Lett å havne i grøfta
I ettermiddag overleverte Marit Arnstad noen av de mest ettertraktede kontornøklene til den nye samferdselsministeren Ketil Solvik-Olsen. Det er noe sårt over nøkkeloverleveringer. I den ene enden av kontoret står embetsverket og pressekorpset rundt den nyutnevnte statsråden som sprekkeferdig av stolthet får all oppmerksomheten. Snur man seg kan man i øyekroken se skyggen av en lett dukrygget, avgått statsråd med ytterfrakken på som ingen tar bilder av. Kanskje tar en godhjertet byråkrat seg tid til å ønske lykke til før gårsdagens nyhet trykker på heisknappen og synker ned i garasjen med den tomme vesken og den symbolske blomsterkvasten. Eller blomsterkvast? I Samferdseldepartementet sviktet infrastrukturen allerede i startminuttene i dag. Marit Arnstad var borte før noen hadde rukket å se seg om. Blomsterbuketten lå igjen på bordet. - Hvor ble det av Marit, spurte Ketil Solvik-Olsen. Frp'eren måtte utsette slankingen av byråkratiet litt til. En sekretær begynte raskt forsøket på å lokalisere blomstenes eier. Vi får håpe det er kø ved Minnesund i dag også. Også veien videre blir utfordrende for Solvik-Olsen. Forventningen er at han bygger firefelts med midtdelere og undersjøisk tunnel med hengebro gjennom naturreservat med uhyre sjeldne fjærmyggarter og fornminner uten bompenger. Og Frp har vært store i kjeften i opposisjon. I det rødgrønne statsbudsjettet som ble lagt frem på mandag var samferdsel en av budsjettvinnerne. Da Nasjonal Transportplan ble lagt frem tidligere i år, så flere Frp'ere litt bleke ut. De rødgrønne lovet 500 milliarder mer til samferdsel de neste 10 årene. Slikt er ikke lett å toppe. Det er det nye veiselskapet de borgerlige har lovet som skal gi preg av at noe friskt og nytt er på gang. Detaljene er ikke klare. Men det er lett å mistenke at de blå forsøker å bygge seg en omkjøringsvei rundt handlingsregelen. Det er lurt å bruke mer penger på vei om veien er samfunnsøkonomisk lønnsom og avkastningen på veien er høyere enn for eksempel det Oljefondet klarer å levere. Men et frislipp kan fort gi det verste fra begge verdener. For pengebruken kan eskalere når staten uansett må stå som garantist i bakhånd. Det er vi skattebetalere som sitter igjen med regningen om risikoen de private veibyggerne tar, viser seg å være for stor. For de kan ikke bare ta med seg veien og stikke. Veien ligger der. Og Staten må betale. Slik kan Norge få enda flere alt for dyre veier. Det går ut over annet som er mer lønnsomt, som skole. Men vi trenger vel mer vei uansett? Ja visst, men vi må prioritere stamveiene, og ikke de ulønnsomme veiene lokale ildsjeler lobber iherdig for, men som få kjører på. Om Solvik-Olsen lokkes til å bygge ferjefrie forbindelser hvor det ikke er en eneste salmalaks å frakte til markedet, da blir landet fattigere enn det ellers ville vært. Derfor må den nye samferdselsministeren si nei, samtidig som han må komme opp med nye måter å forkorte den uendelig lange planleggingen av samferdselsprosjekter på. Det blir ikke lett. Solvik-Olsen må lete etter alle mulige bakveier. Han vil oppdage at å snakke om samferdsel er litt som å kjøre bil. Man blir lett stående fast i rushen.
Vei er noe av det viktigste for norske velgere. Utfordringene står like tett som på E18 i rushen.