Fredsnasjonen i terrorens tid
ASLAK NORE, forfatter og forlegger Å høre norske politikere og meningsbærere uttale seg om terroren i Paris har vært en selsom opplevelse. Trine Skei Grande oppsummerer det mange gode nordmenn tenker: «IS fikk det svaret de ønsket, når den franske presidenten sier at det skal bli mer krig ... Jeg reagerer på utsagn som at bare man bruker våpen, så blir man kvitt problemet.» Eller Thomas Hylland Eriksen, professoren som til tross for (eller på grunn av) iveren etter å «dekonstruere» vårt land må være den mest rotnorske og provinsielle stemmen offentligheten har å by på. Et oppkomme av slapp antiimperialisme («Kampen mot terrorisme risikerer med andre ord å produsere mer terrorisme, ikke mindre»), hans kontor et ekkokammer av intetsigende godhet («kampen mot terrorisme må begynne og slutte med prinsippet om at alle liv er like mye verdt»).Siden denne kronikken er skrevet fra Frankrike, vil noen sikkert beskylde meg for å ha mistet gangsynet og befinne meg i blodtåka. Mon det. Kanskje nordmenn for en gangs skyld burde lytte til dem som er rammet. Få parisere er i tvil om hva som rystet den franske hovedstaden på fredag kveld. Det var en krigshandling for det tjueførste århundret. En krigshandling planlagt fra og utført av paramilitære representanter for en selverklært stat. En stat som ikke er internasjonalt anerkjent, men som utøver grunnleggende statsfunksjoner over et bestemt geografisk område. Vi har å gjøre med en stat og en organisasjon som har vist seg kapable til å vinne og holde store territorier. Vi er oppe mot en pseudostat som målrettet trener og utdanner terrorister for å angripe vestlige mål. Når IS messer med at dette bare er starten, og Frankrikes fremste antiterrordommer Marc Trévidic sier at de «mørkeste dagene ligger foran oss», da bør vi lytte. Man må nesten være fra fredsnasjonen Norge for å være skråsikker på at en kompleks terrorhandling organisert av et apokalyptisk kalifat med langsiktig mål om å underlegge seg hele verden ikke er en krigshandling. Les også: Stormakter vil erklære krig mot ISI tsunamien av klisjeer som fyller etermedier og aviser etter terroren, er det spesielt en tenkemåte vi nordmenn er disponert for. Statsminister Erna Solberg setter ord på det: «Men vi skal stå samlet og oppreist. Vi lar oss ikke bringe ut av fatning. Vi lar oss ikke skremme ... Vi skal, sterkere enn noen gang, stå opp for de verdiene vi tror på: demokrati, ytringsfrihet, toleranse og menneskeverd.» Dette er et ekko av hva Stoltenberg sa etter 22. juli. Og er ikke nettopp vi nordmenn, med våre formaninger om åpenhet og demokrati, nettopp skikket til å si noe om terror? 22. juli var forferdelig og traumatisk. Men uansett hvor ubehagelige kontrajihadistene er; Fjordman og hans likesinnede besitter ikke akkurat en stat der de har fått stridserfaring. Hundrevis av islamkritikere står ikke blodtørstig klare til å angripe Europa. Breivik var absolutt politisk, men han var også en sprø outlier det var lett å møte med roser og kjærlighet. Frankrikes situasjon er en helt annen. Selvsagt må pariserne igjen drikke rosévin på uterestaurantene i «Lysets by». Men i toneangivende kretser i Vesten hersker ideen om vi ødelegger vår egen samfunnsformasjon hvis vi innfører fullmaktslover og strengere overvåkning. Men stemmer det? Etter 11. september 2001 innførte USA Patriot Act, som gav styresmaktene utvidete fullmakter til å overvåke og straffeforfølge potensielle terrorister. Jeg har ikke tall på hvor mange ganger jeg i årene etter snakket