Plateanmeldelse: Adele – «25»
ALBUM: POP Adele «25» (XL/Playground) Hvem kan mislike Adele? Stemme av en annen verden. Et elskelig vesen med et tilsynelatende uvanlig sunt forhold til sin egen celebritet. Hun er en eksponent for «skikkelig musikk» – piano! trommer! bass! gitar! – og reddet mer eller mindre egenhendig platebransjen med albumet «21» i 2011 (det har i skrivende stund solgt over 31 millioner eksemplarer, hvilket er umulig). Banner som en sjømann. What’s not to love? Det tredje albumet hennes er noe så sjeldent i våre dager som genuint «etterlengtet». Adele skal redde julesalget og vestlig kapitalisme, lose oss gjennom mørketiden og få oss til å le og gråte. Litt av en bestilling for en 27-åring (materialet ble påbegynt da Adele var 25, derav tittelen) fra Tottenham å få. «25» er i større grad enn de to forgjengerne blitt en ren oppvisningsarena for stemmen hennes. Røsten er blitt enda kraftigere siden sist, etter sigende takket være en stemmebåndsoperasjon som kunne vært skummel, men som ble en velsignelse i forkledning. Hun har sluttet å røyke også. Fikk du med deg? Adele: – Ikke verdt å ha det så vondt Noe er gått tapt – nærmere bestemt den litt hese, søvnig sensuelle tonekvaliteten som slektet på Dusty Springfields. Adele er mer «divaaktig» nå (hei, Barbra Streisand). Stemmen er dessuten mikset høyt, midt i lydbildet, hele veien. «25» tilkjennegir et voldsomt vemod. «Men Adele da», tenker man, bekymret. «Du er jo bare barnet! Det skal bli så mye, mye verre!» Så minnes man den melankolien som satt inn rundt de 25, da den første og mest dustete ungdomstiden var over, og man så vidt hadde begynt å kjenne på at livet hadde sine begrensninger. Prematurt eller ikke – tristesse og tap er i alle fall dette albumets røde tråd. Mer om det senere, etter en rask gjennomgang av sangene. «Hello» fungerer bedre som åpningslåt på albumet enn som dettes førstesingel. Frittstående var den bare bombastisk. Her er den dramatisk løfterik. I akustisk-karibiske «Send My Love (To Your New Lover)» – «we ain’t kids no more», synger hun – korer Adele deilig med seg selv. Det er et av de letteste innslagene på et album som ikke akkurat domineres av hits for kids. «I Miss You» låter veldig 1983 – med «gate»-effekt på tomtom-trommene à la Phil Collins. Låten kan, med velvilje, bringe tankene i retning Kate Bush anno «Hounds Of Love», subsidiært Taylor Swifts «Out Of The Woods». Maktskifte: Adele dytter Swift av poptronen Det skyldes jungeltrommene som dominerer den, mer enn selve låten – som sikkert like gjerne kunne vært arrangert som nok en ballade for piano. Men godt at den ble slik den ble. Om noen av disse sangene blir en fremtidig «evergreen», er det «When We Were Young». Selve praktnummeret på balladeballet, og langt mer gripende enn «Hello». Adele tar ut hele spekteret sitt, fra bluesknurring til den avsluttende kraftanstrengelsen i det høyeste registeret. Melodien føles hverken unik eller veldig original, selv om den er langt mer kompositorisk sofistikert enn «Hello». Men hun synger den med en sårhet som kommer til å redusere millioner av mennesker til gelé. Jeg skjelver sannelig selv. Tilbake til jorden igjen med «Remedy». Kun sang og piano. Det er Adeles utgave av «Fix You»-arketypen, eller kanskje en variant over versjonen hennes av Dylans «To Make You Feel My Love». Melodien føles som et derivat av tusen andre likesinnede. Selv Adele kan ikke belive disse trette rimene. Plateklar Adele: – Beklager at det tok så lang tid «Water Under The Bridge» er langt mer interessant. Den føles som et krasj mellom en midtempoballade og en «upbeat» boybandsang. Versene drives av kneppende elektriske gitarer, refrenget er det nærmeste «25» kommer pur popeufori. Synger hun den for hardt? Jeg synes nok det. Men det er en smakssak. «River Lea» kunne jammen vært en Nick Cave-låt av nyere dato. Melodien, teksten, tittelen – hele sulamitten. Gospelrock med markant bluesdrag, en aning refrengsvak. Tilbake på pianokrakken i «Love In The Dark». Ikke ulik «Hello», badet i cello og andre strykere – pizzicato og alt. En anonym melodi kledd opp i flottenfeiergevanter som blir for store. «Million Years Ago» kan minne om en Madonna-ballade, og har, i det første verset, albumets eneste spor av Dusty-vokal. Adele klarer ikke å motstå fristelsen, dog – snart synger hun så mye og så hardt at den lyriske bossanovagitaren overveldes fullstendig. Har hun ikke fått med seg at bossanova skal være lett og yndig? «All I Ask» er romantisk weltschmerz i orkanklassen. Nok en pianoakkompagnert musikalballade. Den masochistiske «vår siste natt, tenk om jeg aldri vil elske igjen»-teksten føles som skuespill, og ikke av den overbevisende typen. Avsluttende «Sweetest Devotion» er det obligatoriske kuttet om morslykke, og fungerer fint som oppløftende avslutning. (Deilig å slippe den romantiske tristessen i noen minutter.) Som en god U2-arenalåt, med keltiskklingende soulanslag. Minnet meg om Doll By Dolls «A Bright Green Field», av alle ting. Det var albumet – i alle fall den «konvensjonelle» utgaven (diverse deluxeutgaver vil ha ytterligere tre kutt). «25» mangler en «soulbelter» à la «Rolling In The Deep» og har for mange tunge ballader. Adele er blitt veldig voksen veldig fort. Apropos det: Mengden tekster om forsmådd kjærlighet og forspilte muligheter gir albumet et skinn av noe reaksjonært. Adele, alltid en tradisjonalist, synes enkelte ganger å gå inn i en nokså gammelmodig rolle som husmoren som gråter over oppvaskbenken mens mannen er ute og drikker whisky og er utro eller har stukket av for godt. Kjøkkenbenkrealisme er vel og bra, og en britisk spesialøvelse. Men av og til lukter det 1950-tall av «25». Adele kunne alltid synge livskiten ut av en lengselsfull ballade. Men hun pleide å være litt kul også. Dersom hun har mistet fandenivoldskheten sin i en alder av kun 27, er det forsmedelig. Den var en stor del av appellen hennes. Adele har råd til barnevakt. Kom deg ut og lev litt, jente. Intet tre gror inn i himmelen. «25» kan ikke «innfri». Den innfrir likevel, ved å være omtrent eksakt det man kunne forvente. Det er vanskelig å forestille seg at noen blir seriøst skuffet. Det er like vanskelig å forestille seg at noen kommer til å snakke veldig heftig om albumet om fem-ti år. Men «25» er tilstrekkelig for her og nå, og kommer uten vanskeligheter til å forlenge karrieren hennes. Hvem kan mislike Adele? BESTE LÅT: «When We Were Young» MORTEN STÅLE NILSEN * Albumet slippes fredag 20. november
Adeles tredje er like «safe» som den er solid.