Milliarder til Nord-Norge: Null effekt
Se hvor folketomt det er i Sverige! Vårt beste argument for norsk distriktspolitikk. Skremt av de svenske, tomme glesbygdene putter vi milliarder inn i distriktene og klapper oss på skuldrene. For det bor jo ingen på den svenske bygda. I Norge derimot, er det kortreist i hver krok. I år fyller distriktspolitikken 50 år. Det var i 1969 politikken kom inn i partiprogrammene. Vi hadde riktig nok hatt Nord-Norge-plan og industrireisning tidligere, men dette ble sett på som dårlige, sentraliserende tiltak av kritikerne. Norge sto foran et stemningsskifte. En allianse av byradikalere og periferien, kjempet for småbygdene, mot sentralisering og nei til Europa. Og de vant så det sang. Norge er fortsatt utenfor EU. Ap gjorde det så dårlig i valget i 1973, spesielt i Nord-Norge, at de måtte legge om politikken radikalt. Den norske «sonderweg» ble å satse på distriktene. Siden 1970-tallet har Norge holdt seg med en omfattende og kostbar distriktspolitikk. Spesielt har vi brukt mye penger i Nord-Norge. Hvordan det har virket er temaet i den nye avhandlingen til statsviter Jonas Stein, som nylig publiserte første artikkel om temaet. Her sammenligner han utviklingen i Nord-Norge med Nord-Sverige. Stein har regnet seg frem til at det i Nord-Norge i 2017 ble det brukt rundt 12 milliarder i direkte distriktspolitikk. Nord-Sverige, derimot, fikk ca 0,5 milliarder. Stein går tilbake til 1950. Og det mest slående funnet hans er hvor lik utviklingen er i Nord-Norge og Nord-Sverige. Det går like bra – eller dårlig – begge steder. Nord-Norge og Nord-Sverige har i dag omtrent like stor befolkning. Det er 27 kommuner i Sverige, 87 i Nord-Norge. I løpet av de siste 60 årene ser vi en negativ utvikling i andelen av befolkningen som bor både i Nord-Sverige og Nord-Norge. Ser man på andelen som bor i Nord-Norge kontra Nord-Sverige, er trenden lik. Spesielt de siste 40 årene, altså etter at distriktspolitikken ble iverksatt for fullt i 1975. Det er altså ingen forbedring etter at distriktspolitikken skulle ha begynt å virke. Fortsatt i dag har vi en egen tiltakssone for Finnmark og Nord-Troms, hvor folk flest har lavere personskatt og slipper el-avgift når de bruker strøm. De som har studielån, får det nedskrevet. Kommunene får et eget Nord Norge-tilskudd. Det viktigste tiltaket er at arbeidskraften er subsidiert med åtte milliarder per år, med fritak fra all arbeidsgiveravgift. En suksess, mener mange. Politikere som Trygve Slagsvold Vedum hevder Norge har lykkes i opprettholde en langt mer spredt befolkning enn Sverige på grunn av distriktspolitikken, og da særlig i nord. Og det tror vel de fleste av oss. Siden Sverige ikke har unntak fra arbeidsgiveravgift, men tvert om gjennomførte en diger kommunereform på 1970-tallet og meldte landet inn i EU, skulle man forvente at befolkningsutviklingen ville vært mer positiv i Nord-Norge. For dette er jo politikk mange hevder ville vært rene dødsdommen for Nord-Norge. Steins tall viser at det ikke er tilfelle. Det bor rett nok flere i norske småkommuner enn i Sverige, men slik var det også før man iverksatte den ekspansive norske distriktspolitikken. I 1950 bodde to av tre svensker i tettsteder, mens andelen i Norge så vidt var en av to. Nå bor 82 prosent i tettsteder i Norge. I Sverige er tallet 85. Den mer spredte bosettingen i Norge har antakelig andre forklaringer enn distriktspolitikken. Sverige ble tidligere industrialisert, og flere begynte å flytte til byene før. Særlig gjorde svenskene det i perioden før andre verdenskrig, da nordmenn flest fortsatt var bønder. I tillegg satte den økonomiske krisen og andre verdenskrig Norges urbanisering tilbake med flere tiår. Men fra 1980 er Norge blitt betydelig mer urbanisert enn Sverige. Altså da vi virkelig satset på periferien. Når det fortsatt bor folk i husan både i Nord-Sverige og Nord-Norge, har det nok mer med velferdsstaten å gjøre, enn det vi kaller distriktspolitikk. For ikke bare finansierte svensk kapital nordnorsk jernbane og gruvedrift. Det var også svenskene som ga inspirasjonen til velferdsstaten. Og av alle tiltakene, er det nok mest den som gjør det mulig å bo i distriktene. Evaluering etter evaluering har gitt tommel opp for den nord-norske distriktspolitikken. Beskjeden er ofte at vi trenger enda mer penger til tiltakene. Det gjelder også om tiltakene har «uklar langtidseffekt», som i den siste evalueringen til regjeringen konkluderer med. For vi vil jo alle ha folk i bygdene. Derfor er det for få som stiller spørsmål ved virkemidlene. Men antakelig kunne vi brukt de 12 milliardene i Nord-Norge på bedre måter enn å subsidiere el-avgift og arbeidskraft. Vi kunne brukt dem på noe som kanskje hjalp. Som velferd.
En forsker i Tromsø har regnet på distriktspolitikken. 12 milliarder i året har ikke hjulpet.