Sanna Sarromaa om barns ferieskam: – Handler ikke om hvor mange land man har besøkt
SANNA SARROMAA, finne, feminist og forfatter Aftenposten Junior intervjuet to jenter i sommer som mente at lærere burde slutte å spørre hvor folk var i ferien. Jentene hadde måttet lyve, og finne på noe kult for å slippe følelsen av, stigmaet ved, å være fattig. For noen år siden tok kronprinsen barna sine på en dannelsesreise i verden. Barna ble utskrevet av skolen, og den kongelige familien reiste verden rundt og så vel på severdigheter. Det kan sikkert være vel og bra, men man behøver ikke å dra til Kilimanjaro eller Machu Picchu for å lære noe og for å bli utdannet og dannet. les ogsåDannelse handler ikke om mileage på fly eller antall land man har besøkt. Dannelse kan man like gjerne, om ikke i enda større grad, finne i det nære og det kjære. Dannelse finnes der mor bodde som barn, der far vokste opp, der besteforeldrene møtte hverandre for første gang. Dannelse kan opparbeides på toget til Moss, langs hyttestien i Øyerfjellet, i skogen i Telemark og i badstua i Hirvensalmi. Det er ikke reisemålet som avgjør om turen er dannende. Jeg har tenkt mye på dette i sommer når jeg, enda en gang, har dratt barna med meg til Finland. De tilsynelatende late og ganske innholdsløse sommerdagene har likevel inneholdt en kraftdose av kultur og dannelse. ”Vil du være markhund i dag?” spurte min bror, onkelen, min datter, og sammen gikk de for å finne mark til kveldens fisketur. Dagen etter hadde markene blitt til abbor, akkurat slik som da jeg var barn og vi levde hele juli på kokte poteter og stekt abbor. Neste dag var det tvillingbrorens tur til å være med sin onkel til skogen, og tilbake kom de med bjørkeris til badstua, nydelig bundet sammen. Imens hogde den eldste på 14 bjørkeved til vinteren bak hytta. Med øks. På hoggestabben hadde han spikret et gammelt bildekk fra Nokia. Det var visst HMS – da spratt ikke vedkubber ut i løse lufta og skadet vedhoggeren. Bildekket holdt dem fast på stabben. Mens alt dette skjedde rundt meg solte jeg meg på gresset og så på hvordan kultur, tradisjoner, språk og dannelse ble overført fra en generasjon til den neste i det samme landskapet, på den samme familiehytta der jeg selv i sin tid hadde lært å grave mark, binde bjørkeris, hogge ved og fiske. Ja, i det hele tatt: Der jeg selv hadde blitt dannet. les ogsåJeg snakket med en mann som tok sønnen sin på familietur til tykkeste Telemark. Når familien der møtes og skal spise, synger de en sang. ”Kosesangen”, heter den. Det har alltid vært sånn, og sånn er det bare, sa han. De høres visstnok ut som et skrangleorkester, men de bekreftet sin familietilhørighet med sangen. En liten gest, og så mye kultur og tradisjoner – og fellesskap og dannelse. En kollega av meg mimret over sene kvelder på seteren i Vågå på høsten da slåtten var unnagjort og kuene nesten hadde sluttet å melke. Det var mindre arbeid, og kveldsmørket kom tidligere. Det koseligste og artigste han visste, på denne tiden før sydenferier og utenlandsturer, var på kvelden når de voksne snakket. På seteren lå de på samme rom, langs veggene, og han, som da var en liten gutt, la seg tidlig, men kunne likevel høre på gamle Pål som snakket om historier fra vintersetring i gamle dager. les ogsåNå var gamle Påls historier blitt hans historier. Han tok barna sine til seteren og fortalte hvordan folk reiste til setra på vinteren og til og med feiret jul der. Det var mange fortellinger som beskrev vinterdagene på setra; historier han nå kunne fortelle til sine egne barn – og fortelle hvordan man for eksempel brukte forskjellige redskaper som barna ikke engang visste hva var for noe. Barna hans ble dannet i den kjeden av generasjoner som hadde blitt dannet på samme sted. En mann som hjalp til på utemuseet Maihaugen i forbindelse med barnas sommer- og vinterdager, fortalte hvordan han hadde lært folk å lage ”felletre”. Vet noen hva det er? Ikke jeg heller, og ikke noen av de besøkende heller. Men det brukte man til å fange og drepe mindre dyr, som røyskatt, i tidligere tider – en kunnskap og en tradisjon som holdt på å gå i glemmeboken. Som barn var alle mine dannelsesreiser turer til mine foreldres barndomstrakter og krigsmonumenter og -museer. Slikt var – og er – viktig i Finland, der 100 000 døde under krigen, og med besteforeldre som hadde vært med i slagene. Det beste jeg visste som barn var når mine foreldre og deres foreldre fortalte historier om gamle dager, gjerne om krigen. Jeg vet hva som var den tøffeste situasjonen som min morfar ble utsatt for i vinterkrigen, hvor min farmor serverte suppe til røde fanger under borgerkrigen i 1918 og hvor min farfar, skredderen, sydde og solgte sin første bukse. Jeg vet også at min bestemor ble dømt til fangeleir i Sibir da hun bare var én måned gammel. Tanken trollbandt meg som barn: Jeg hadde aldri blitt født om ”de røde” hadde vunnet krigen om min mormor Ines hadde endt opp der. Jeg tror jeg ble historiker mange år senere nettopp på grunn av alle disse historiene om min slekt. Meddelt kunnskap av folk som er et par ledd eldre er uvurderlig og uvurderlig dannende. Verken jeg eller mine unger har vært på Machu Picchu eller Kilimanjaro, men vi vet hvor vi kommer fra og hva vi skal bygge videre oppå. les ogsåDe viktigste kulturbærerne er kanskje nettopp mor, far, bestemor, onkel, tante. Når tradisjoner formidles, muntlig og i praksis, formidles mening og kultur. Det er det som er dannelse. Sol i seg selv er kanskje ikke å forakte når man bor i mørke og kalde nord, men det er særdeles lite kultur, egen eller andres, som overføres når man feter seg opp to uker på en all inclusive på Kreta. Og hva er de fem store i Afrika om man ikke kjenner til elgen, bjørnen, ulven, gaupen og hjorten? Kollegaen med vintersetring i Vågå beklaget seg over smarttelefoner som hadde blitt viktigere for barna enn historiene fra gamle dager. Vi var kanskje flinkere til å ta vare på kollektive minner før? Da var det færre konkurrenter både i form av wifi og billige flybilletter. I forbindelse med sommerferien pleier det hvert år å blusse opp en debatt om barnas ferieskam, slik som nå i Aftenposten Junior. Det er liksom litt synd på de barna som ikke kom seg til utlandet denne sommeren, heller. Denne skammen kan kanskje snus om til stolthet? Istedenfor å skrive stiler om hva man gjorde i sommerferien, kan man skrive – og snakke om – hva man lærte i sommerferien. Og i forkant av neste sommer kan læreren sende ungene ut på ferie med nettopp den ut- og oppfordringen: Gå og lær om dine røtter, din slekt og deres tradisjoner. Vi drøfter dem når dere kommer tilbake. Det er kanskje først etter at man har lært og opplevd hvor og hva man kommer fra, at en tur til Machu Picchu gir mening. Og ingen behøver vel å skamme seg for å fortelle hvor de kommer fra?
Skolen begynner i disse dager. Noen gruer seg. Tenk om læreren ikke spurte hva folk gjorde i ferien, men hva folk lærte i ferien.