Vi har vært ufattelig naive
Arbeiderpartiet sier endelig at de vil stramme til innvandringspolitikken. Siv Jensen er kritisk: «Vi har stått for det samme i 45 år, mens Arbeiderpartiet har vinglet». Hun har et poeng. Ap tvang nylig Frp med på liberalisering av politikken. Men Frp har selvsagt skiftet mening, de og. Terje Tvedts bok «Det internasjonale gjennombruddet» minnet meg på hvor naive vi har vært. Tvedt byr på eksempler man bare må riste på hodet av. Som at Erna Solberg i 2003 foreslo å innføre sharia i familiekonfliktsaker. Knut Storberget ville ha hijab på dommere. LO-leder Gerd Kristiansen bejublet muslimske kvinner som øvde med ansiktsslør. Jonas Gahr Støre og karikaturstriden er, med god grunn, viet god plass i boken, som også lister opp krav fra innvandrerhold. Som fri med lønn under muslimske høytider og alkoholfri dager på norske diskotek og restauranter. Kadafi Zaman, da i Ap, foreslo en egen muslimsk kommune i 2000. Abid Q. Raja (V) mente muslimer skulle sverge på Koranen i rettssalen. Solberg vil neppe ha sharia lenger. Og Støre sier han har lært . Frp fortjener noe av æren for dette stemningsskiftet. Men selvsagt sto heller ikke Frp klar med tiltak mot henteekteskap da innvandringen tok til. Da Frp ble dannet, var partiet overhodet ikke opptatt av innvandring. Temaet sto ikke på listen over 14 «Vi er lei av-punkt» som utgjorde stiftelsesdokumentet. Tvert om, liberalistene hersket i partiet, og de ville ha lav skatt, liten stat og ... fri innvandring! Frp begynte ikke å snakke noe særlig om innvandring før det var gått nesten 15 år. I ettertid er det lett å peke på naivitet. Men – blant annet til FrPs forsvar – så man ikke problemet for eksempel med henteekteskap da. Politikk formes av konkrete erfaringer. Det var også vanskelig å se for seg at folk var villig til å drepe seg selv i jihadistiske angrep før det faktisk skjedde. Vi var ikke alene om å være naive. Terroristene som angrep World Trade Center i 1993 kom seg inn i USA etter å ha laget bråk i tollen i islamistklær og med åpenbart falske pass. Personalet fant en bombeoppskrift i en av koffertene. Da VG fant ut at muslimer faster i 1975, skrev avisen at påbudet om å ikke spise og drikke «selvsagt ikke er bokstavelig». Aftenposten rapportere naivt i 1983 om en pakistansk lærer som hjalp skolebarn med lekser i en liten pakistansk «ekstraskole» om kveldene. Unni Wikan sa i 1980 at sløret oppleves som frigjørende. Sosialantropolog Inger Lise Lien sa i 1987 at den norske likestillingen slo igjennom på den pakistanske landsbygda. De store politiske partiene har hovedsakelig vært for innstramming siden innvandringsstoppen i 1975, og mest på venstresiden. SV protesterte den gangen mot hullene i innvandringsstoppen. De ville ha et strengere regime. Gro Harlem Brundtland fulgte opp, og strammet inn betraktelig på 1980-tallet. Merkelig nok nevner ikke Terje Tvedt Gro-regjeringens helt sentrale stortingsmelding «Om flyktningpolitikken», som var den som knesatte midlertidig opphold og retur til hjemland. Rett nok torpederte Thorbjørn Jagland senere deler av politikken. Han hørte på folkelige protester, og lot bosniere få bli. Akkurat som Frp senere, da partiet ledet an i kritikken mot de rødgrønne og krevde at asylbarn måtte få opphold . Det var ikke eneste gang. Partiet har bidratt til barneamnesti både før og etter. Innvandringspolitikken ble politisert og tidvis populistisk. Da båtflyktningene kom fra Vietnam, var det SV som advarte. De mente det kunne skjule seg krigsforbrytere blant dem. De likte ikke folk som flyktet fra kommunistene. Chilenske flyktninger, derimot, var radikale og helt prima. Det har aldri eksistert noen rettferdig, kjølig standard for hva som utløser beskyttelsesbehov. Hovedregelen har vært en streng politikk, men den har blitt hullet ut av politiske markeringer og stemningsbølger. Og vi har fått en stor innvandrerbefolkning fordi innvandrere har kunnet flyttet seg fra den ene køen til den andre, fra kvoteflyktning, til arbeidsinnvandrer, asylsøker, familiegjenforening og til amnesti. Intensjonen har likevel vært å være streng. Integreringspolitikken derimot, har tidvis vært komisk naiv. Grete Brochmann skriver i sin innvandringshistorie at for 30 år siden advarte norske myndigheter mot å sende innvandrerbarn i barnehage. De mente det var fare for assimilering. Samtidig satset vi på språkopplæring kun for innvandrermenn og morsmålsopplæring av innvandrerbarn. Det gjør vi ikke lenger. Politikken er aldri statisk. Aps nye syn gir muligheter for nye kompromiss. Heller enn å jamre over gamle dager, bør Frp rekke ut en hånd for å få sin politikk vedtatt. Med alt det gale som er blitt gjort, kan det i grunnen bare gå bedre.
I møte med den nye innvandringen var Norge en forvirret nybegynner. Det kan egentlig bare gå bedre.