Kvinner som har egen bankkonto er egoistiske
MIRIAM LARSEN, skribent, komiker og mor CÉCILIE MORONI, skribent, komiker og mor Dette kunne like gjerne vært tittelen på Søljes Bergmans kronikk som tar kvinnesaken rett tilbake til steinalderen under påskuddet om å snakke barnas sak. Men Bergman snakker ikke barnas, men de selvrettferdige mødrenes sak. De som vet hvordan disse mammagreiene skal gjøres. Mammamafiaen om du vil. Vi trodde denne var en myte før vi fikk barn selv. Da lurte en av oss på om det var «lov» å ta en helgetur med samboeren uten baby, og kom over en mor som hadde spurt om det samme på et av de mange mammaforaene. (For guds skyld, styr unna disse!) Hun fikk sitt pass påskrevet som om hun skulle ha spurt om det var innafor å være personlig kristen, men også tilbe djevelen. En av de mange nedsettende kommentarene lød: Jeg skjønner ikke hvorfor folk blir foreldre når det handler om å sette barna mest mulig bort til andre. Da kan man heller skaffe seg en katt. Den andre av oss har også blitt fortalt at datteren hennes kommer til å få dårlig selvtillit fordi hun ikke sover i samme rom som moren, men i rommet vegg i vegg. Joda, mammamafien er reell, og i Sølje Bergman har de fått sin egen Tony Soprano. Bergman er bekymret for barn som har mødre som vil raskt tilbake i jobb etter en fødsel. Hun skriver: Hvorfor må man på død og liv tilbake i jobb når man står med den største og viktigste arbeidsoppgaven i armene? Er det ikke tilfredsstillende nok? Er det ikke viktig nok? For en hersketeknikk! Bergman vet godt hvordan det føles å bli kalt en dårlig mor, likevel er det dét hun effektivt kaller mødre som velger det som passer best for deres familier og deres karrierer. Det burde være unødvendig å påpeke, men la oss for ordens skyld si det likevel: Vi elsker barna våre. Å være mamma er en del av vår identitet, men det er ikke hele identiteten. Det er ikke den største delen engang. Og ingen bør legge seg opp i det. Det er ingen som krever at menn først og fremst skal se på seg selv som fedre. Å få barn er en naturlig del av livet for veldig mange, og bør la seg kombinere med å være ambisiøs når det gjelder egen karriere. I hvert fall i det som skal være et av verdens mest likestilte land. Vi sier skal. I Norge er bare én av ti toppsjefer kvinner. Det er ikke nok. Bergman har ingen bevis for påstanden hun legger frem om at barnet trenger mor 100 prosent av tiden, men skriver likevel: «Jeg mener det er ren biologi og en uomtvistelig sannhet at barnets hovedomsorgsperson er mor. Hun har bryst og hun representerer alt det barnet kjenner som trygghet.» For det første er ikke dette en uomtvistelig sannhet. Det er ikke alltid mor har mulighet til å være hovedomsorgsperson, være det seg på grunn av jobb, sykdom eller andre omstendigheter. For det andre er det skummelt når man begynner å synse for mye om hva som er biologisk betinget, uten å ha de rette forutsetningene for det. I VG pluss-artikkelen om mødre som velger annerledes, sier Lars Smith, professor emeritus ved Psykologisk institutt ved Universitetet i Oslo at «vi lett blir dogmatiske når vi snakker om hvordan babyer skal ha det. Det som er avgjørende for et barns velvære, er om det er ivaretatt av en nærværende og sensitiv omsorgsperson, ikke nødvendigvis hvor det befinner seg eller hvilket kjønn den voksne har.» For det tredje gjør ikke Bergman kvinner noen tjenester ved å redusere dem til bryst. Det er flott å ha en mor med pupp, men det er viktig å ha en mor med hjerne også. Noen steder i verden er det vanlig at barnet begynner i barnehage når det er åtte uker gammelt, i andre oppdras barna av bestemødre eller i familiekollektiver. Poenget er ikke at det er sånn det bør gjøres, poenget er at (selv om vi nordmenn har vanskelig for å tro det) blir det folk av barn fra andre land og kulturer også. Barn trenger ikke bare tilknytning, men også sosialisering, og ingen barn tjener på å kun være knyttet til mor. Bergman skriver at En supermamma er mammaen som tør å gi seg hen til det lille barnet. Hun som tør ha lange dager i sengen med barnet. Som tør å hegne om verdien av ro, kos, nærhet og trygghet. Det er ikke Sølje Bergman som bør diktere hvor lenge vi bør ligge i sengen med barnet vårt. Det er selvfølgelig opp til hver enkelt mor. Ja til selvbestemt kos! Bergman sier hun vil barnas beste. Hadde det vært tilfelle, hadde hun tatt tak i barn som virkelig har det vanskelig. Barn som vokser opp i hjem med misbruk, rus eller annen form for omsorgssvikt. Ikke barn fra ressurssterke, trygge hjem med hardtarbeidende ambisiøse mødre. Og la oss for sikkerhets skyld legge til: Det er ikke omsorgssvikt å ikke ligge i sengen og kose med babyen sin hele dagen. Det eneste Bergman oppnår med sin kronikk er å sette kvinnekampen mange år tilbake, gi mødre dårlig samvittighet, og gjøre rammene for moderskapet enda litt trangere.
Ja til selvbestemt kos!