Edward Snowdens fabel
ARTIKKELEN ER OVER TO ÅR GAMMEL EDWARD JAY EPSTEIN, forfatter Av alle løgnene Edward Snowden har fortalt siden det omfattende tyveriet av statshemmeligheter fra etterretningsorganet National Security Agency (NSA) i 2013, og flukten til Russland via Hong Kong, er ingen av dem mer provoserende enn påstanden at han ikke hadde intensjoner om å spionere og bare var en «varsler» som forsøkte å avsløre NSAs overdrevne informasjonsinnsamling. Idet vi teller ned mot Snowdens sjanse til å bli benådet, er det et passende tidspunkt for å gjennomgå det vi vet om hans egentlige oppdrag. Snowdens ulovlige tilegnelse av USAs mest nitidig bevoktede, hemmelige informasjon fant sted i mai 2013, ifølge de føderale aktorenes anmeldelse av ham én måned senere. På det aktuelle tidspunktet var Snowden en 29 år gammel teknolog som jobbet på opplæring som analytiker for konsulentfirmaet Booz Allen Hamilton ved NSAs regionbase i Oahu, Hawaii. Den 20. mai, omtrent seks uker etter jobboppstart, unnlot han å møte på jobb og sendte e-post til veilederen om at han ble undersøkt for epilepsi på sykehuset. Denne unnskyldningen var ikke sann. Snowden var ikke engang på Hawaii. Han var i Hong Kong. Han hadde flydd dit med oppbevarte, graderte data som var stjålet fra NSA. Dette var ikke den eneste løgnen Snowden bedrev. Det ble åpenbart i mine granskninger de siste tre årene, at nesten hvert eneste komponent i versjonen som Snowden la fram, som også nådde sin endelige tilblivelse i Oliver Stones film Snowden fra 2016, beviselig er feil. Hans fortelling begynte kort tid etter at Snowden ankom Hong Kong hvor han fikk i stand et møte med Laura Poitras, en Berlin-basert dokumentarfilmmaker, samt med Glenn Greenwald, en Brasil-basert blogger for The Guardian. Begge journalistene hadde markert seg som langvarige kritikere av NSAs overvåkning, og Snowden hadde vært i kontakt med dem (med aliaset Citizen Four) i en firemånedersperiode. Snowden valgte ut flere tusen dokumenter fra sin enorme samling med stjålet materiale for å gi dem nyhetsskup som diskrediterte NSA-operasjoner, inkludert to eksplosive dokumenter som han ba dem bruke i de første reportasjene. Det ene var den nå berømte, hemmelige ordren fra etterretningsdomstolen Foreign Intelligence Surveillance Court (FISA) til Verizon om å oppgi data om amerikanske telefonbrukere til NSA. Den andre var en presentasjon som ga et detaljert bilde av NSAs kapasitet til å fange opp ikke-amerikanske brukeres internettkommunikasjon via et overvåkningsprogram med FBI-kodenavnet Prism. Dokumentene ble publisert den 5. og 6. juni i 2013, og fulgt opp med en video hvor Snowden sto frem som varsler og opphavet til lekkasjen. Sentralt for Snowdens versjon, var påstanden hans at selv om han muligens hadde kommet i berøring med øvrig gradert informasjon da han søkte etter NSA-filene, kopierte han bare dokumenter som avslørte NSAs tjenesteovertramp, og ga deretter samtlige til pressen. Men samtidig som Snowdens versjon fikk feste i offentligheten, berettet en hemmelig skadevurdering utført av NSA og Pentagon en helt annen historie. Ifølge en enstemmig rapport som ble avgradert den 22. desember av Etterretningskomiteen, viste etterforskningen at Snowden hadde «fjernet» (ikke bare berørt) halvannen million dokumenter. Det enorme tallet var basert på, blant øvrige bevis, elektroniske logger hvor utvelgelsen, kopieringen og forflytningen av dokumentene hadde blitt registrert. Les også: Morten A. Strøksnes – Snowden og isdronningen Antallet rappede dokumenter utgjør mer enn det NSA-ansatte i 2013 var villige til å informere om fjerning av data, antageligvis fordi Etterretningskomiteen hadde fordelen av Pentagons mer omfattende etterforskning. Men selv med bare materialet som Snowden ga til journalister, fastslår desemberrapporten at han kompromitterte «hemmelig informasjon som beskytter amerikanske soldater stasjonert utenlands, og hemmelig materiale som besørger essensielt forsvar mot terrorister og fremmede makter». Dette var, ifølge rapporten, «kun toppen av isfjellet». Pentagons etterforskning i 2013 og 2014 engasjerte hundrevis av militære etterretningsoffiserer som jobbet døgnet rundt for å vurdere halvannen million dokumenter. Mesteparten hadde lite å gjøre med innenlandsetterretning eller varsling. De var i hovedsak militære hemmeligheter, som General Martin Dempsey, lederen for Den militære sjefsnemd, vitnet om for Militærkomiteen den 6. mars 2014. Det var ikke kvantiteten, men kvaliteten i Snowdens tyveri som sa mest. Snowdens tyveri risikerte dokumenter som