Kronikk: På sporet av den tapte tid
Send ditt innlegg tileller SMS med kodeord sidet til 2200 Sanna Sarromaa, forsker, finne og blogger på gd.no Da jeg var barn på 80-tallet hadde mine foreldre all verdens tid - både til meg og til andre gjøremål. Jeg vokste opp med tid. Det var rolig hjemme hos oss. Tiden fylte rommene. Vi satt og så på tv hver kveld. Ingen av oss hadde noen særlig hobbyer utover å lese, gå turer og dra på hytta. Det eneste mine foreldre hadde det travelt med, var å komme seg til hytta på fredag ettermiddag. Vi satt klare i bilen - mamma, pappa og jeg - foran min brors gymnas klokken fire da han endelig var ferdig. Klokken fem var vi framme og klokken syv var badstua klar. Og slik gikk årene. 80-tallets slow motion Det er det jeg husker av 80-tallet. Følelsen av slow motion. Jeg husker at mamma og pappa alltid var hjemme. Sånn føltes det i hvert fall. De hadde helt vanlige jobber fra syv til tre og fra åtte til fire. Mamma var sykepleier og pappa solgte madrasser. Det hendte at pappa var bortreist. Han kalte seg selv for handelsreisende. Det skjedde ikke noe særlig. Det var ikke noe mas. Klokken på kjøkkenveggen tikket og livet gikk sin gang. For et par uker siden var en mor og datter intervjuet i Aftenposten. Moren mimret over sitt yrkesaktive moderskap på 1970-tallet og sammenlignet det med datterens stress og mas i dag: «Jeg var vel sliten. Men jeg tror dere er mer slitne nå. Det er en annen type press. Det var veldig lite oppussing. Bakte jeg noe, var det boller, og trening besto av en halvtimes løpetur hvis det ble tid. Weekendturer til New York var et fullstendig ukjent fenomen. Og barna ble kledd i det som til enhver tid var rent.» Dette høres ut som min mor! Som min barndom! Og så enkelt og godt og fristende som det høres ut som i dag! Ingen press til å være pen og veltrent og ufeilbarlig! Barn skjønner ikke tid Jeg tenker ganske ofte hvor annerledes mine barns barndomsminner blir. Jeg skulle ønske jeg kunne gi dem tiden og roen, men jeg tror jeg gir dem maset og fjaset, selv uten stadig oppussing, avansert baking og weekendturer til New York. De minste barna skjønner ikke tiden, men de skjønner at man har det travelt. Dagens barn har det travelt før de engang vet hva tid er. Mine minste barn kan ikke klokken, men de vet når vi har det travelt. Internett skapte det perfekte Er det meg eller er det tiden, spør jeg. Var alt roligere før? Begynte maset med internett og smarttelefoner - eller når begynte vi å få det travelt? Eller er det bare jeg som løper? Datteren i Aftenposten-intervjuet fortalte at hun liker å lese interiør- og matblogger. Er det der svaret ligger? At tiden forsvant med Internett? Internett skapte det perfekte og vi begynte å løpe etter det. Hvem brydde seg om andres tapet på 80-tallet? Internett med blogger og Facebook har skapt en ny type offentlighet - og en ny type press - hvor livet både stilles ut og måles etter hvor vellykket, tidsriktig og flott det er. Samtidig gir Internett hver og enkelt en hel rekke impulser både til baking og trening, som gjør at det ikke lenger holder bare å bake boller og løpe en halvtime. Nå er det avanserte makroner og crossfit og vannzumba som gjelder! Klasseavhengig tid Eller ligger svaret i sosial klasse? Middelklassens jobb og karrierevalg dreper tiden. Arbeiderklassejobber har et start- og sluttidspunkt, men i middelklassejobber er man tilgjengelig hele tiden. E-poster på telefonen kjenner ikke fritid. Arbeiderklassen er fortsatt på jobb når man er på jobb - og lever kanskje et roligere liv enn middelklassen med sine pipende telefoner og fullstappede program? Middelklasseforeldre kjører ungene på hobbyer før de engang har begynt på skolen. Jeg, madrasselgerens datter, begynte på min første og eneste hobby da jeg var 10 og sluttet da jeg var 12. Må læres på kurs Men det er likevel noe med tiden. Da jeg fortsatt bodde i Finland i begynnelsen av 2000-tallet, og da Nokia fortsatt var finsk, kjørte Nokia en TV-reklame med slagordet: «Jeg vil være overalt, hele tiden, med alle.» Det som da, for mer enn ti år siden, reflekterte spennende og positive fremtidsutsikter, er nå blitt en tilnærmet parodi av vår tid. Det er nettopp det vi gjør - vi er overalt, hele tiden, med alle. Men når man er overalt og hele tiden med alle, er man noensinne med noen spesielt? «Mindfulness» selger jo som hakka møkk. Tilstedeværelse læres nå på kurs. På 80-tallet trengte man ikke mindfullness. 80-tallet var mindfullnessens tiår. Man trengte ikke å minne folk om å være til stede. På 80-tallet var man til stede fordi det ikke var noen andre steder å være.
Hvor ble det av tiden? Forsvant den med internett og smarttelefoner? Eller er tiden klasseavhengig? På 80-tallet trengte man ikke mindfulness. I dag læres tilstedeværelse på kurs.