Filmanmeldelse «Dumbo»: Du vil tro at en elefant kan fly!
FAMILIEFILM «Dumbo» USA. 9 år. Regi: Tim Burton. Med: Colin Farrell, Michael Keaton, Danny DeVito, Eva Green, Nico Parker. Fødselsdatoen min sørger for at det er «Aristokattene» (1970) og «Robin Hood» (1973) som er mine umistelige Disney -filmer. Men i mer eller mindre voksen alder har jeg kommet frem til at det er lille, yndige «Dumbo – den Flyvende Elefanten» (1941) – bare 1 time og fire minutter lang – som nok er Disneys aller fineste animasjonsfilm fra det vi fremdeles kaller «den gylne æraen». Når selskapet nå har funnet det formålstjenlig å «oppdatere» historien om den lille elefantbabyen med ører så store at han kan fly, til en «live action»- og CGI-film, er det helt åpenbart at det er det store barnet Tim Burton som er den rette mannen for oppgaven. Jeg må uansett innrømme at jeg gikk til «Dumbo» – den nye – med piggene ute. «Hvorfor skal det være nødvendig?» og alt det der. Og joda, «denne nye» har sine skjønnhetsfeil. Den er nesten dobbelt så lang som originalen, uten at den trenger å være det, og er ståkete og overdreven som bare moderne familieeventyr kan være. Dialogmanuset er slapt. Nei, den er ikke like bedårende som animasjonsfilmen. Men slakterkniven måtte gradvis stikkes tilbake i sliren, gitt. Omtrent fra øyeblikket da Dumbo blir født (han blir ikke levert med storken denne gangen), er det vanskelig å ikke smelte. For er han ikke nuuudelig, kanskje? Jo. Det er han. Det med storken er ikke det eneste tegnet på at vi befinner oss i 2019 og ikke 1941. For det første er «Dumbo» nå i enda mer uttalt grad en film om å behandle dyr med respekt (det skulle bare mangle). For det andre er det en ung jente, ikke en mus, som blir Dumbos uoffisielle verge når den lille elefanten blir skilt fra sin mor ganske tidlig i filmen. Jenta heter Milly. Hun er interessert i vitenskap og er filmens heltinne og samvittighet. Det er Nico Parker som spiller henne, som et strikst, men vennlig «goth»-barn etter regissør Burtons hjerte. Aurora Aksnes (21) synger i «Dumbo»-film: – Jeg har også store, vakre ører Danny DeVito er koselig som den sleske, men dypest sett sympatiske direktøren for sirkuset som Dumbo blir født inn i. Michael Keaton gjør det han kan med den klisjétunge rollen som den slemme entreprenøren som kjøper opp «Brødrene Medici»-sirkuset, men kun er interessert i sensasjonen Dumbo. (DeVito og Keaton to spilte sammen i Burtons undervurderte «Batman Returns» fra 1992). Colin Farrell er småblek i den litt utakknemlige rollen som Milly og Joes (Finley Hobbins) énarmede far (moren er gått bort), men Eva Green – «Dronningen av luften» fra Frankrike – er noe á la en arketypisk «Tim Burton-kvinne»: Mørk, mystisk og smellvakker, med et hjerte av gull. Ja, og så har jo regissøren en hel sirkustrupp å boltre seg med, med havfruer, slangetemmere og «verdens sterkeste mann». Det vil ikke overraske noen Burton-kjennere at regissøren har omskapt «Dumbo» til en historie der en gjeng «freaks» – «feilvarer» – må holde sammen for å ta hevn over en gjeng kjipe, griske streitinger. I så måte ligner «Dumbo» på nesten alle Tim Burton-filmer før den (spesielt «Ed Wood», 1994). Det skal sies at vi som en gang for ganske lenge så på Burton som en sann visjonær, nok kan komme til å bli skuffet. «Dumbo» kommer til å få hard medfart av enkelte kritikere – spesielt kritikere som har et heftig og livslangt forhold til originalen, og hud så tykk som en elefants. «Dumbo» er rent publikumsfrieri, ingen tvil om det. Men den er publikumsfrieri av høy klasse, synes jeg, og dessuten regissørens beste film på lenge. Det kan være greit å ha i bakhodet at «Dumbo» er en familiefilm. Ikke et sikleobjekt for cineaster. Regissøren kommer unna med forsøkene på å oppdatere originalens mest legendariske sekvenser. For det første det psykedeliske «rosa elefanter»-opptrinnet. For det andre det som kan være den amerikanske animasjonsfilmhistoriens mest bevegende scene: Den der moren til Dumbo er i fangenskap, men stikker snabelen gjennom gitteret for å trøste barnet sitt. Filmen utspiller seg i 1919, hvilket betyr at alle er gått bananas i art deco-butikken. Det kan fort vanke statuetter for både kostymer og scenografi her, og det ville ikke vært ufortjent. Dersom du som voksen kan leve med det absurde paradokset det er at «Dumbo» er en anti-kapitalistisk film for barn, laget av et av de store symbolene på amerikansk kapitalisme og kulturimperialisme, Disney-konsernet; komplett med et crescendo der en fornøyelsespark som kunne vært Disney World (her: «Dreamland») blir jevnet med jorden – tør jeg love at få øyne vil forbli helt tørre. For han er så nuuudelig, han Dumbo. Ja, han er det, for tenk.
Rørende for liten. Rørende for stor.