De uviktige barna
Send ditt innlegg tileller SMS med kodeord sidet til 2200 Barneombudet er i gang med å undersøke om elever med rett til spesialundervisning får oppfylt det de har krav på. En endelig rapport kommer til våren, men ombudet har allerede lekket at elever med spesielle behov ikke får undervisningen de både trenger og fortjener.Barneombudets funn er dessverre ikke overraskende. Tidligere har forskingen vist at halvparten av spesialundervisningen foregår uten kvalifiserte lærere. Elever blir plassert i oppbevaringsgrupper, men målsetningen med det som gjøres der inne, altså spesialundervisningen, er uklar. Elever med ulike lærevansker blir satt til å utføre aktiviteter som – om ikke annet – bidrar til å fylle undervisningsplanen til en lærer som ikke har nok timer. Jeg var selv en slik lærer en gang. Som nyutdannet historielektor, ble timeplanen min fylt opp med privattimer sammen med en tiendeklassing med lærevansker. Det var ikke historie jeg underviste i, og hva jeg kunne og ikke kunne virket uansett ikke å spille så stor rolle i skolens organisering av opplegget. Det viktigste var å få gutten oppbevart, og min timeplan oppfylt. Dette var i 2003, men lignende skjer fremdeles daglig i Skole-Norge, og angår 49 000 barn. Det kan bare være én årsak til dette: Denne gruppen elever oppleves ikke som viktig. Eller enda mer skremmende: Man ser kanskje helst at denne gruppen elever ikke eksisterer?I Norge er antallet elever som mottar spesialundervisning nemlig blitt et direkte mål på skolens faglige og pedagogiske evne. Det er blitt et politisk mål å redusere andelen spesialundervisning i norsk skole fordi man da samtidig forteller verden at skolen er bra. Da jeg selv var kommunepolitiker, vedtok vi hvert år en prosentandel for elever som skulle motta spesialpedagogisk hjelp i Lillehammer-skolen. Jo lavere tall man fikk vedtatt, dess mer penger spart og dess bedre så det ut, både i budsjettet og i kvalitetsmeldingen for skole. Det politikerne nektet å erkjenne, var at spesialpedagogikk er en individuell rett for de som trenger det, ikke et stadig minskende prosenttall som sparingskåte lokalpolitikere skal pynte skolestatistikken med! Også kunnskapsminister Torbjørn Røe Isaksen synes at det er for mange elever som mottar spesialundervisning. Statsråden forsvarer dessuten bruk av assistenter og mener det er urealistisk å erstatte alle assistenter med lærere. Kvaliteten på opplæringen for disse elevene er det med altså ikke så farlig med. Den politiske motstanden og motviljen mot spesialundervisningen har også ført det absurde kravet om at man har måttet bevise at spesialundervisning virker. Forskningen viser, selvfølgelig, at spesialundervisning virker, men under forutsetning om at den blir gjennomført av personer som har relevant kompetanse innen de vanskene eleven har. Denne åpenbare logikken har ført til at lærere nå må ha fagkompetanse i de fagene de underviser i. Det er imidlertid ikke lovpålagt at elever som mottar spesialundervisning skal ha lærere med spesialpedagogisk kompetanse. Assistenter eller tilfeldige lærere uten full undervisningsplan kan steppe inn og oppholde disse elevene ut fra sin kvalifikasjon som «personlig egnethet». Den eneste måten dette kan forstås er at man fra politisk hold ikke tar denne gruppen elever særlig på alvor. Er det fordi de ikke representerer en politisk trussel? Kunnskapsministeren anklager spesialundervisningen for å være segregerende. Dette er feil. Skolen i seg selv er segregerende. Elever utdannes til ulike samfunnsoppgaver senere i livet. De fleste av oss støtter denne segregeringen, og vi håper at skolen har segregert tilstrekkelig hver gang vi for eksempel setter oss ned i tannlegestolen og åpner munnen. Professor Peder Haug legger moteriktig skylden på PISA. PISA har visstnok gjort at man ikke bryr seg om disse elevene. Er man virkelig for opptatt av PISA, slik som Haug hevder, burde man nettopp løfte opp disse elevene. Løfter man opp de 49 000 svakeste med kvalitativt god spesialundervisning, vil det gi store statistiske utslag, også på PISA.«Jeg har lærevansker», sier min datter på ni år uten at hun føler seg verken segregert eller marginalisert av den grunn. Fire ganger i uken går hun til spesialundervisning i den finske skolen. Fire ganger i uken møter hun opp en time tidligere enn de fleste, og går gjennom stoffet sammen sin egen lærer eller en spesiallærer. De pleier å gjennomgå det samme som kommer opp i vanlig undervisning senere den dagen eller uken. Da har hun vært gjennom stoffet allerede én gang. Det hjelper veldig. Spesiallæreren har sin spesialpedagogiske utdannelse på toppen av lærerutdannelsen sin. Med seks års universitetsutdannelse, er hun spesialist på det spesielle. Et amerikansk tv-team intervjuet meg nylig om hvordan det er å ha barn i den finske skolen. Jeg fortalte hvordan datteren min ville blitt sett på som et problem i USA. Hun ville med sine lærevansker ødelagt skolens eksemplariske testresultater. I Finland har min datter et problem (og de jobber med det!), men det er ikke hun som er problemet. Jeg er redd for at hun igjen sett på som et problem når vi flytter tilbake til Norge – et problem som stues vekk til ufaglærte assistenter. Jeg gruer meg til små ambisjoner på hennes vegne, til lite kompetanse om hennes utfordringer og påfølgende dårlig selvbilde, lav motivasjon og mistrivsel. Da blir ikke bare utdannelsen hennes et problem, men hele den psykiske helsen. Hun, og 49 000 andre barn, fortjener så ufattelig mye bedre.
Debatt Det er et paradoks hvordan politikere og skolefolk rent retorisk snakker om teoretisk svake elever, og hvordan disse elevene rent praktisk blir håndtert. Det er et paradoks hvordan politikere og skolefolk rent retorisk snakker om teoretisk svake elever, og hvordan disse elevene rent praktisk blir håndtert.