Den uunngåelige vinner
Egentlig vant Trump nominasjonsprosessen for lenge siden. Hans suverene ledelse gjorde det klart tidlig i prosessen at ingen andre kom til å nærme seg ham i antall delegater. Men rett før det såkalte supertirsdag fikk partiledelsen og toppene hos republikanerne panikk da de skjønte hva som var i ferd med å skje, og trampet på bremsene med alle midler. Den eneste måten å stoppe Trump på var å ta tilbake eierskapet til partiet og skreddersy avstemningsreglene før landsmøtet, på en måte som gjorde at han ville være avhengig av å nå det magiske flertallet på 1237 for å sikre seg nominasjonen. For å klare det, måtte de samle seg om en annen kandidat de i utgangspunktet ikke var særlig glad i: Senator Ted Cruz fra Texas som med sin alenegang på Capitol Hill hadde frustrert partiledelsen i mange år. Dersom Cruz klarte å få nok delegater til å hindre Trump i å oppnå 1237, kunne man erklære landsmøte for «åpent», nullstille alle delegater etter første avstemningsrunde, og samle seg om en annen kandidat. Men etter at Cruz trakk seg i natt, falt planen sammen. Trump er nå uten motkandidater, og om han når 1237 eller ikke, er underordnet. Fra nå av tilhører partiet ham. Partienes rolle og funksjon er kanskje den største forskjellen på europeisk og amerikansk politikk. I Europa ligger all makten i partiorganisasjonen, der legges alle kabaler, valgkomiteene sikres og kandidatene utpekes. Det hender selvfølgelig at deler av partiorganisasjonen sliter seg, stiller benkeforslag og krever kampvotering på landsmøtene, men det er avvik fra normalen. I USA er partiorganisasjonen en sovende kjempe under hele nominasjonsprosessen. Hvem som helst kan melde seg inn i partiet, erklære seg som håpefull presidentkandidat, skaffe seg finansiering og begynne på den lange reisen landet rundt for å overbevise velgere. Først når en kandidat aksepterer partiets nominasjon på landsmøtet, våkner partiorganisasjonen til live for alvor og blir til en gigantisk valgkampmaskin som skal brøyte veien frem til Det hvite hus. Fra da av «eier» han eller hun partiet, og kan bruke det etter eget behov. Den republikanske nominasjonskampen har vært lang og hysterisk i år. Og de to siste kandidatene, holdt det gående med beskyldninger og æreskrenkelser helt frem til tirsdag kveld. Men nå står Trump alene igjen, og partiet vil måtte slutte seg rundt ham enten de liker det eller ikke. Og republikanerne er tross alt kjent for sin gode partidisiplin. Så fra nå står kampen mellom Donald Trump og Hillary Clinton.
Kommentar Det republikanske partiet tilhører nå Donald Trump. Det republikanske partiet tilhører nå Donald Trump.