Oljefondet som våpen
les ogsåDet er en politisk beslutning at Oljefondet ikke skal investere i våpen. Men kan fondet bli et våpen i seg selv? Vi må venne oss til å si at Oljefondet er et politisk redskap, sa Arbeiderpartiets Jonas Gahr Støre. Uttalelsen ble nærmest tolket som blasfemi i en politisk teologi hvor Handlingsregelen er like hellig som Treenigheten i Kristendommen. Bare det å nevne vår felles pengebinge på ti tusen milliarder kroner i samme setning som politikk, får alarmen til å gå. Og det til tross for at opprettelsen av Oljefondet er en av de viktigste -- kanskje den viktigste -- politiske beslutningen i Norge i moderne tid. Handlingsregelen også, vedtatt med bredt flertall i Stortinget i 2001. Å skifte navn til Statens pensjonsfond var en politisk beslutning. Også kommer en rekke politiske føringer for investeringene. Oljefondet skal ikke investere i tobakk. Ikke i kull. Og ikke i våpen. I 2006 trakk man investeringene ut av den amerikanske supermarkedkjeden Wal-Mart på grunn av måten ansatte ble behandlet på. les ogsåSå Oljefondet er, og har alltid vært, et politisk redskap. Både for å sikre norsk velstand og velferd og for å signalisere til resten av den globale økonomien hvilke verdier norsk politikk står for og er tuftet på. Det blir nesten helt lammende om det skal være tabu å diskutere eller tenke høyt rundt hva det betyr at et av verdens minste land kontrollerer Verdens største pengebinge. For alle er enige om at Oljefondet er den største internasjonale muskelen Norge har. I dagens globaliserte økonomi, er den finansielle infrastrukturen et overnasjonalt domene som knytter alle verdens aktører sammen: Nasjonalstater, private selskap, narkotikakartell, terrorgrupper, hjelpeorganisasjoner, allierte og fiender. I dette universet er fondet et av de aller største aktørene. Større enn noen bank, noe teknologiselskap, større enn noe annet finansfond. les ogsåDet er fint å bruke dette i det godes tjeneste, selvfølgelig. Men mulighetene fondet gir er langt mer omfattende enn å la være å investere i tvilsomme bedrifter og områder. Fondet er stort nok til å senke valutaer. Destruere markeder. Velte regjeringer. Det kan selvfølgelig også brukes i konfliktforebyggende arbeid. Man kan gjøre investeringer i stater man frykter konflikt med på en måte som virker dempende -- slik kull og stålunionen fra 1951 har hindret mer krig mellom arvefiendene Frankrike og Tyskland. Forsvaret av kongeriket Norge er tuftet på en tapper idé om at norske underlegne styrker skal holde stand mot de russiske overlegne styrker i tilstrekkelig tid til at våre allierte kommer til unnsetning og redder oss fra overmakten. Under den kalde krigen fantes det knapt noen opposisjon til denne sikkerhetspolitiske ideen. I Gerhardsens ånd skulle alle med: Idet Russland angrep skulle det være alle mann til pumpene. Hele det sivile samfunn skulle militariseres i løpet av et døgn og omdannes til et våpen i den totale krig mellom to supermakter med hver sitt kjempearsenal av atomvåpen. Etter at Muren falt, hadde vi en sikkerhetspolitisk pause på 1990-tallet hvor forsvaret ble bygget ned og regionale konflikter overtok for terrorbalansen. Men i dag er vi altså tilbake til en kald krigs-situasjon hvor den russiske militærmakt igjen fremstår som hovedfienden. les ogsåMen ting er ikke som de var for 30 år siden. Trusselbildet handler mer om farene ved asymmetrisk krigføring enn ved den totale krig. En gjeng fanatiske huleboere i Afghanistan klarte i 2001 å påføre USA det største sikkerhetspolitiske sjokket og nederlaget siden japanerne angrep Pearl Harbour i 1942. I 2014 opprettet terrorgruppen den Islamske Staten (IS) et kalifat i Syria og Irak som på det meste dekket et område like stort som Storbritannia. I Norge klarte en enslig høyreekstrem terrorist å sprenge regjeringskvartalet før han tok seg videre til Utøya og gjennomførte det største massedrapet i Norge i fredstid. Norge har forhåpentligvis NATO i ryggen på samme måte som vi hadde før Sovjetunionen klappet sammen. Men vi står uansett i et asymmetrisk forhold til den overlegne russiske militærmakten. Og skulle det komme til en slik konflikt som all forsvarspolitikk og alle bevilgninger tar høyde for, er det vel ikke utenkelig at Oljefondet kunne være en vel så viktig kapabilitet -- som det heter på fagmilitærsk -- som de to nye fregattene og atten nye helikoptrene forsvarssjefen ba regjeringen om i sitt fagmilitære råd. Det er slike ting det kunne vært interessant å diskutere. Om man ikke var så fryktelig redde for å fornærme Handlingsregelen.
Det er en politisk beslutning at Oljefondet ikke skal investere i våpen. Men kan fondet bli et våpen i seg selv?