Vrakingen av Harsem: Omsorgen som uteble
Dersom en toppidrettsutøver pådrar seg et fysisk problem, er det en prisverdig praksis at omgivelsene virkelig legger seg i selen for å gi vedkommende muligheten til å komme tilbake. En og annen må til slutt gi seg fordi skaden ikke lot seg lege, men hvor ofte hører du om at det skortet på sjansen til å reise seg? Men hva om det ikke dreier seg om noe fysisk, men en mental utfordring? Her er det grunn til å reise en rekke problemstillinger: Hvordan behandles en utøver dersom livet i en periode vanskeliggjør prestasjoner på topp? Skal du prinsipielt sett ha en tryggere posisjon om du sliter med hælen enn med hodet? Dersom en utøver følger et medisinsk opplegg for å komme tilbake, skal hva dette dreier seg om påvirke terskelen for å bli satset på videre? Kombinasjonen av toppidrett og mentale utfordringer er dessverre en alvorlig underkommunisert problemstilling i norsk idrett. Også i samfunnet som sådan er temaet «hvordan man har det inni seg» ofte stigmatisert og tabubelagt. Men siden presset på en idrettsstjerne i alle fall ikke er noe mindre enn i et vanlig yrke, snarere langt større, er det jo egentlig alt annet enn overraskende at slike problemstillinger forekommer. Men hvor godt skodd er idrettsledelsen til å håndtere problematikken? Nå står langrennsleiren midt i en betent sak. Kathrine Harsem har valgt å bruke bloggen sin til å legge ut en personlig, grundig og detaljert redegjørelse om hvordan den siste tiden har vært for henne - og ikke minst om hvor urettferdig hun mener vrakingen fra landslaget er. Som kjent opplevde hun en kollaps under et rulleskirenn i august i fjor. I bloggen forteller hun om hvordan personlige årsaker utløste det som skjedde, hun snakker om den gode kontakten med landslagslegen på veien tilbake - og om hvordan forrige sesong forløp. «Jeg liker ikke å kalle meg selv syk. Jeg er ikke syk. Men jeg har hatt store mentale utfordringer, som i stor grad har påvirket meg fysisk. Jeg har hele veien hatt en trygghet for at plassen min ikke var i fare. Jeg har ligget nede, og jeg vil få en sjanse til å reise meg», skriver hun. Etter at beskjeden kom om at hun er ute av landslaget, stiller Harsem spørsmålet om hvorfor valget ble slik Under de rådende omstendigheter fremstår det som et særdeles betimelig spørsmål. Det er også vanskelig å finne dekning i tall og statistikk for at alle uttatte skal kunne stille foran henne i en rent sportslig kø. Her er det viktig å understreke at det utenfra selvsagt ikke er mulig å ha full oversikt over detaljene i kommunikasjonen mellom forbund og utøver, og det er vanskelig for langrennssjef Espen Bjervig å uttale seg spesifikt i en slik sak. Derfor må det tas forbehold om at saken kan ha ukjente sider. Men selv om man, for argumentets skyld, skulle være enig i at en sportslig vurdering tilsier at det var riktig å vrake Harsem, som nylig ble nummer fem og syv i NM, fremstår det rart at man tyr til skrittet på dette tidspunktet. Kathrine Harsem burde vel som et minimum fått sjansen til å levere 100 prosent ut fra egne forutsetninger igjen, og deretter kunne man vurdert om fremtiden var best for landslaget med eller uten henne. Hadde Norges Skiforbund vraket henne dersom den manglende sportslige utviklingen sist sesong hadde skyldtes en fysisk skade? Om svaret på det spørsmålet er nei, burde de heller ikke gjort det når problemene har rot i det mentale. Såpass med omsorg hadde hun ærlig talt fortjent. Kathrine Harsem har ikke tenkt å gi seg som skiløper, og tiden vil vise om satsingen utenfor landslaget bærer frukter. Men uansett hvordan ting vil forløpe fremover, skal hun ha all ære for motet hun viser ved å fortelle om hvordan hun har det. Det har stor verdi for andre som måtte havne i en tilsvarende situasjon - og det vil garantert skje. For toppidrettsutøvere er jo i bunnen skrudd sammen akkurat som oss andre.
Det norske skimiljøet har høstet mye fortjent ros for evnen til å ta vare på hverandre. Derfor er det vanskelig å forstå behandlingen av Kathrine Harsem.