Historisk norsk øyeblikk
Av SHAZIA SARWAR Jeg har sovet dårlig. Hva om vi ikke blir mange? Hva om ekstremistene igjen vinner. «Du er vantro, om du er imot oss». Det bøtter ned, og jeg står sammen med noen hundre på Eidsvolls plass foran Stortinget og venter på demonstrasjonstoget, som er på vei fra Grønland. Så hører jeg en sus fra Karl Johan, det er mange. Det må være tusenvis? Jeg gråter. Jeg skal gå hjem og fortelle mine barn at jeg var til stede da muslimene skrev historie i Norge. Jeg tenker på deres ansiktsuttrykk. Over min stolthet. Og jeg gråter. Så inntar 19 år gamle Faten Mehdi Al-Hussaini talerstolen. Foran henne på Eidsvolls plass står tusener. Bak henne står muslimske ledere, politiske ledere, statsministeren og Jonas Gahr Støre. Stemmen hennes dirrer gjennom ryggmargen min. Den er mektigere enn de mektige mennene som står bak henne på Løvebakken. Jeg smiler. Hun løfter meg. Faten er modig, og hun sier det mange av oss muslimer ikke har turt å si så åpenlyst. Djevelens Ummah, kaller hun dem. Mordere. Hun er sint. Jeg er sint. Hennes mot er befriende. Akkurat så opprørende har ekstremistenes forvrenging av vår tro vært. Så kommer de, en etter en. Tindrende klare. Imamer, biskopen, politikere. Fordømmelsen er unison. Imamene oppfordrer til forbrødring og nestekjærlighet. Denne mandags ettermiddagen, foran Stortinget, inngås en avtale. De skal stille opp for oss, meg og Faten og alle andre vanlige norske muslimer. Vi skal stille opp for dem. Du vet kanskje hvordan det føles når du mister fotfestet på isen, og febrilsk fekter i luften for å huke tak i noe så du slipper å falle? Det er slik jeg har fektet, det er slik vanlige norske muslimer har fektet, hver enkelt av oss overlatt til seg selv. Noen har huket tak i oss og heist oss opp. Islamsk råd Norge løftet ingen. For i havet av ord denne ettermiddagen er ordene til IRN. De drukner som en stein. De er ikke verdt å huske, verdt å gjengi. Livbøyen kommer fra de unge på podiet, fra de vi står skulder til skulder med i menneskemengden. Det er oss mot ekstremistene. Og vi er ikke alene. Sterkest er gjenklangen til Faten. Sterkest er tårene til Thee Yezen Al Obaide. Gutten som er den første til å initiere demonstrasjonen. Han viser hva det kostet, han viser hva som sto på spill, og han viser hvor enormt dette øyeblikket er for norske muslimer. For når han som aller, aller siste appellant på podiet skal si noen ord, ser han fremfor seg. Han ser på menneskemengden. Og han gjemmer ansiktet mellom hendene. Han gråter. Jeg gråter. Det er det du ser på direkte-tv. «Folk skjønner kanskje ikke hvor stort det er», sier jeg. Vi er nasjonen som svarte på terror med rosetog. Denne kvelden skal jeg gå hjem og fortelle mine barn at vi ble nasjonen hvor muslimer tok til gatene med ett budskap: En muslimsk ekstremist er ikke en av oss. @ShaziaSarwar
Jeg trodde aldri det ville komme, vendepunktet i kampen mot ekstremisme. Der muslimer skulle strippe pøbelveldet for troverdighet. Mandag skjedde det umulige. for troverdighet. Mandag skjedde det umulige.