kunne avsløre NSAs Nivå 3-verktøy – navnet på en dokumentsamling som inneholder NSAs viktigste kilder og metoder. Siden byrået ble etablert i 1952, har Russland og andre internasjonale aktører uten suksess forsøkt å nå inn i Nivå 3-hemmelighetene. Men det var nøyaktig disse hemmelighetene Snowden byttet jobb for å stjele. I et intervju med Hong Kongs South China Morning Post den 15. juni 2013, sa han at han prøvde å få seg jobb hos Booz Allen ved CIA, på tross av lønnsreduksjon, fordi det ga tilgang på graderte lister med datamaskiner over hele verden som NSA tappet. Les også: Snorre Valen – Norges feighet i Snowden-saken Han lyktes, åpenbart. I et intervju med Vanity Fair i 2014, beskrev Richard Ledgett, som ledet skadevurderingsteamet, et langt dokument som ble tatt av Snowden, som – hvis det havnet i feil hender – ville utgjort et «veikart» for hvilke mål NSA dekket og ikke dekket i utlandet. Det inneholdt forespørsler til NSA om utenlandsetterretning fra de 17 amerikanske etteretningsorganisasjonene. Den 23. juni, mindre enn to uker etter at Snowden publiserte en video som støttet hans versjon, forlot han Hong Kong og fløy til Moskva, hvor han mottok beskyttelse fra russiske myndigheter. I mye av mediedekningen som fulgte, ble endestoppet for disse stjålne statshemmelighetene tåkelagt – om ikke totalt mørklagt for offentligheten – med de ubekreftede påstandene om at Snowden eksklusivt fôret håndplukkede journalister. Les også: Edward Lucas – Snowden fortjener fengsel, ikke priser I sin egen versjon sto Snowden fast ved at han var en samvittighetsfull «varsler» som overleverte alt stjålent NSA-materiale til journalister i Hong Kong. Han har holdt fast ved at han ikke hadde planer om å hoppe av til Russland, men var på vei til Latin-Amerika da han ble sittende fast i Russland på grunn av amerikanske myndigheters forsøk på å demonisere ham. For eksempel fortalte han redaktøren i The Nation i oktober 2014 at «Jeg befinner meg i eksil. Myndighetene inndro passet mitt med vilje for å tvinge meg i eksil», og «valgte å holde meg i Russland». Ifølge Snowden presterte amerikanske myndigheter å legge ut denne fellen ved å inndra passet hans midlertidig da han befant seg i lufta etter at flyet tok av i Hong Kong den 23. juni, og dermed tvinge ham inn i favnen på president Vladimir Putins regime. Få flere kronikker og kommentarer: Følg VG Meninger på Facebook! Ingenting av dette er sant. Utenriksdepartementet (UD) erklærte Snowdens pass ugyldig mens han fremdeles var i Hong Kong, ikke etter at han dro til Moskva den 23. juni. «Generalkonsulen i Hong Kong bekreftet at lokale myndigheter ble varslet om at Snowdens pass hadde blitt inndratt den 22. juni», ifølge vakthavende i amerikansk UD, som også ABC News rapporterte om den 23. juni 2013. Snowden kan ikke ha vært uvitende om myndighetenes jakt på ham, siden anmeldelsen av ham, datert 14. juni, var nyhetsoverskrifter i Hong Kong. At USA aksjonerte mot ham mens han fremdeles befant seg i Hong Kong, er av avgjørende betydning for hendelsesrekkefølgen. For det peker hen mot et direkte engasjement fra Areoflot, et flyselskap som russiske myndigheter i realiteten kontrollerer. Aeroflot omgikk sine vanlige prosedyrer for å slippe Snowden om bord på flyet til Moskva – selv om han verken hadde gyldig pass eller russisk visum, som hans nye, tildelte adovkat, Anatolij Kutsjerena, opplyste om på en pressekonferanse den 12. juli 2013. Ved å hevde på falskt grunnlag at passet hans ble inndratt etter at flyet lettet i Hong Kong – i motsetning til før han dro – satset Snowden på å tildekke dette utrolige stuntet. Videre avslørte russiske myndigheter sin assisterende hånd, etter en reportasje i den russiske avisen Izvestija å dømme, da Snowden ble fjernet fra flyet ved ankomst av et sikkerhetsteam i en «spesialoperasjon». Ei heller var det noe uhell. Vladimir Putin godkjente personlig assistansen etter at Snowden hadde møtt russiske myndighetspersoner i Hong Kong, noe Putin innrømmet i en TV-overført pressekonferanse den 2. september 2013. For å sørge for røyklegging av Snowdens flukt fra Hong Kong, booket WikiLeaks (en organisasjon som Obama-administrasjonen kalte et verktøy for russisk etterretning etter hackingen av Demokratene-ledernes eposter i 2016) ett dusin eller flere avledende flybilletter for Snowden til andre destinasjoner. WikiLeaks’ medgrunnlegger, Julian Assange, sendte også sin stedfortreder Sarah Harrison til Hong Kong for å betale for Snowdens utgifter, og for å eskortere ham til Moskva. Kort sagt, Snowdens ankomst i Moskva var verken en