Den tapte kampen mot hasjen
Sommeren 1978 ble jeg sammen med to venner pågrepet av to sivilpolitimenn i Frognerparken mens vi var i ferd med å preparere en pipe med hasj. Jeg tilbragte resten av ettermiddagen svettende og vettskremt i de herostratisk berømte «kaninburene» på Vika politistasjon. Foreldrene mine ble oppringt. Jeg ble fortalt at jeg kanskje aldri ville få sertifikat, at jeg neppe kunne reise til land som krevde visum og at saken vil bli «på rullebladet mitt» til evig tid og skape trøbbel for meg overalt hvor jeg kom. Så ble jeg bøtelagt og sendt hjem. Jeg var 16 år, og den ettermiddagen følte jeg at fremtiden min lå bak meg. Det viste seg heldigvis å være i overkant pessimistisk. Jeg kan ikke nekte for at det gikk dårlig med flere folk jeg kjente på den tiden. Noen utviklet alvorlige rusproblemer. Noen havnet i psykiatrien. Noen kom seg aldri ordentlig i gang med livet senere. Men de aller, aller fleste klarte seg riktig bra og er i dag gode skattebetalere og solide samfunnsborgere. Det finnes folk med hasjrøykererfaring på alle nivåer i Norge og verden. Det stigmaet som fikk foreldrene mine til å lure alvorlig på hvor de hadde handlet galt i 1978, regnes i dag som en ubetydelig ungdomssynd. Politimesteren i Vestfold har gjort det. Generalsekretæren i NATO har gjort det. Presidenten i USA har gjort det. De ble bare ikke tatt. Omtrent samtidig med at jeg ble taua inn fra Frognerparken med 0,7 gram hasj som resulterte i 600 kroner i bot – mye penger den gang – røykte Gjermund Cappelen stoffet for første gang inabokommunen Bærum, 13-14 år gammel. Det fikk en mer dramatisk effekt på hans liv enn på mitt. Denne uken har jeg sittet i Asker og Bærum tingrett og hørt ham forklare seg om forretningsnettverket som skal ha omsatt 1,3 tonn hasj bare i årene fra 2011 til 2013. Politiet anslår inntektene hans til å være minst 125 millioner kroner. Hva var det som trakk meg mot hasjrøyking da jeg var tenåring? Jeg tror det var mystikken. Det gåtefulle frikefolket som samlet seg i parker og portrom og snakket i hemmelige koder om «gullstemplet muggafghan» fra Afghanistan, «gyllen herkules-libban» fra Libanon og den foraktede «såle-pakken» fra Pakistan. Rusen ble jeg aldri helt fortrolig med, den gjorde meg heller usikker og lettere paranoid. Men mytene, kodene, kulturen og det hemmelige fellesskapet lokket meg. «Vi hadde fått det for oss at vi tilhørte en stamme, en skikkelig indianerstamme» skrev Ingvar Ambjørnsen i «Den siste Revejakta», som til tross for klare thrillerelementer er en sjelden presis gjengivelse av byens hasjrøykermiljøer på 1970-tallet. Romanen om de to frikerne fra Oslo indre øst som pusher hasj nærmest av idealistiske årsaker og som vikles inn i et større opplegg de ikke har kontroll over fordi de befinner seg i en bransje i skummel vekst, inneholder all den naiviteten og romantikken som hasjrøykerselvbildet på den tiden innbød til. I tillegg er den altså spennende, i motsetning til en hasjrøykers monotone dagligliv. Det er ikke mye mystikk når Cappelen forklarer seg i rettssal 12 i rettssalen i Sandvika. Her går det i logistikk, lagerkapasitet og distribusjon. De romantiske navnene er forsvunnet og er erstattet med betegnelser som like gjerne kunne ha vært kjøkkenmoduler på Skeidar: B7, F12, D10. Tall og bokstavkombinasjonen beskriver styrke og prisklasse. «Det skjedde noe med hasjen fra rundt år 2000», forklarte Cappelen i retten på torsdag. Variasjonene mellom styrke og kvalitet ble annerledes. Produksjonen ble proffere». I følge European Monitoring Centrefor Drugs and Drug Addiction, er EU-landene et av verdens største markeder for cannabisforbruk. Anslagene går ut på 22 millioner brukere årlig. Marokko er den største eksportøren til kontinentet, med Afghanistan et stykke bak. Men den nasjonale produksjonen blir stadig viktigere. England og Nederland har den største plantasjetettheten. Polen og Belgia følger like etter. Det omsettes cannabisprodukter for mellom 15 og 35 milliarder euro årlig. Det er mye penger inn i en svart økonomi, som bidrar til å finansiere langt verre produkter og forbrytelser enn hasjrøyking. Hvordan regulerer og begrenser Norge sin del av dette illegale markedet? I stor grad på samme måte som i 1978: Ved å taue inn noen tilfeldige ungdommer fra offentlig sted med ujevne mellomrom. Skremme dem litt, sende dem hjem til mor og far med bot, og satse på at de finner tilbake til den smale sti. Innimellom klarer man å ta et isfjell ala Cappelen, som utgjør et helt illegalt økosystem i seg selv. Som kan ha bidratt til å korrumpere en politimann. Men som i bunn og grunn ikke er større enn en liten eller mellomstor bedrift i et gigantisk, lukrativt internasjonalt marked. For i bunn og grunn har norsk narkotikapolitikk gjennom de siste femti årene bare bidratt til en ting: Å gjøre tilgangen på varen akkurat så begrenset at avansen blir høy, og markedet regulert. Det er på høy tid å tenke nytt om problemet.
Gjermund Cappelens hasjimperium tilsvarte en liten-til-mellomstor bedrift i en internasjonal bransje som holdes lukrativ av norsk narkotikapolitikk.