Har vi noe å lære av Hellas?
I ni år på rad nå har vår etterhvert ganske store familie feriert i Hellas, det vil si på Kreta, landets største øy. Vi bor ved en liten landsby på nordsiden på øya, i god avstand til de mest turistifiserte områdene, og vi er helt avhengige av bil for å få kjøpt mat og for å komme oss til de vakre strendene, både på nord- og sørsiden. Vi kom hjem fra Kreta for et par dager siden etter et tre uker langt opphold. Det var nok en herlig ferie i et land, på en øy, som vi har lært oss å elske som et vidunderlig ferieparadis der man raskt inntar hvilepuls og dagene rusler og går og alle bevegelsene er som å løpe i vann. Det går sakte, alt er i minuttet, livet utspilles uten særlige overveielser.Kreta er en stor øy og et Hellas i seg selv. Det er et salig rot. Veikrysset inn mot Rethymnon, den største byen i vårt nærområde, er et eksempel: Fire veier virvles inn i hverandre og i hver gjennomkjørsel står det om livet. Trafikklys og rundkjøring? Nei da. Her er det alles kamp mot alle, og ingen regler gjelder, iallfall virker det ikke slik der man kniper øynene sammen og lar det ståtil. Veien ut til flyplassen i Souda Bay utenfor Chania er en annen utgave av den slags. Turismen er Kretas desidert største og viktigste næring og alle som bor i de populære vestlige områdene av øya, flyr på og fra Chania. Men ennå, etter ni år på Kreta er det alltid et sjansespill om vi faktisk kommer oss ut strake veien til flyplassen eller om vi havner i Chanias innerste bygater, for fra hovedveien er det ingen skilt som antyder at det er på tide åsvinge av for å komme oss dit vi skal. Ja, disse grekerne, tenker vi, de er noe for seg selv. Det er et herlig land og et herlig folk. Tingene henger kanskje ikke på greip og morgendagen er ikke-eksisterende og vi tilbys både en og to og tre kruttsterk raki selv om vi gang på gang har sagt at vi skal kjøre hjem, men du verden så godt livet er her. Kelneren drar frem kalkulatoren og skribler på et stykke papir når vi omsider får regningen for måltidet, og kortautomat har de selvsagt ikke, og vi betaler cash og legger igjen en god slump med tips, og kvitteringer for godsakene materialiserer seg selvsagt aldri. I landsbyen henger det rett som det er noen agurker og chili på døren når vi våkner, som en vennlig gest eller en gave, og når vannet blir borte eller strømmen forsvinner, tar det sin tid og vel så det før det rettes opp i, men er det så nøye da, hvorfor stresse slik? En av disse taverna-kelnerne sier det omtrent slik, og han vet litt hva han snakker om, for han er gift med en svensk kvinne: «Dere nordeuropeere stresser alltid. Jobber og stresser og har regler for allting. Her tar vi livet med ro. Vi løser utfordringene selv, slik det passer oss, og så tar vi vare på hverandre, i landsbyen og i familien.» Og jo, da, han har et poeng. På Kreta, og særlig i de rurale områdene vi etterhvert kjenner best, er det en annen livsrytme, en annen puls. Landsbyene er som små nasjoner med egne regler og normer, og nåde dem som utfordrer disse. Som uformelige klynger langt bortenfor de moderne byplanleggernes diskurser danner de sammen et slags hele, et ikke-uniformert og mangfoldig hele, som om det er hundrevis av land, dette her, ikke en øy, en provins, i en stat.I «vår» landsby sitter de, de gamle kvinnene, kledd i svarte enke-kjoler, og pludrer om ettermiddagene, når den kvasse solen er borte bak åsen. Når vi passerer og hilser dem med noen klumsete «yasass», svarer de unisont det samme, og smiler fra hjertene sine. De er gamle, noen av dem svært gamle, i landsbyen, som knapt teller mer enn en ti-tolv dusin sjeler, er det flere som er godt over hundre år gamle, og slik er det visst mange steder på Kreta. Folk lever lenge. Kelneren som er gift med en svenske sier: «Vi blir gamle her, vi lever gode liv.» Klimaet er perfekt og maten er sunn og riktig balansert, sådet er klart at forutsetningene for å leve lange liv er nær optimale. Men det tette fellesskapet - «gemeinschaft», som sosiologene kaller det - bidrar også til en trygghet og forutsigbarhet som gir eventuelle bekymringer et noe mindre eksistensielt alvor enn det mange føler på i land der staten er den nye familien og det usynlige flettverket kalt markedet avgjør stadig mer av livsbetingelsene. Den sosiale kontrollen og rangordningene gjør nok sitt til at mange unge iallfall for en periode søker seg ut av landsbyen og uti det moderne, men vi kjenner flere som, når det virkelig drar seg til i storbyene - slik som i de siste årenes djupe