Erna lar seg neppe jage opp
2011-valget var det amerikanerne kaller en gamechanger. Etter det valget ble det klart at Norge gikk mot noe som kunne bli et solid borgerlig flertall. I 2011 hadde de fire samarbeidspartiene 51,3 prosent av velgerne, mens de rødgrønne hadde 43,5 prosent. Dette satte fart i samlingen av de fire borgerlige partiene, som skjønte at det så ut som en vinnersak å gå til valg i 2013 med et løfte om å bytte ut Jens Stoltenberg med Erna Solberg. Medvinden fortsatte de neste to årene, og 2013 hadde de fire til sammen 53,9 prosent av stemmene. Nå har dette forduftet. Årets valg ga de fire borgerlige partiene 43,6 prosent oppslutning. Det er mindre enn de fire oppnådde i 2007. Det er til og med dårligere enn de 44,9 prosentene de fire oppnådde i 2003, to år før Jens Stoltenbergs rødgrønne alternativ vant valget.Nederlaget for de borgerlige er langt mer alvorlig enn det enkelte prøver å gi inntrykk av. Se for eksempel på dette sitatet: «Vinnerne av valget har en tendens til å overvurdere betydningen av ideologiske bevegelser og stemningsskifter blant velgerne.» Kristin Clemet, Aftenposten 19. september. Eller dette: «(Jan Tore) Sanner holder fast ved budskapet som partiledelsen kom med da den oppsummerte valget tirsdag. Han legger vekt på at tilbakegangen skyldes «lokale stridssaker som har slått inn», og at det er for tidlig å si hvor mange steder Høyre mister makt lokalt.» NTB 18 september Ingen ideologisk endring å spore i dette valget, mener altså to av den nye høyrebølgens mer oppegående personer.Man kan kalle det spinn og forsøk på desperate bortforklaringer. Det ser jo veldig slik ut. Da det gikk andre veien i 2011, var i hvert fall ikke mange i tvil om hva resultatet egentlig betød. I Høyre var man så sikker at Sanner allerede kort tid etter begynte å skrive på det som skulle bli Høyres kommunereform. VG mener: Regjeringen sløser med pensjonspengene Men en ting er å planlegge for en fremtidig seier, noe annet er å ta et tap på forskudd. Det kommer neppe Erna Solberg til å gjøre. Ikke Siv Jensen heller. Ganske raskt etter valgnatten begynte allikevel spekulasjonene om hvilke mer eller mindre dramatiske tiltak som kom til å bli satt i verk etter nederlaget.Betydelige endringer i regjeringen var den vanligste. Men, det er ikke så sikkert at de kommer med en gang. Statsminister Erna Solberg er sta og selvsikker. Å bytte ut statsrådene hun så møysommelig har plukket ut, sitter nok lenger inne enn mange tror. Det er heller ikke gitt at nye Høyre-ansikter på ministerplassene vil gi regjeringen og det borgerlige prosjektet noe nytt ansikt. Gevinsten av å bytte ut ganske usynlige statsråder med nye usynlige statsråder er minimal. Et særtrekk ved Erna Solbergs regjering er jo at hun er veldig mye mer synlig enn alle sine statsråder. Mange politikere i regjeringen er nærmest blitt usynlige i skyggen bak henne. Slik var det også i årene frem mot 2013, Erna Solbergs Høyre var et parti der partilederen hadde full styring både innad og utad. Gevinsten av å bytte ut ganske usynlige statsråder med nye usynlige statsråder er minimal.En annen spekulasjon har vært at Frps dårlige valgresultat skulle få partiet til å gå ut av regjeringen. Dette er de siste dagene også blitt et alternativ som miljøer i KrF trekker frem. Deres drøm virker fortsatt å være en H/V/KrF-regjering. Men en Frp-exit virker lite sannsynlig. Siv Jensens løfte til parti og velgere om at Frp skulle sitte i en borgerlig regjering var meget klart. En rask runde med Frps fylkesledere viser også hvor tungt forankret regjeringsdeltagelsen er i Frp. Spekulasjonene om Frps exit kan skyldes at de relativt perifere, men høyrøstede miljøene i partiet som systematisk har gjort det de kan for å underminere den borgerlige samlingen blir tillagt for stor vekt i analysen. Disse miljøene har nok bidratt til Frps dårlige valgresultat, men noen makt til å tvinge Siv Jensen ut av regjering har de aldri hatt. Jeg ville vært forsiktig med å forvente dramatiske endringer i regjeringen etter nederlaget. For det første er det ikke så lett å se hva slags endringer som kunne hatt noen innvirkning på valgresultatet. For det andre er Erna Solberg som person lite villig til å endre seg som følge av ytre press. Hennes politiske karriere, inkludert triumfen i 2013, blir av henne selv først og fremst oppfattet som en konsekvens av at hun tør å stå på det hun mener er rett. Også i motgang.
Valgfadesen har sannsynligvis ikke skapt stor panikk i regjeringen. Det er på utsiden det blåser hardest.