Kronikk: Harrykultur eller hverdagsrasisme?
Kronikk avGuri Idsøe VikenogInger Johanne Sæterbekk Det er dagen derpå for Spellemannsprisen, og noen har det litt verre enn andre. For eksempel Plumbo. Deres forsøk på å kalle Madcon for mokkamenn var ikke akkurat populært, og både nachspielet, sosiale medier og nettaviser er fulle av fordømmelse. At vi samme uke har sett komiker Hasse Hope bruke ordet nigger på samme TV-kanal, sett en samlet norsk offentlighet forsvare Pondus-forfatter Frode Øverlis rett til å kødde med kannibalisme og lest VG-kommentator Astrid Melandsforsvar for næringslivets rett til ikke å ansette norskpakistanere fordi hun en gang har hørt om en udugelig somalier, er det ingen som ser ut til å reagere like sterkt på.Vi stiller oss bak mye av kritikken mot Plumbo. Deres uttalelser er ikke mye forskjellig fra den hverdagsrasismen vi møter hver dag på ulike lunsjrom og bandrom, rundt ulike pubbord og i de fleste nettavisenes kommentarfelt. Men nettopp derfor er det så ille. Gjennom at slike uttalelser også sendes direkte på nasjonalt fjernsyn, legitimeres de: Mine idoler sa det, da er det vel greit for meg å si det også. Dagens Facebookvegg er ikke bare full av fordømmelse, det er også overraskende mye støtte til Plumbo der. Og de andre støtter altså Madcon - de som kalte Plumbo for fittehull, eller KaizersTerje - han som helte en øl over Plumbo-vokalisten i den offentlige ydmykelsens navn. Vi veit ikke om vi syns det er så mye bedre. Mer åpenhet og demokrati er det i alle fall ikke.Vi klarer ikke å la være å tenke at dette handler om en klassisk kamp mellom høykultur og lavkultur: Hasse Hope og Frode Øverli er anerkjente av den norske kultureliten, Plumbo spiller harry sanger fra bygda og er først og fremst anerkjent av dem som liker sånt. Selv om sistnevnte var i flertall når Årets hit skulle kåres av det norske folk, er de dessverre i mindretall på Twitter. Og det var jo greit for dem som misliker Plumbos musikk, at vokalisten kom med en sleivete uttalelse de heller kunne ta ut aggresjonen over tildelingen på. Det kan virke som om Plumbos rasisme først ble et problem når den kom inn på høykulturens arena.For oss begynner dette å ligne litt på hvem som har rett til å krenke hvem på hvilket grunnlag. Selv må vi innrømme at vi føler oss krenket av at Plumbo-vokalisten mener folk på bygda har en enkel, rasistisk humor som dette. Vi er selv fra bygda, det ville aldri falt oss inn å kalle noen mokkamann. Og her er kanskje noe av kjernen av problemet: Det er først og fremst dem diskrimineringen rammer, som kan definere om den oppleves krenkende for dem. Da kan det kanskje være verdt å lytte selv om vi ikke alltid kjenner oss igjen. Vi tror vi kan være enige om at Frode Øverli ikke er rasist. Men har Timbuktu likevel et poeng? Kanskje. Noen har tross alt levd litt for lenge med at afrikanere fremstilles som primitive mens vi andre har sunget om vesle Hoa. Det er bare at vi trenger litt lengre tid til å innse det.Det handler i stor grad om gjenkjennelsesfaktoren. Rasistiske enkeltutsagn og enkeltpersoner er lett å få øye på, særlig når de kommer i så direkte form som hos Plumbo-vokalisten. Det er lett å peke på en mann og si at han er rasist, og det er enkelt for han eller hans venner å motbevise det. Dermed ligger det til rette for den politisk korrekte flokkmentaliteten som sosiale medier nå har skapt: Sammen lynsjer vi dem noen sterke røster har bestemt at lynsjes skal. Men vi løser ikke særlig mange verdensproblemer med det: De aller færreste vil vedgå seg rasistiske tendenser, og en diskusjon om hvorvidt noen er rasister, kommer derfor ikke så langt. Verre er det med bakenforliggende, bedre skjulte holdninger og strukturer som virker rasistiske. Hvis vi skal klare å ta kampen mot rasisme, må vi evne å ta den på flere plan. Det er bra at folk reagerer på det som er lett gjenkjennelig. Men en gang hadde denne uttalelsen gått igjennom sensuren, og det skyldes mange tiårs kamp at den nå ikke får det. For en gang ville en aviskommentator også forsvart Plumbos uttalelse, og offentligheten ville ledd av dem som ikke gjorde det. Vi kan bare takke dem som den gang turte å stå imot da offentligheten gikk i en annen retning, og turte å påpeike den rasismen andre ikke oppfattet som rasisme. For dem som nå går i politisk korrekt flokk mot den uheldige humoren til Plumbo-vokalisten og oppfordrer til å gi juling på nachspiel, kan det være verdt å tenke etter hva som egentlig er problemet. Kanskje har Plumbo-vokalisten synliggjort en legitim form for rasisme vi liker å tro at ikke eksisterer. Men han har ikke funnet opp den alene.
Hvilke mekanismer er det som gjør at vi så til de grader reagerer på Plumbos uttalelser mens Hasse Hope og Frode Øverli får holde på som de vil?