Uholdbar ventetid
I Haugaland tingrett, hvor saksbehandlingstiden i straffesaker med meddommere har økt fra 89 dager til 209 dager, har tiltalte fått strafferabatt på grunn av dette. Stortingets krav er 90 dager. I Borgarting er utviklingen like nedslående. I juni i fjor var ventetiden for sivile saker i snitt syv måneder. Nå i november er den 1,5 år. I 2018 frykter lagmannsretten at den kan passere to år. Dette er i strid med lovgivers krav og med Den europeiske menneskerettighetskonvensjonen som slår fast retten til rettergang «innen rimelig tid». Halvannet års ventetid er ikke rimelig tid. For de fornærmede er ventetiden en tilleggsbelastning. Når saksbehandlingens lengde dessuten utløser strafferabatt, går det ut over den generelle rettsoppfatning blant folk flest og rammer den grunnleggende tilliten til norsk strafferettspleie. Årsaken til at behandlingstiden blir lengre og lengre, er at færre dommere og mindre administrasjon skal håndtere flere og mer kompliserte saker enn før. Bakgrunnen for det er regjeringens avbyråkratiserings- og effektivitetsnorm (ABE-reformen) fra 2015 som pålegger alle statlige virksomheter innsparinger. I mange tilfeller kan det ha noe for seg å nedskalere byråkrati for å fremme effektivitet. For domstolene har det imidlertid betydd å behandle et økende antall saker med stadig mindre ressurser. Deres driftsbudsjett er ifølge Domstoladministrasjonen redusert med 34,6 millioner kroner og 35 – 40 årsverk fra forrige budsjettår. Saksmengden ved de ulike domstolene har økt fra 7 til 35 prosent. At rettsvesenet påviselig ikke makter å gjennomføre effektiviseringskuttene slik som regjeringen ønsker, avvises av justisministeren fra det selvbestaltede lov-og-orden-partiet Frp. Til Aftenposten sier han at «domstolene, i likhet med øvrige virksomheter i offentlig sektor [har] potensial for å bli mer effektive, noe det også jobbes godt med». Denne blanke benektelsen av en virkelighet som finner sted rett foran nesen på den ansvarlige statsråd er oppsiktsvekkende. Det kan synes som om avbyråkratiseringsreformen i seg selv er blitt viktigere for regjeringen enn de problemer den måtte medføre. Et spørsmål justisministeren kunne begynne med å stille seg selv, er om han og hans parti anser domstolene som en del av byråkratiet, altså problemet, eller om rettsvesenet kan tenkes å ha en viktig rolle som tvisteløsere i et stadig mer polarisert og konfronterende samfunn. Vi er ikke mot ABE-reformen, men vi er redd regjeringen ser seg blind på måltall og er i ferd med å presse gjennom kutt i domstolene som kan innebære en utarming av rettssikkerheten.
Saker hoper seg opp i det norske rettssystemet. Behandlingstiden i sivile saker er i mange domstoler mer enn fordoblet.