Farlig forsøk
Med et mulig unntak av Politbyrået i det kinesiske kommunistpartiet, kan ingen politikere bestemme hvordan markedet skal reagere. At børsene stuper, verdien av italienske statsobligasjoner synker og det eneste som går rekordhøyt opp er renten på Italias statsgjeld, er illevarslende. Det er tegn på at banker, investorer og meglere nasjonalt og internasjonalt ikke har tillit til den påtroppende populistregjeringen. Rettere sagt: Markedet har ikke tillit til at den politikken som den systemkritiske Femstjernersbevegelsen og det høyreradikale populistpartiet La Lega har sagt de vil føre, er bra for Italias næringsliv og økonomi. Når de også utfordrer eurosonens stabilitet og Den europeiske sentralbanken, som forenklet forklart har vært det gjeldstyngede landets konkursforsikring, er det mye som tyder på at Italias nye regjeringspartier ikke forstår økonomiske lover og hvilke mekanismer som gjelder. Eller enda verre – at det er nettopp det de gjør, og forsøker å fremprovosere en finanskrise for å kunne avvikle medlemskapet i den europeiske valutaunionen, slik kritiske røster beskriver overfor Financial Times. Vi har vanskelig for å tro at noen med vitende og vilje på denne måten setter egne landsmenns pensjoner og oppsparte midler i spill. En del av børsfallet kan forklares med usikkerhet i en situasjon hvor man avventer et neste trekk. Samtidig forstår vi bekymringen som økonomiske eksperter uttrykker når det gjelder virkelighetsforståelsen hos de italienske populistene. Deres regjeringsprosjekt er et gedigent eksperiment, og som alle eksperimenter kan også dette ende fryktelig galt. En lakmustest på forståelsen av situasjonen får vi ikke før de fremlegger sitt første statsbudsjett. Men det er illevarslende at de nye regjeringskameratene allerede har lovet å innføre en rekke kostbare reformer, samtidig som de også skal kutte skatter og avgifter, statens inntekter. Ettersom de også ønsker å nasjonalisere infrastruktur og kjøpe hjem flyselskapet Alitalia, er det lite som tyder på at reformene skal finansieres med utsalg og privatisering. Da er det snakk om låneopptak. I så måte er det verdt å minne om at Italia allerede har en statsgjeld på 132 prosent av BNP. Hvem skal yte italienerne nye lån? Kina? Og til hvilken pris?
Når den høyreradikale populistlederen Matteo Salvini forsøker å irettesette finansmarkedene for manglende tro på Italias nye regjering, har det samme effekt som å piske havet som straff for elendige badetemperaturer.