Kommentar: Ønsket om antiseptisk journalistikk
Lite tyder på dette. Da bruddet mellom Tone og Aksel var et faktum, holdt PC-tastaturene og smarttelefonene på å smelte av varmgang. VG Mobil opplevde for første gang over to millioner brukere i samme uke. Siden har journalister i NRK, Aftenposten og Dagens Næringsliv gjort klikktallene til en nærmest kriminell journalistisk valuta i beskrivelsen av hva som er viktig journalistikk. Samtidig har Kongen gått til det oppsiktsvekkende skritt å klage kjendisbladet Se og Hør inn for Pressens Faglige Utvalg i en av de mest omfattende klagemål som utvalget har sett. Og tidligere stortingspresident Thorbjørn Jagland vil ha et styrket vern for privatlivets fred i Grunnloven. Hva mener du? Diskutér saken i kommentarfeltet! Mediefolket basker i motvind om dagen. En tingrettsdom fastslår at personfokus mot legestanden i helseskandaler er en uting. I en annen domstol fremstår et sønderknust «medieoffer». Man vil ikke ha fokus mot mennesker. Man vil ha fokus på ting. På dokumenter og byråkratiets ansiktsløse besluttere. Rettslig sett er det for så vidt blitt stadig vanskeligere å krenke folks ære, men desto lettere å krenke menneskets krav på privatliv. Et paradoks? Nei, i grunnen ikke. Virkelig ille blir det ikke før hensynet til ære og privatliv sauses sammen til en og samme sak, som i saken om Tone og Aksel. Det var ikke et medium med en ansvarlig redaktør som gjorde dette, det var en uregjerlig blogger. Nå strides de lærde om han kan saksøkes for sin avsløring av påståtte «huslige forhold» som er beskyttet av privatlivets fred eller for ærekrenkelse. Et forslag til presisering av retten på dette område ligger uferdig i Stortinget. Kronprinsparets tidligere våpendrager, venn og impresario, Morten Andreassen, er blitt advokatfullmektig hos John Christian Elden. Kanskje ser advokatene en mulighet til å gjøre business på kjendisfornærmelser i det offentlige rom. Første oppdrag var å få bloggene om Tone Damli og Aqua-Lene stanset ved midlertidig forføyning, og retten var her ikke vanskelig å be. En kvinnelig advokat som kontaktet meg på selveste 8. mars mente at dette var et vel så viktig skritt i likestillingskampen som paroler om likelønn. Sexsjikane på nettet er blitt et stort problem for mange kjente kvinner. Nesten ingen menn blir utsatt for dette. Slikt hører heller ikke hjemme i diskusjonen om seriøs kjendisjournalistikk, heller ikke i den delen som tangerer grensen til privatliv. De såkalte «superparene» bygges som en slags merkevare, som kan representere en ufattelig stor kommersiell verdi. Det mest kjente eksempelet er kanskje Victoria og David Beckham, og problemene i deres forhold under tiden i Madrid ble derfor en stor internasjonal nyhetsstory. Her gikk også deler av skandalepresse og bloggere langt inn i påstander om utenomekteskapelige forhold. Uten sammenligning for øvrig: Bruddet mellom Tone og Aksel - et av Norges mest medieomtalte par - var en nyhet av bred allmenn interesse, som det var riktig å publisere. Superkjendiser lever av publikums interesse for dem som personer. Å nekte medier å skrive om private forhold blir som å etablere et forbud mot å omsette sprit i 1920-årene. Det lekker uansett ut i et illegalt marked. Men det eksisterer altså en grense for hvor langt inn i private forhold et medium kan gå. Vi trenger derfor et regulert marked for kjendisjournalistikk med presseetiske og rettslige normer og rammer. Dessverre er det et uoversiktlig problem knyttet til omtale av private forhold i sosiale medier - og, til en viss grad i de uredigerte kommentarfelt til ansvarlige digitale medier. Vi opplever en lei tendens til at personvern krenkes i diskusjonsforum og kommentarfelt uten forhåndsredigering. Det er et godt spørsmål hvor lenge dette kan få fortsette.Privatlivets fred er først og fremst vernet i straffelovens § 390, men også til en viss grad gjennom lovens bestemmelser om straffbar ærekrenkelse. § 390 lyder slik: «Med bøter eller fengsel inntil 3 måneder straffes den som krenker privatlivets fred ved å gi offentlig meddelelse om personlige eller huslige forhold. §§ 250 og 254 får tilsvarende anvendelse. Er forseelsen forøvet i trykt skrift, kan inndragning besluttes i samsvar med § 38. Offentlig påtale finner bare sted når det begjæres av fornærmede og finnes påkrevet av almene hensyn». Problemet er at denne bestemmelsen ble nedfelt lenge før den digitale tidsalder med blogger og sosiale medier. Privatlivet er også beskyttet av den europeiske menneskerettskonvensjons § 8. Den samme konvensjons § 10 gir oss ytringsfrihet. Dermed er det et behov for å gjøre en avveining mellom hensynet til ytringsfrihet og personvern når private forhold skal omtales. Avgjørende her blir hvorvidt de forhold som omtales utgjør et tilskudd til den allmenne samfunnsdebatt. I Europa eksisterer det to dommer om medieomtalen av prinsesse Caroline som sier noe om dette. Norsk Høyesterett har dessuten avgitt dom i den såkalte «Big Brother»-saken som avgrenser medieomtalen av private forhold. I pressens Vær Varsom-plakat heter det: «Vis respekt for menneskers egenart og identitet, privatliv, rase, nasjonalitet og livssyn. Fremhev ikke personlige og private forhold når dette er saken uvedkommende.»
Drømmen om en antiseptisk journalistikk, renset for enhver interesse for hva våre mest folkekjærekjendiser driver med privat, lever tydeligvis blant mange av medieverdenens fineste og kulturpolitisk mest korrekte menneskesjeler. Men vil folk egentlig ha medier som distanserer seg fra nyheter om kjentfolks liv og virke?