FINALIST: «ENSOMHET»
Søndag formiddag, klokka 11.35. Den tunge tomheten fyller rommet. Som en svamp vokser den seg større av angsten, uroen inni meg. Bassen fra i går sitter igjen i øreveggene, uregelmessig hjerterytme og tørre lepper. Du var borte da jeg våknet. Jeg lette etter deg i alle kriker og kroker: i dusjen, i skapene, i minnebøkene i bokhylla på kontoret. Skammen sitter i meg ennå; i klærne, i håret, i det dypeste hudlaget sitter følelsen av deg, følelsen av oss. Bildene kommer i korte støt, i korte lysglimt ser jeg bilder av bicepsmusklene dine som strammer seg, svetten på brystkassen din som glir sakt nedover. Jeg setter glassene i oppvaskkummen. Lukter på glasset du drakk av, for å forstå hvem du er. Jeg leter etter navnet ditt i lukten av pusten på glasset, men det kommer ikke. Jeg skumleser avisen, blar og blar for å finne noe som hjelper meg å få deg tilbake. Hvor er du nå? Jeg bryr meg ingenting om svineinfluensa eller spørsmål om politikeres inhabilitet. Jeg kjenner uroen numme føttene mine, hendene mine er blytunge, teksten blir uforståelig, bokstavene kryptiske, jeg klarer ikke lese lenger, klarer ikke forstå fotografiene, jeg ser bare bildene av oss. Lukten av svetten din, den varme pusten mot ansiktet mitt. *Skammen overmanner meg og gjør meg svak, du minnet meg på ensomheten.* Maten smaker annerledes nå, liksom kjedeligere. Det nybakte brødet smaker tørt, som papp eller spon. Lukten av oss henger igjen i rommet, følelsen av klamhet og svette på lakenet som jeg vegrer meg for å vaske vekk, men samtidig vet at jeg må gjøre. For om ikke lenge kommer hun tilbake fra Londonturen med kollegene sine. Hun vil kaste seg om halsen min og kysse meg over hele ansiktet. Hun vil slippe koffertene i gangen og la dem stå der i en uke, hun vil ta med bæreposene i fra Harrods og Top shop inn på badet, og forsøke å forføre meg med ettersittende kjoler og høye hæler når hun kommer ut der i fra. Og deretter kommer vi til å ha sex. Jeg er ikke akkurat vanskelig å be, og det er liksom en del av pakka når man er i et forhold, særlig i et samboerskap. Hun vil ligge i armene mine å hviske at hun elsker meg, og jeg vil svare henne det samme, selv om minnet om deg gjør meg både skamfull og kåt. Èn Sobril om dagen, klokka går, jeg forsøker desperat å sysselsette meg selv. Tiden løper, dagene går i hverandre, hver dag er lik. Hun aner ingenting. Tror jeg i hvert fall. Hun slang ut en kommentar om at jeg virket så mutt, men jeg kysset henne før hun rakk å fullføre setningen, og slapp unna med det. På jobben, på puben, på fotballen, ansiktet ditt er som brent inn på netthinnen min, gi meg en blyant og et ark, og jeg skal tegne ansiktet ditt i detaljer. Alle porer, småhår, og svetteperler. Jeg lukker øynene og maler deg i minnet. Lyse krøller, solbrun hud, lange, slanke fingre med rene negler. Måten du kledde av deg på, ikke påtatt forførerisk, bare ekte, bare naturlig deilig. Jeg kan aldri nå deg, aldri få deg. Parfymen hennes lukter ingenting lenger, parfymen jeg ellers luktet etter på puten når hun var borte. Parfymen hun tok på seg før vi hadde sex, som et klarsignal. Før ble jeg opphisset av denne lukten, nå verken forfører eller frastøter den meg, den betyr ingenting, den lukter ingenting lenger. Jeg har vært i utallige parfymerier for å finne lukten av din parfyme, men jeg har ennå ikke funnet den. Duften din er kompleks, umulig å identifisere. «Skal den være sitrusaktig, søt, sporty eller krydret?» Spør den oversminkede ekspeditrisen. Utsagnet provoserer meg, akkurat som om hun vil forsøke å låse duften din fast, krympe den inn til en endimensjonal duftnyanse. Jeg drar ned på puben istedenfor. «Èn pils», sier jeg, og bartenderen nikker. Jeg ser meg selv i speilet bak spritflaskene, jeg ser deg i speilet bak spritflaskene. Ansiktet ditt er akkurat slik jeg husker det. Det forsiktige smilet, måten du tok håret vekk i fra ansiktet på. «Da blir det 80 kroner», sier bartenderen, og med det er du borte.
Skrevet av Loni Pedersen