Filmanmeldelse: «Angry Birds Filmen»
ARTIKKELEN ER OVER TRE ÅR GAMMEL «Angry Birds Filmen» («The Angry Birds Movie») USA/Finland. Regi: Clay Kaytis, Fergal Reilly. Norske stemmer: Håvard Bakke, Calle Hellevang-Larsen, Hans-Erik Dyvik Husby m. fl. «Angry Birds Filmen» – skulle gjerne sett en bindestrek der, gitt – kommer et par år etter at mikrospillfenomenet med samme navn toppet seg, og tre-fire etter at undertegnede irriterte sine sidemenn ved å til stadighet utbryte «nei!» og «argh» og «d’oh!» under en intens spillsesjon på en lengre flyreise (sorry). Det finske selskapet Rovio trosset lenge konvensjonell kapitalistisk visdom ved å droppe «spinoffs» á la filmer som denne, og tilkjennega et rørende ønske om å konsentrere seg om hovedproduktet, altså spillet, alene. Nå som de omsider har gitt etter, skal det sies at filmen er bedre animert enn den hadde trengt å være, og noe av en lørdagspose for folk med sans for sterke, tropiske farger. Det er ikke det visuelle det skorter på i «Angry Birds Filmen». Det er historien og manuset som svikter. En fargerik gjeng ikke-flydyktige fugler bor på en øy i Stillehavet. Har det stort sett feiende fint, bortsett fra at et par av dem, vår helt Red inkludert, sliter med sinnemestringen. En dag ankommer et skip lastet med griser, TNT, trampoliner og en gigantisk sprettert havnen (grisebukta?). De grønne, gryntende innynder seg hos lokalbefolkningen, og omgjør etter hvert øya til et partyparadis á la Ibizia eller Havanna på 1950-tallet. Så stikker de av like plutselig som de kom – med alle de uklekkede fugleeggene. Norske foreldre vil kjenne på en følelse av elendig timing. Fremmede som kommer via vannveien, for å assimilere seg på falske premisser på den homogene fugleøya, og deretter spise opp barna deres? Det høres unektelig ut som en skrekkvisjon fra en nettside for det ekstreme høyre. Tiltenkt er denne bismaken garantert ikke. Men i en tid da ordet «flyktningkrise» er å høre på nyhetene hver dag, og en mulig kommende amerikansk president vil bygge en mur mot sine naboer, er den ganske ubehagelig likevel. Dette uheldige poenget til side: Hovedproblemet er at filmen er pratete og frenetisk, full av en energi som ikke finner et utløp i selve historien. Den er det veldig lite av. «Angry Birds Filmen» er full av «gags». Men ingen av dem er særlig gøyale. Den er, som så mange moderne animasjonsfilmer, full av artig årgangspopmusikk. Men det er ikke så veldig ålreit å få Scorpions’«Rock You Like A Hurricane» på hjernen. Alle som har spilt spillet, vet at det bare er én mulig finale: Et gigantisk slag der fugler slynger seg selv som små fjærbomber mot griselandsbyen. Det kommer, og flott animert er det. Men det varer i nesten 40 minutter. «Boken var bedre», het det seg i gamle dager. «Smarttelefon-spillet for iOS, Android, Symbian og Windows var bedre», kan vi slå fast nå. MORTEN STÅLE NILSEN
Godt animert, men frenetisk og tynn – og med bismak. og tynn – og med bismak.