Det bor fortsatt noen der inne i skogene
GURI IDSØ VIKEN, skribent I sommer kjørte jeg Sverige på langs nær norskegrensa, på den såkalte Inlandsvägen. Det var en ensom opplevelse. Veien gikk rett gjennom skogen uten at jeg møtte en eneste bil eller mulighet til å kjøpe kaffe. Bensinstasjonene var revet, butikkene nedlagt og jordene overtatt av geitrams, mens skogbrannene herjet mot horisonten. Sverige har blitt lagt ned, og det påvirker valgresultatene, sa professor i samfunnsøkonomi Charlotta Mellander til danske Weekendavisen 31. august. For de unge har flytta fra bygd til by, og bygda føler ikke de får nok igjen. Samtidig har landets 110 bygdekommuner flere innbyggere enn Stockholm til sammen, og de gikk alle til valg 9. september. En gjennomgang av valgresultat fra kommunene langs Inlandsvägen og norskegrensen viser at landsbygda vendte seg mot høyre. Her er Sverigedemokraterna (SD) nå Sveriges andre største parti, og ligger stort sett over 20 prosent. I Älvdalen har partiet fått 28,6 prosent av stemmene, i Malung-Sälen 24,8 prosent, i Torsby 21,2 prosent og i Mora 22,7 prosent. Det bekrefter tendensen fra 2014, hvor SD tredoblet oppslutningen i tyntbefolkede kommuner. Det er jo ikke akkurat her majoriteten av innvandrerne til Sverige plasseres. Men det er her Sverigedemokraterna vil gi melkebønder beiteerstatning på 300 millioner kroner i året for å holde kulturlandskap ved like og næringsgrunnlaget oppe. Det er også her SD har foreslått at folk skal få spesialløsninger på lån for at de skal kunne fortsette å bo i distriktet. Og det er her de vil vinne mest på det hvis SD får gjennomført lavere dieselavgift til landbruket og en regional tilpasning av EUs viltforvaltningspolitikk. Det kan hende traktordiesel og beiteforhold virker fjernt for folk som deltar i endeløse Facebook-diskusjoner om hvorvidt det skal være lov å gå med hijab på kiosken på Södermalm. Men for bønder i Sverige så vel som i Norge er slike spørsmål helt sentrale for om de kan fortsette å leve livet slik de gjør det nå. For mens vi andre sitter i byen og vil ha kortreiste matvarer, effektive kraftverk og brede tømmerplanker på golvet i leilighetene våre, sliter bygda mer og mer med å levere de verdiene. Har alle SDs velgere egentlig stemt mot innvandring eller har de heller stemt for nærmiljøet sitt? Uavhengig av hvor grumsete fortid SD har og hvor kritisk man er til deres høyrepopulisme, kan man jo spørre seg om velgernes motstand mot innvandring egentlig handler om fremmedfrykt i det hele eller om det heller handler om et ønske om at de selv skal bli mer prioritert. I mange år har sentralisering vært en bevisst politikk i Sverige, mens distriktspolitikken har vært mer eller mindre fraværende. Har SD sett en mulighet i en del av befolkningen som resten av Riksdagen har ignorert, og klart å kapre velgere med gode distriktspolitiske tiltak? Og kan det samme skje i Norge? Det er i så fall en skummel utvikling. For fins det bare ett alternativ til avfolking av Sveriges innland, så kan det fort hende at noen stemmer på det og sender asylsøkere ut med badevannet. Og setter man opp en absolutt motsetning mellom ens egne behov og andres, er det litt for lett å velge side. For noen år siden kom venstresiden til en slags erkjennelse av at de hadde glemt arbeiderklassen. Forskjellene øker, sa partiene. Vi må vise de som har minst at det er vi på venstresiden som jobber for deres vilkår. Det stemte vel. Men har partiene nå på samme måte glemt distriktet? Det er vanskeligere å være raus når man er hardt presset selv. Hvis partier ønsker bygdas støtte til sin omfordelingspolitikk, må de gjøre velgerne innstilt på å dele. De færreste velgere er villig til å gå for en politikk som går på bekostning av dem selv, men de kan være villig til å dele på ressursene om også noen av deres egne ønsker blir innfridd. Det er politikkens oppgave å balansere disse hensynene. Alle som stemmer på Sverigedemokratene er ikke rasister. Innvandringsmotstand kan like gjerne handle om hva man er villig til å prioritere ned, og det er ofte saker som er fjernt fra en selv. Det er ingen tvil om at Sverige har større utfordringer med fraflytting enn Norge. Men også her til lands risikerer vi at det bygger seg opp en befolkningsgruppe som opplever seg oversett av makten i hovedstaden. Debatten om regionreformen har også vist at distriktet har muskler til å stå imot og slå tilbake når rikspolitikken trår dem for nære. Norske partiprogram inneholder en god del mer distriktspolitikk enn de svenske, men også her er byen i fokus. SV og Arbeiderpartiet framstår mer opptatt av barnehage- og sykehjemsplasser i Gamle Oslo enn av veiutbedring i Trøndelag. Høyre tror det er distriktspolitikk å flytte arbeidsplasser fra Oslo til Bergen og Stavanger. Og FrPs nye landbruksminister argumenterer mer for aktivt gründerskap enn levende bygd. Det kan koste. For enn så øde det kanskje kan virke for oss som kjører forbi, må vi huske at det fortsatt bor noen der inne i skogene mellom byene. Ikke alle drømmer om en treroms i byen, noen kjemper fortsatt for å holde resten av landet og dets verdier i live. Til sammen blir denne gjengen til og med mange nok til å ha betydning for valgresultater – enten det er langs Inlandsvägen eller langs E6.
Har vi blitt så opptatt av å forklare høyrepopulisme at vi glemmer at en del faktisk er mer opptatt av bygda si, gården sin og livsgrunnlaget sitt enn de er preget av fremmedfrykt?