krise - vender hjem igjen, til det vanlige og enkle livet, bortenfor selvrealisering og karrierer, og der økonomien handler mer om sosiale relasjoner enn penger og andre abstrakte byttemidler. «Her tar vi vare på hverandre», sier de, og selv om krisen også er høyst gjeldende i landsbyene på Kreta, er det som om alt styret og ståket i Athen og krangelen med Berlin, Brussel og Bratislava er et annet sted, i en parallell virkelighet. Da det midlertidig ble slutt på bensinen i uken før statsminister Tsipras’ merkverdige folkeavstemning, lå det et forvirringens slør over landsbyene, for de er helt avhengige av bilene sine, og folk viste et tungsinn vi sjelden har sett. Men det gikk over, livet sneglet seg videre, smilene var tilbake og stifadoen like god som før.Hellas er en del av Europa. La det ikke være tvil om det. Selv når vi er på det kretiske bondelandet er vi i vår verdensdel. De unge snakker et utmerket engelsk og humoren er den samme. En god venninne av oss forbannet Tsipras for å skyve folket foran seg og bønnfalt andre om å stemme ja til Europa og forbli en del av et EU som for mange er en modernitet som Hellas sårt trenger, selv om livet er annerledes her. Andre, stolte som de staeste fjellgeitene som henger i stupene under fjelltoppene, stemte nei, «oxi», og viste fingeren til Angela Merkel og nordeuropeerne. Men over 80 prosent av grekerne sier de vil ha euroen, og dermed forbli i det gode selskap, selv om fremtiden er like bratt som skråningene på Kretas sørkyst. Jeg er svært glad for at det ble en avtale mellom Hellas og EU og er overbevist om at de fleste av kravene fra kreditorene er til det gode for dette skakkjørte og vanstyrte landet der skatt er like populært som rotter og bakterier, og nepotismen og klientilismen florerer, i total motsetning til gjennomsiktige og økonomisk-rasjonelle stater og systemer lenger nord i Europa. Kulturforskjellene er kanskje uoverstigelige, og man endrer ikke et folks atferd gjennom noen vedtak sent på natten i en belgisk by, men moderniteten er den overlegent sterkeste fortellingen som finnes, og Hellas er ikke Midtøsten eller Russland, men Europa, vestvendt og demokratisk. Men - for det er alltid et men - Hellas, og især Kreta, er ikke et mørke der vi er lys, det er langt mer kompleks enn som så. For hver gang vi kommer hjem til våre breddegrader - vi flyr oftest fra Gøteborg - er det en sann lise å gå på et rent toalett og kjøre på brede, rette veier, men den nordeuropeiske, byråkratiske fornuften har kanskje også sine nedsider, noe vi har glemt på veien inn i det moderne. Høyoktan-tilværelsen, stresset, forventningspresset, den altoppslukende kommersialismen, staten som foresatt fra vugge til grav, alt dette kan også bli rent for mye for folk. Kanskje det er for mange regler, for mye regulering, for lite spontanitet og ikke-målbare kriterier for det gode liv. I det nye Europa som stadig er under konstruksjon bør vi kanskje også se til Kreta og kreterne, og hva det er som gjør at de virker så fornøyde og så vennlige som klisjeene fra turistkatalogene og fra Hellas-svermende kunstnersjeler på venstresiden fremstiller dem som. For selv om kreterne og grekerne er like forskjellige seg i mellom som deg og meg og oss alle, er det noe ved denne livsstilen som tross alle sine mangler og irritasjonsmomenter og fornuftsstridigheter, som har noe genuint menneskelig over seg. Og det er vel tross alt det viktigste: At vi lever som mennesker, ikke som «forbrukere», «kunder», «skattebetalere» eller andre kategorier som passer inn i byråkratiske skjemaer og rubrikker, og som kan måles og kvantifiseres og plasseres i stadig flere statistikker. Hver gang vi er tilbake fra Kreta lovpriser vi Norge og det norske og er glade for at vi tross alt bor hundrevis av mil nord for det østlige Middelhavet og den skakke kulturen med sine mange ulogiske brister. Men når våren kommer etter nok en lang og kald vinter kjenner vi på draget mot Hellas, igjen og igjen og igjen, og vi lengter etter sol og varme og verdens beste olivenolje og de vennlige folkene som tar det som det kommer og der livstempoet er som i en middels tippeligakamp. Det er noe å lære av dette, muligens. Hellas er noe annet, men også noe vi ønsker oss.
Hver gang vi er tilbake fra Kreta lovpriser vi Norge og det norske, og er glade for at vi tross alt bor hundrevis av mil unna den skakke kulturen med sine mange ulogiske brister. Men når våren kommer etter nok en lang og kald vinter kjenner vi på draget mot Hellas, igjen og igjen og igjen.