med bekymrede liberalere og venstreradikalere som mente USA var på vei mot å bli et autoritært og halvfascistisk land. Støtter jeg virkelig Patriot Act? Nei, det er en annen historie. Poenget er at de paranoide årene etter 11.september ikke ødela det amerikanske demokratiet. NSA, Patriot Act og Guantanamo til tross: USA er fortsatt det samme landet. Nei, forresten, det er et bedre og mer tolerant land enn før 11. september, til tross for unntakstilstanden i året som fulgte. Eller på grunn av den. Et demokrati har også rett til å forsvare seg.Det var akkurat det USA gjorde etter 11. september. Etter den mislykkede okkupasjonen av landet og den løgnaktige invasjonen av Irak, er det mange som konkluderer med at hele Afghanistan-engasjementet var en fiasko. Men USA gikk ikke inn i Afghanistan for å innføre demokrati og jenteskoler, hybrisen kom senere. Invasjonen var selvforsvar - å ødelegge Al-Qaidas kapasitet til å planlegge terroraksjoner og kaste regimet som lot dem gjøre det. Hvilken retning verden ville tatt hvis Al-Qaida hadde fått beholde treningsleirene i Kandahar vil ingen få vite. Det er grunn til å tvile på om USA hadde opplevd femten år uten et terrorangrep. Terrorgrupper ekspanderer mens de kan, og gir seg ikke før de tvinges i kne. For hva skal egentlig Vesten gjøre med den Islamske Staten? Under ligger redselen for at militær opptrapping kan underbygge fiendebilder og gi sivilisasjonskonflikter næring. Den frykten gjør vi best i å ta på alvor. Jeg er likevel ikke så redd for symboleffekten ved militær opptrapping mot IS. Tall fra Pew Research Center viser at IS er langt mer upopulære i den muslimske verden enn for eksempel Al-Qaida noen gang var. Al-Qaida hadde alltid opinionen i den muslimske verden i bakhodet når de angrep symbolske mål som World Trade Center og Charlie Hebdo.Naturligvis er det riktig at IS bare bekjempes i samarbeid med nabostatene i Midtøsten, med en fredsavtale i Syria og en levelig politisk løsning for sunnimuslimene i Mesopotamia. Men nabolandenes politikk overfor IS-trusselen har vært så kynisk og uverdig at de har mistet all legitimitet. Mange irakere spør ikke hvorfor amerikanerne bomber IS, men hvorfor de ikke bomber mer. Skulle vi komme dit at en koalisjon av opprørsgrupper og vestlige spesialstyrker inntar Raqqa i løpet av vinteren, er reaksjonene skrevet på forhånd. Da vil «antiimperialistene» hente frem sine møllspiste paroler, ikke mot de imperialistiske jihadistene, men mot de demokratiske kreftene fra den frie verden som forsøker å stoppe dem. Stoppeklokka går. Da jeg vokste opp i tiden rundt Glasnost og Berlinmurens fall var tanken om en eksistensiell trussel mot Vesten fremmed. Tanken på at europeere to generasjoner før meg hadde kjempet en kamp på liv og død mot terror og for frihet var så fjern at den var vanskelig å forholde seg til. IS og salafi-jihadismen representerer åpenbart den største politiske trusselen siden fascismen. Til alt hell er IS' slagkraft anno 2015 en brøkdel av Wehrmachts anno 1939. Spørsmålet er ikke om vi kan tillate oss å knuse dem, men om vi kan la være. Da han kom hjem fra den spanske borgerkrigen, beskrev George Orwell møtet med England: «The men in bowler hats, the pigeons in Trafalgar Square, the red buses, the blue policemen – all sleeping the deep, deep sleep of England, from which I sometimes fear that we shall never wake till we are jerked out of it by the roar of bombs.»
Når skal det demre for fredsnasjonen Norge at Vesten er i krig med et ondt, imperialistisk og fascistisk kalifat?