VG-sportens kommentator: Diagnosetid for skiledelsen
Hadde det ikke vært for idrettslegene, ville det heller ikke vært mye toppidrett å spore. Utøvernes yrke handler om å gå i kjelleren når det trengs, å skvise litt til ut av sitronen for å nå pallen i stedet for den sure fjerdeplassen. Da trengs det kompetente hjelpere. Som tilrettelegger for optimalisering av yteevnen, og begrenser restitusjonsperioden best mulig. Innen visse grenser. Akkurat de grensene er det som utfordres i ordskiftet om medisinering av dem som i utgangspunktet skal være de best trente på kloden. Forstøver-landslaget • På den ene siden er medisinere som jobber med idrettsutøvere selvsagt akkurat like bundet av etiske grenser som kollegene sine. Er du lege, så er du lege. Det at du jobber med idrett, skal verken praktisk eller prinsipielt utløse noe utvidet etisk slingringsmonn. Yrkeskodeksen skal naturligvis ligge i bunn for enhver behandling, uavhengig av om temaet er tarmkreft, transplantasjoner eller toppidrett. • På den andre siden lever du i et miljø der maksimalisering av prestasjoner er alfa og omega. Der kroppen til utøveren helst skal fungere uansett vær og vind, og sykdom og skader holdes på avstand. Og der legen har stor innflytelse på hvilke virkemidler som anses innenfor og utenfor. Kroppen er et finstemt instrument, som fort sier fra om du har belastet den tungt. Derfor trengs hvile, og følgelig vil enhver som driver fysisk krevende idretter være avhengig av medisinsk og fysikalsk oppfølging for å henge med. Mye vil her være uproblematisk, og ytterpunktene vil det være konsensus om. Selv om også det strengt tatt er påvirkningen av kroppen for å overvinne protester om slitasje, vil alle være enige om at massasje er en hundre prosent grei måte å hjelpe kroppen på. Akkurat som det i andre enden er tilsvarende ugreit å bistå utøverne med å injisere illegale virkestoffer. Den vanskelige sfæren oppstår i de ulike gråsonesjatteringene, og her er det diskusjonen har stått. Har det medisinske apparatet i norsk langrenn holdt seg innenfor legeetikkens gjerdestolper - eller er strikken tøyd for langt? Nå kommer vurderingen fra den internasjonale ekspertgruppen, ledet av førstestatsadvokat Katharina Rise. Der vi blant annet vil få høre deres vurdering av om det er innenfor eller utenfor å gi astmamedisin til skiløpere som ikke er diagnostisert med astma. Og om forstøverapparater, som egentlig er laget for bruk i akutte tilfeller på sykehus, har en fornuftig plass i et toppidrettsmiljø. Eller om man skal - eller ikke skal - gi astmamedisin for å forebygge sykdom. Et av de mest interessante spørsmålene er hvilken linje utvalget legger seg i drøftingene. Dersom de velger en formalistisk vri, vil skiforbundet trolig komme greit fra rapporten. For det er ikke snakk om brudd på dopingreglene, så lenge man ikke går over grenseverdien ved bruk av et stoff som salbutamol. Og noe av astmamedisinen det gjelder er ikke engang på forbudslisten. For temaet er legeetikk - som ikke er en absolutt størrelse - men som er interessant i en rekke idrettssammenhenger, også utover det som legges frem av skiutvalget. • Hvor bør grensen gå for når utøvere skal få en såkalt TUE, altså et fritak som gir grønt lys for medisinering der det ellers ikke ville være greit? • Hvor mye press skal en lege godta fra idrettsledere for å prioritere det sportslige? En problemstilling vi så satt på spissen i konflikten mellom José Mourinho og klubblegen Eva Carneiro, som endte med å forlate Chelsea etter en konlikt. Men nå er vi langt fra Stamford Bridge - det er skisporet som gjelder. Og en rapport som sikkert vil møte faglig motbør uansett innhold. Men som forhåpentligvis kan bidra til klarere grenser for medisinering av skiløpere. Så får håpet være at skiledelsen i fremtiden ikke bare er opptatt av hva som er lov. Men også av hva som er klokt.
Skal toppidretten være en pasientfabrikk? Astma-debatten viser hvor viktig det er å få tydeligere etiske grenser i krysningen mellom sport og medisin.