Høyresidens uendelige letthet
ROAR NERDAL, journalist bosatt i Brasil Det er med stor forundring jeg har fulgt med den norske debatten om Venezuela de siste 20 årene. Altså helt siden Hugo Chavez kom til makten i 1998. Skyttergravene var gravd allerede en gang på 70-tallet, det var bare å hoppe rett ned og plaffe løs på motstanderen. Ammunisjonen var velkjent. Sosialisme ender alltid opp i despoti. Nei, eliten og USA-imperialismen prøver å knuse et folkelig opprør. Høyresiden har aldri vært interessert i Latin-Amerika om det ikke hadde vært for Cuba og Venezuela. Opp gjennom tiår har de trukket på skuldrene over den ene torturisten etter den andre som er blitt støttet av USA. For venstresiden er det USA som er roten til alle problemer i Latin-Amerika. Da Chavez kom til makta i 1998 var det fordi oljeprisen var på et historisk lavmål. Folk var luta lei at «eliten» byttet seg i mellom i å styre landet. Noen år tidligere hadde flere hundre blitt drept da de protesterte. Chavez var et friskt og folkelig pust, en slags pre-Trump i en tid der Donald fortsatt drømte om en karriere som realitystjerne. Folket som stemte på Chavez tilhørte både høyre og venstre. I begynnelsen var det lite som tydet på annet enn en ordinær søramerikansk populist som takket være en raskt stigende oljepris kunne dele ut petropenger til folket raskere enn de kunne trykke dem. Det var etter kuppet mot ham i 2002 at den antiamerikanske retorikken økte og at han lanserte sine utopier om den bolivarianske sosialismen. Venstresiden i Norge jublet og skrev hyllest på hyllest i resolusjoner og telegram. Høyresiden våknet også. Der venstresiden så en mann som delte ut brød til folket, så de en gryende autoritær president som kjøpte seg stemmer. For den som så litt grundigere etter så man at Chavez bare hadde skviset ut den gamle eliten for å skape en ny – boliburgesia . Selv da oljeprisen var på topp, brukte de langt mer penger enn de tjente. Inflasjonen lå skyhøyt over andre land i Sør-Amerika, sjøl om en inflasjon på 30 prosent i dag fortoner seg som gode gamle dager. For deler av SV, og særdeles Rødt, var Chavez bare en ny Gerhardsen. Debatten i Norge var ideologidrevet. Ikke faktadrevet. USA var den store imperialistiske skurken som vil slå kloa i verdens største forekomst av oljereserver, mens det i realiteten var Kina og Russland som forsynte seg grovt av venezuelansk olje på billigsalg. Høyresida fikk altså rett. I dag sitter vi med fasiten. Venezuela er en humanitær katastrofe uten sidestykke i Latin-Amerika. Landet er vanstyrt av et kleptokrati som skyr få midler. De siste årene finansiert av Russland og Kina. Landets president Maduro foretrekker heller å betale investorene på Wall Street for å unngå bankerott enn å skaffe folket mat og medisiner. Tusenvis flykter over grensene til nabolandene. Hver dag. De rikeste flyktet først, allerede tidlig under Chavez. De dro med privatfly til Florida og Spania. Nå er det de fattige som flykter til fots fra et land uten mat, medisiner og håp. Gamle sjukdommer man trodde var utryddet vender tilbake. Samtidig har Maduro innført et brutalt diktatur som ikke står særlig tilbake for det vi så for noen tiår tilbake i andre land i Sør-Amerika. Paramilitære grupper finansiert av Maduro har fått tillatelse til å drepe vilkårlig. Dødsskvadroner banker på dørene om natta. VG fortalte om Fredrik Gonzales , løytnanten som ikke får beskyttelse i Norge. Ennå er det få som har reist til Europa utenom Spania. Men flyktningsituasjonen i nabolandene Colombia, Brasil og Panama er prekær. Flyktningene er reist til strøk som sjøl sliter med fattigdom. I Brasil er det meldt om konfrontasjoner med lokalbefolkning. Det er også fremmet forslag om å stenge grensene. Situasjonen kan etterhvert utvikle seg til en større regional krise. Nå er det blitt sendt soldater til grensen etter at lokalbefolkningen i Brasil har angrepet flyktninger. Ecuador slipper ikke inn flere uten gyldig pass. Ecuador var tidligere Venezuelas nærmeste allierte. Samtidig rømmer også folk fra Nicaragua. Særlig mot Costa Rica, der det er økt motstand mot å slippe inn sine naboer. Høyresiden i Norge er etterhvert blitt taus om Venezuela. De få på venstresiden som fortsatt heier på Maduro er en stakkarslig gjeng det ikke er så morsomt å krangle med lenger. Det fins andre arenaer der man kan diskutere med venstresiden. Regjeringspartiet Frp har som uttalt politikk at man aller helst skal hjelpe flyktninger der de er. Et synspunkt som etterhvert har fått bredere politisk støtte. Begrunnelsen er at det er billigere, det blir også lettere å repatriere om det er mulig å vende tilbake til hjemlandet, det blir enklere med integrasjon da både språk og kultur blir en mindre barriére. Norge har bidratt med milliarder mot avskoging i Amazonas, området der flyktningene havner først i Brasil. Brasil har også tatt i mot en del av urbefolkningen som har flyktet, der mange lever blant de aller fattigste i Brasil. Norge har også bidratt til fredsprosessen i Colombia. Flyktningkrisen i Venezuela har potensial for å bli et stort problem også for Europa inkludert Norge. Er det et sted i verden der forholdene ligger til rette for å hjelpe nødlidende der de er, så er det nettopp i nabolandene til Venezuela. Nå kan den norske regjeringen være føre var og ta initiativ både overfor Colombia som er verst rammet, men også Brasil og Panama for å avhjelpe flyktningsituasjonen. Samtidig kan høyresiden vise at de også bryr seg mer enn bare prate om hvor forferdelig det er i Venezuela.
Høyresiden vant den norske debatten om Venezuela. Nå kan de vise at de bryr seg.