Slett ingen stemmeskandale av Sjögren
To ting bør det være enkelt å bli enige om: 1). Ada Hegerberg er en aldeles strålende fotballspiller. 2). Det er veldig synd, for alle parter, at det har oppstått en så dyp konflikt at stjernespilleren ikke ønsker å spille for Norge. Her stopper konsensusen fort. «Hegerberg vs. Sjögren/NFF» har blitt et tema mange har veldig sterke meninger om, og der oppfatningene er temmelig polariserte: Er dette historien om et oppblåst ego, om en diva som overkjører alle rundt seg, som kan ha det så godt med sine Champions League-scoringer, fordi bare spillere som lever og ånder i «sterkere sammen»-ånden har noe på landslaget å gjøre? Eller er det beretningen om en trener og forbundsledelse uten egenskapene som trengs for å få en stjerne til å fungere i et kollektiv, som burde ha strukket seg mye lengre for å holde landets klart beste kvinnelige fotballspiller happy? Nå blusser følelsene langs denne aksen opp igjen, etter at det ble kjent at Norges landslagstrener IKKE hadde satt opp på Ada Hegerberg på hverken første-, andre- eller tredjeplass i kåringen over verdens beste spillere. Det har medført beskyldninger om at han har latt egne negative følelser overfor Hegerberg spille inn, og at det nærmest er noe svikefullt over at treneren ikke benytter anledningen til å heie frem en norsk kandidat. Nå er det mye merkelig med slike kåringer, der engasjementet for kvinnefotball neppe er like stort hos alle landene med stemmerett. Flere spørsmål er også åpne om hvordan ulike forhold bør vektes (hvor mye skal Messi trekkes for at han er dårlig i noen få tellende kamper, så lenge han er konge så ofte?), og det er vel heller ikke glassklart hvilke kriterier som skal oppfylles for å bli nummer 1, 2 og 3. Men i den grad man skal ta denne FIFA-hederen en smule alvorlig, blir det fort tydelig at akkurat denne kritikken mot Sjögren, som blant annet florerer i sosiale medier, er av det urimelige slaget. Og det av to grunner. For det første er faktisk Sjögren ansatt som fotballfagmann. Når han blir bedt om å avgi sin stemme som nettopp dette, må det være hans soleklare rett å stemme etter egen faglige overbevisning. Dersom svensken mener at det var Pernille Harder som fortjente 5 poeng, Moroszan Dzenifer 3 poeng og Sam Kerr 1 poeng, etter å ha sammenlignet deres styrker og svakheter med øvrige kandidater, skulle han da være forpliktet til å foretrekke Ada Hegerberg fordi hun er norsk? Skal kvalitetsvurderinger være bundet opp til fargen på passet? For det andre vil en slik kritikk forutsette at det faktisk var antipatien hans overfor Hegerberg som spilte inn, og det er det vel strengt tatt håpløst å dokumentere. Når Martin Sjögren sier til VG at «Vi skulle stemme på dem som er best i verden, og min vurdering er at de tre jeg stemte på har vært bedre enn Ada Hegerberg», så er det et uangripelig argument. Skulle faktum egentlig befinne seg i «jeg mener hun er god nok, men liker henne ikke-landskapet», så er det selvsagt ikke greit, men en slik slutning blir i overkant spekulativ. Og i en debatt som fort blir veldig nasjonalistisk og navlebeskuende, er Sjögren faktisk ikke alene om å ha prioritert andre spillere foran den norske angrepsspilleren. Kapteinene og trenerne fra land som USA, England, Sverige og Tyskland endte for eksempel også opp med en smultring til den norske kandidaten. Det hadde vært supert om Sjögren ville anstrenge seg for å få den beste spilleren Norge har tilbake på landslaget. Men det stemmer ikke at treneren bør klandres for hvem han plukket i denne kåringen.
Martin Sjögren (41) burde gjort mer for å få Ada Hegerberg (23) landslagslysten igjen. Men han er da ikke forpliktet til å stemme norsk i kåringen av verdens beste spillere?