Musikkanmeldelse Dimmu Borgir: Kor i Helvete
ALBUM: BLACK METAL Dimmu Borgir «Eonian» (Nuclear Blast/Sony) Det er noen årstall som må nevnes her først. Det er 25 år siden Shagrath, Silenoz og Tjodalv ble et band. Det er åtte år siden « Abrahadabra ». Og det er syv år siden en KrF-politiker mente at det var en hån mot de kristne at konsertversjonen av nevnte album ble vist på NRK. Henne om det. For før dette høres ut som en under middels pressemelding: Der hadde de også den selvrefererende låten med bandnavnet som låttittel. Denne gangen har Per Heimly blitt sendt til Island for å ta bildet av lavasletten Dimmuborgir på Island. Denne leken med opprinnelse er åpenbart et behov for å sette seg selv inn i en større sammenheng. Det er episk, symfonisk og det er jubileum. Det betyr ikke at vi får den sprukne lyden fra Stovner Rockefabrikk som «For All Tid» åpnet albumkarrieren med. Tvert imot. Deres tiende album gjør nok en gang god bruk av kammerkoret Schola Cantorum. Veldig god bruk. Faktisk i overkant mye. Der koret sist var en del av et større lydbilde sammen med Kringkastingsorkesteret, virker det her som om det drøye førti personer store koret sakte har fusjonert inn i bandet i løpet av de åtte årene som har gått. Til tider har de en mer sentral del i vokalen enn Shagrath. For ikke å snakke om mer. Noen ganger lurer man på om man egentlig hører på lydsporet til en litt vel fritenkende Disney-film, eller den ikke-eksisterende Johnny Depp-filmen «Satanic Pirates of the Caribbean». «Eonian» er et ekstremt velspilt, teknisk nydelig og funklende av symf-metallisk vellyd. Miksen har gjort det til et behagelig album å ha i ørene. De symfoniske kvalitetene er sterkere og mer utbroderte enn tidligere. Mot slutten på «I am Sovereign» parafraserer de til og med temaet til Game of Thrones. Når det er sagt: Strykere på synth er fremdeles fælt, og «Lighbringer» høres ut som den flotte, gamle Sniff 'N' The Tears-hiten « Driver's Seat». Det skjer fremdeles mye interessant i norsk svartmetall. Ulver (som for lengst har kastet seg inn i kampen om å ble det nye Depeche Mode) spilte nettopp på Henie Onstad Kunstsenter, og skal spille på Festspillene i Bergen i slutten av måneden. Et av årets hittil mest overbevisende metalalbum, Djevels «Blant Svarte Grener», lener seg helt åpenbart mot Dimmu Borgirs tidlige år. Selvsagt gjør den det. Utfordringen med Dimmu Borgir anno 2018 er at de ikke lenger er overraskende, bare overveldende. Og slikt kan noen ganger bli litt for mye av. BESTE LÅT: «Council of Wolves and Snakes»
Velkommen til kammerkoret Schola Cantorums nye album. Med tilløp til myksinte gitarer.