ulykke eller resultatet av amerikanske myndigheters arbeid. Snowdens egen versjon holder fast ved at han dro til Russland, ikke bare med tomme hender, men også uten tilgang til noe av det stjålne materialet. Han skrev i Vanity Fair i 2014 at han hadde destruert alt før han ankom Moskva – det samme materialet han gikk så langt for å stjele noen uker tidligere på Hawaii. Som det viste seg, er også denne påstanden feil. Den er gjort til skamme av to Kreml-innsidere som var i posisjon til å vite at Snowden faktisk brakte det med seg til Moskva. En av dem, Frants Klintsevitsj, var første nestleder av Forsvars- og sikkerhetskomiteen i Dumaen (det russiske parlamentet) på samme tidspunkt som da Snowden hoppet av. «La oss være ærlige», sa Klintsevitsj i et intervjuopptak med NPR i juni 2016, «Snowden delte etterretning med oss. Det er det etterretningstjenester gjør». Den andre innsideren var Anatolij Kutsjerena, en Moskva-advokat med gode kontakter og Putins personlige venn. Kutsjerena opptrådde som mellommann mellom Snowden og russiske myndigheter. Den 23. september 2013 ga Kutsjerena et langt intervju til Sofiko, Sjevardnadze, en journalist som jobber for TV-kanalen Russia Today (RT). Da Sjevardnadze spurte ham direkte om Snowden hadde overlevert samtlige dokumenter som han hadde tatt til journalistene i Hong Kong, sa Kutsjerena at Snowden kun hadde gitt «noen» av NSAs dokumenter til journalistene i Hong Kong. «Så han (Snowden) har materiale som ikke er publisert enda?», spurte Sjevardnadze. «Selvsagt», svarte Kutsjerena. Denne avsløringen var en viktig bit i puslespillet. Den forklarte hvorfor NSA-dokumenter som Snowden hadde kopiert, men ikke gitt til journalistene i Hong Kong – som den pinlige avsløringen om at NSA bedrev målrettet avlytning av den tyske forbundslederen Angela Merkels mobiltelefon – fortsatte å piple opp til overflaten etter at Snowden ankom Moskva, samtidig som WikiLeaks publiserte NSA-dokumenter. Siden dette var et skjellsettende avvik i Snowdens versjon, dro jeg til Moskva i oktober 2015 for å møte Kutsjerena. I vår samtale bekreftet Kutsjerena at intervjuet med Sjevardnadze var korrekt gjengitt, og at Snowden hadde fraktet gradert materiale med seg til Moskva. Snowdens versjon inkluderte også påstander om at han verken ble debriefet eller møtt av russiske myndighetsrepresentanter i Moskva. Denne delen i hans versjon kolliderer med amerikanske etterretningsfunn. Ifølge Etterretningskomiteen har Snowden etter sin ankomst i Moskva «hatt og fortsetter å ha kontakt med russiske etterretningsbyråer». Dette funnet er konsistent med russiske debrief-praksis, beskrevet av eks-KGB-offiserer jeg snakket med i Moskva. Snowden hevdet også offentlig i Moskva i desember 2013 at han oppbevarte statshemmeligheter i hodet sitt, inkludert «informasjon om hvert mål, hver eneste aktive operasjon. Lange lister om dem». Kunne Snowdens russiske verter ignorert en slik mulighet etter at Putin hadde godkjent uttrekning av Snowden til Moskva? Snowden, som ikke hadde noe rømningsvei, var i deres grep. I slike situasjoner, som Kutsjerena påpekte i NPR-intervjuet i juni, gjaldt følgende: «Hvis det finnes en mulighet for å skaffe informasjon, vil de (russisk etterretning) skaffe den.» Overførselen av statshemmeligheter fra Snowden til Russland hendte ikke i et vakuum. Etterretningskrigen endte ikke med Den kalde krigens slutt; den forflyttet seg til cyberspace. Selv om Russland ikke klarte å holde tritt med NSAs siste utvikling i overvåkningsutstyr, datamaskiner og produktivt samarbeid med de hemmelige tjenestene i Storbritannia, Israel, Tyskland og andre allierte, klarte de å ta brodden av det amerikanske etterretningsbyrået ved å skaffe seg kildene og metodene deres fra bare én ansatt med adgang til Nivå 3-dokumenter. Russisk etterretning bruker en paraplybetegnelse om alle som leverer etterretning til dem. Hvorvidt en person handlet ut fra idealistiske motiver, solgte informasjon for penger eller ikke skjønte hvilken rolle han eller hun spilte i transaksjonen av hemmeligheter – betraktes den som sørger for hemmelig data, som en «spionkilde». I alle tilfeller er det en stillingsbeskrivelse som passer Snowden. -- Edward Jay Epsteins bok, «How America Lost Its Secrets: Edward Snowden, the Man and the Theft», blir publisert senere i januar. Kronikken ble først publisert i Wall Street Journal, og gjengitt her med forfatterens tillatelse. Oversatt av Sian O'Hara
Edward Snowden har servert løgn på løgn om hva han stjal fra NSA, og hans omgang med russisk etterretning. Nå søker han om benådning.