Bortsett fra politiske ekstremister og noen forstokkede protestanter og katolikker på begge sider av grensen, ønsker ingen at det igjen skal komme opp nye tollboder og kontrollposter – vel vitende om hva det vil representere av så vel praktiske som symbolske utfordringer. Dessverre for Theresa May har hun gjort seg parlamentarisk avhengig av nordirske DUP, et ultrakonservativt unionistparti ledet av kompromissløse Arlene Foster. Via en lekket e-post i helgen gjorde hun det klart at dersom EU får gjennomslag for sitt ønske om å opprettholde myke handelsforbindelser mellom Irlands to stater, vil hun selv sørge for å utløse en såkalt hard Brexit. Det vil si at Storbritannia og EU skilles uten noen som helst avtale. For å sikre yttergrensen mot lekkasjer og hindre at de forhatte kontrollpostene fra tiden før Langfredagsavtalen atter kommer opp, ønsker EU at EUs handels- og tollregler – i en eller annen form, subsidiært i en udefinert overgangsperiode – videreføres for Nord-Irland. EU foreslår at det etableres en ny «usynlig» grense mellom de to land i Irskesjøen inntil man vedtar en ny overenskomst. Arlene Foster frykter imidlertid at en slik ordning innebærer at EU, og enda verre Irland, med dette vil «annekterer» Nord-Irland . Samtidig ønsker DUP på ingen måte å gjeninnføre gamle dagers kontrollregime ved overgangene. Det er en logikk som får Arlene Fosters grenseløse argumenter til å lyde som linjer fra et norsk folkeeventyr: Ikke gående, ikke ridende; ikke naken, ikke kledt; ikke åpen, ikke stengt. «Jeg innser fullt ut risikoen med et Brexit uten en avtale. Faren med en dårlig avtale er verre», skrev hun nylig i Belfast Telegraph. Trekker Foster DUPs støtte til Theresa May, faller den konservative regjeringen. For å få til en avtale med EU må statsminister May bryte et sett politiske løfter, det være seg overfor egne velgere, partiet, regjeringen eller forsikringer hun har kommet med i Brussel. I tillegg har hun servert britisk nærings- og finansliv garantier for at Storbritannia ikke kommer til å forlate Europaunionen uten å ha sikret en forsvarlig avtale. Uansett hva hun gjør blir det galt. Presset fra egne rekker har også økt etter avsløringer om at 44 medlemmer av den konservative parlamentsgruppen har skrevet brev til partiets såkalte 1922-komité, et forum som i gitte anledninger kan fremme krav om valg av ny leder. Det betyr at komiteen mangler kun fire slike brev på å forlange lederskifte i partiet. Misnøyen kommer i all vesentlig grad fra den militante høyresiden, anført av Mays avgåtte ministre Boris Johnson og David Davis, samt den styrtrike og erkekonservative eksentrikeren Jacob Rees-Mogg, en i utgangspunktet perifer parlamentariker, gjerne tiltalt som «det ærede medlem av det 18. århundre». Bortsett fra hos sistnevnte, er det høyst uklart hvor dypt EU-motstanden stikker i de meste profilerte Brexit-figurene. Flere av dem, som BoJo, synes å ha mer opportunistiske motiver for sine utfall mot EU og Theresa May. Selv øyner han muligheten for å bli partileder og statsminister. Derfor må May mislykkes. Karakteristisk nok bjeffer denne gjengen mer enn de biter, og som flere har påpekt har ingen av dem kommet opp med en eneste analyse som underbygger en bedre strategi for britisk utmarsj av EU. Enda mindre konkrete forslag til hvordan en forhandlingsløsning bør se ut. Deres eneste mantra er at «folkeavstemningen må respekteres», men ikke et ord om hva Storbritannia selv må legge i potten for komme i mål. Da EUs Brexit-forhandler Michel Barnier i går ettermiddag kom til ministermøte i Luxembourg, ba han medlemslandene innvilge partene mer tid til å komme videre. En raus imøtekommelse overfor statsminister May, som er desperat klar over at det er britene – ikke EU – som hører klokken tikke. Det er dypt ironisk, men dessverre talende for hele den ulykksalige Brexit-prosessen, at Theresa May står i en tøffere og langt mer uforsonlig kamp hos sine egne i London enn mot røkla i Brussel.
Hva er 50 mil langt og skiller gjennombrudd fra sammenbrudd?