Problemer innad i Frp
Sylvi Listhaug blir snart trebarnsmor, men oppmerksomheten rundt hennes person vil neppe bli særlig påvirket av statsrådspermisjonen og familieforøkelsen. For Listhaug har en helt oppsiktsvekkende evne til å havne i søkelyset, nå sist etter journalistveteran Sven Egil Omdals noe trehendte Facebook-«avsløring» om at hennes godt synlige og mye omtalte bruk av smykke og kors er av nyere dato (noe det ikke er, selv om den tidligere PR-rådgiveren Listhaug utvilsomt vet hva hun gjør). Når Listhaug åpner munnen, eller skriver noe på Facebook, blir det hurlumhei. Hun er per i dag Fremskrittspartiets største stjerne og omdreiningspunkt. Hun er svært populær på grasrota, selv om hun også har sine kritikere. På kort tid – det er ikke mer enn knappe 15 måneder siden hun ble statsråd for innvandring og integrering – har hun fått en nærmest ikonisk status blant de mest iherdige innvandringskritikerne, og dem er det jo ikke så rent få av i Frp-rekkene. At hun nærmest er hatet blant dem som ser på Frp som politisk kreft, gjør fansen enda mer opprømt. «Hva skulle vi gjort uten a Sylvi?», spørres det, som om det er Frelserinnen selv det handler om, noe som forsterkes av den nærmest euforiske mottagelsen hun fikk på den nylig avholdte kristenkonferansen Oslo Symposium. «Vi er alle listhaugianere», lød innannonseringen før hun gikk på talerstolen – hvorfra hun mildt sagt leverte varene og sørget for at alle norske tea party-hjerter banket om mulig enda mer lidenskapelig. Listhaugs frapperende oppstigning mot politikkens stjernehimmel utløser selvsagt både glede og forventninger, men også bekymringer. Naturlig nok føler den sittende eliten (her brukes ordet med en viss malise) i partiet seg en smule pustet i nakken. For på toppen sitter en Siv Jensen, mildt sagt travelt opptatt med sine krevende oppgaver i Finansdepartementet, og ser sin egen lederposisjon og autoritet svinne hen i takt med Listhaug-euforien. I partirekkene spør man seg hvorfor Jensen ikke fremhever Listhaug mer i den interne partisamtalen, og en ny fortelling er i ferd med å sette seg: Den litt harry vestlandsdamen med sansen for køntri, Kristus og kulturkamp – mot den etter hvert noe konturløse nesten-høyredamen fra Oslos nest beste vestkant. Fortellingen fikk ekstra tyngde da dagens to nestledere Ketil Solvik-Olsen og Per Sandberg overraskende meddelte at de tok gjenvalg til partiledelsen. Begge har takket nei til gjenvalg på Stortinget, og flere tok for gitt at tiden nå er inne for partiet å starte kroningen av kronprinsessen. Det ville vært forkjært å si at nestledernes overraskende ønske om å fortsette har utløst en utbredt opprørsstemning i Frp, men som en kilde formulerer det med et visst «understatement»: «Listhaug hadde nok ikke møtt mye motstand hvis hun ble innstilt som ny nestleder.» Noe benkeforslag er det imidlertid ikke snakk om, for både Solvik-Olsen og Sandberg står støtt i Frp-vinden. Regjeringsprosjektet har vært en suksesshistorie for Frp. Partiet er på langt nær like skadeskutt i rollen som juniorpartner som det SV opplevde i noenlunde samme situasjon i den rødgrønne regjeringen. Men gallupene var tydelig nedadgående for partiet før flyktningkrisen oppsto og Listhaug rykket opp fra landbruksdepartementet til den langt mer synlige rollen som innvandringsstatsråd. At partiet i dag ikke ser ut til å ligge langt bak valgresultatet i 2013 er ingen liten prestasjon. Men stadig færre sies å gi Siv Jensen æren for prestasjonen. Engasjementet for partilederen er dalende, og det oppleves at hun er på defensiven mot den fremadstormende Listhaug og hennes følgesvenner. Frp satser hardt på direktekommunikasjon med velgerne på Facebook, og det er for tiden atskillig mer entusiasme å spore for Listhaugs posteringer enn for Jensens, og i den grad man kan avlese tendenser basert på aktiviteten i sosiale medier, er det Listhaug partigrasrota heier mest på. Mens Siv Jensen stadig får meldinger om at hun bør trekke seg som partileder, er det en langt større hallelujafaktor å spore i Listhaugs frodige kommentarfelt. Om den blåblå regjeringen ikke overlever valget i september og Jonas Gahr Støre blir statsminister, er det få som vil bli særlig overrasket hvis Siv Jensen benytter anledningen til å si at 11 år i sjefsstolen får holde. Da er Sylvi Listhaug tilbake fra mammapermisjon, og klar for å ta grep om en opposisjonstilværelse som mange Frp-ere neppe vil betrakte som en dyster vandring i skyggenes dal. For selv om oppslutningen om regjeringsprosjektet er solid i Frp-rekkene, og stoltheten over de politiske resultatene på flere av partiets kjerneområder nærmest er til å ta og føle på, er det en viss dragning mot å kunne gå i opposisjon og kjøre Frp-show herfra til godt oppe på 20-tallet på meningsmålingene. Og da gjerne med Sylvi Listhaug som partileder, iført kors og andre passende pontifikalier – i stadig klinsj med en statsminister Støre som Frp-ere flest finner like appetittvekkende som rødbetchips og fermentert grønnkål. Det er flere enn Carl I. Hagen som har våte drømmer om en dreiebok av det slaget. At den påfølgende filmen kan bli en ordentlig grøsser, får vi eventuelt kontemplere over ved en senere anledning.
Kommentar Sylvi Listhaugs frapperende oppstigning mot politikkens stjernehimmel utløser både glede og bekymringer i Frp. Sylvi Listhaugs frapperende oppstigning mot politikkens stjernehimmel utløser både glede og bekymringer i Frp.