Kronikk: Hvorfor vi misunner de uføre
Christian Torseth, filosof og SV-medlem En vanlig kommentar i diskusjonen om uføre er «De som virkelig ikke kan jobbe skal få uføretrygd, men det er mange som jukser». Tilsynelatende er det en grei argumentasjon, der man i prinsippet støtter ordningen, men samtidig advarer mot misbruk. Graver man litt dypere viser det seg mange oppfatter uførhet som suspekt i seg selv, siden den uføre i teorien kan være en juksemaker.Den teoretiske muligheten for at den uføre kanskje kan jobbe, er tilstrekkelig til å påføre uføre som gruppe et stigma som unnasluntrere. I tillegg er de uføre fattige, og fattigdom er forbundet med skam i alle kulturer. Vi har også en tendens til å tro at livet er rettferdig, og at hvis du ikke har lyktes, er det din egen feil. Å ikke ha synlige bevis på den lønnsfesten Norge har hatt de siste tiårene, får folk til å lure. «Hva er galt med deg?» Annerledesheten blir påtrengende, og utløser et mentalt behov for en forklaring. Den enkleste løsningen på denne kognitive dissonansen er å anta at uføre selv har skylden. På den måten fritar man seg selv for bekymrende tanker, og en kan vurdere uføres materielle underlegenhet som et tegn på deres mangel på innsatsvilje og ambisjoner. De faktiske forholdene er at uføre er fratatt drømmen om et normalt liv, sammen med helsen, jobben, økonomien, arbeidskameratene og fjellturene. Alt kjent er borte. Uføre føler ofte en tung sorg for alt de har mistet. De er redde, for fremtiden er usikker og fylt med tomme dager. De er skamfulle, og bebreider seg selv. Uføre er også langt oftere enn andre deprimerte. Enten er det grunnen til at de ble uføre, eller så blir de det av uvirksomhet, fattigdom og meningsløshet som følge av å ikke kunne bidra.Det som gir oss lykke i livet er vitalitet: den intense gledesfølelsen av å bruke hele seg. For uføre er veien ut av depresjon og sorg å finne tilbake til denne vitaliteten. Det må være et håp om glede i hverdagen for at en potensiell restarbeidsevne skal kunne mobiliseres. Dessverre har dette aldri blitt løftet opp som et politisk mål. Redskapene som brukes er malplasserte: kutt i ytelser og tilbud, strengere oppfølging og overarbeidede NAV-ansatte som hverken har innsikten eller ordningene som trengs for å løfte den uføre ut av passivitet der det faktisk er noe å hente. Vi vet at bare et halvt års lediggang kan være nok til at mennesker aldri kommer tilbake i arbeid, og vi vet at vitalitet er nødvendig for å snu utviklingen mot tomhet, selvforakt og depresjon. Likevel er det politisk umulig å si at uføre skal få mer, ikke mindre, selv om det vil kunne redusere utgiftene på sikt og ikke minst bedre livskvaliteten til over tre hundre tusen medmennesker. I stedet blir uføre stemplet som en trussel, og brukt som begrunnelse for kutt i offentlig velferd. Spesielt fra høyresiden i politikken kommer det ubegrunnede anklager, uten statistisk eller forskningsmessig belegg. Erlend Wiborg fra Frp skriver f.eks. i sin blogg: «Jeg tror også en god del mennesker lurer til seg uføretrygd og vi bør derfor styrke kontrollrutinene for å få dette avdekket». Wiborg vet sikkert at NAV Kontroll årlig avdekker omtrent 1100 tilfeller med juks, at omtrent 90 prosent av tilfellene dreier seg arbeidsledighetstrygd eller sykepenger, og at svært få er uføretrygdede. Likevel «tror» han at mange jukser, og at enda strengere kontrollrutiner vil fungere.Når vi ser uføre som forsøker å stable et meningsfylt liv på beina, f.eks. ved å flytte til solen og varmen i Spania, reagerer vi akkurat som forventet. Ikke nok med at uføre er unnasluntrere og juksemakere, nå forsøker de jommen å rømme fra sin velfortjente fattigdom også! Det er en intensitet i reaksjonene som krever en forklaring utover det jeg har nevnt, og jeg tror misunnelse er svaret. Uføre har «fri» hele dagen, derfor er det lett å anta at deres tilværelse er bedre enn friske, arbeidende menneskers. Uføre «får» bare penger, og kan boltre seg i fritid. Folk tror at med mer fritid ville alt blitt enklere, og meningen med livet ville åpenbare seg i yogatimer, spanskkurset man aldri fikk tatt, eller i et skjult talent for malerkunst eller aksjehandel. Jobben står i veien for alt dette, innbiller vi oss.Den friske feilvurderer imidlertid verdien av fritid som ressurs, og konkluderer med at uføre har fått mer enn dem selv. Fritid bevirker nemlig selvrealisering bare i små doser. Fritiden er fri for grenser, fri for retning, og i siste instans fri for mening. De færreste klarer å fylle den særlig godt over tid. Etter noen uker med strandliv begynner blikket å flakke, og det er ikke lenger befriende å trene yoga to timer hver dag. Fritidens tiltrekningskraft blekner, og vi begynner å drømme om jobben. Selvsagt trenger vi også fritid, men det er bare jobben som gir oss utfordringer vi kan forlate hver ettermiddag og helg. Det er på jobb vi må grave dypt ned i oss selv etter ressurser, og lære oss hva som kan skje når vi legger hele vår sjel i noe. Å jobbe er for de fleste dermed et «nødvendig onde» for å finne vår vitalitet og lykke. De uføre går glipp av denne muligheten. De har ingen illusjoner om fritidens lineære korrelasjon med lykke. Det er ingen bonus å ha «fri» hele dagen, det er et syrebad der selvfølelse og mening oppløses, uansett om man bor i Syden.
Når vi ser uføre som velger å flytte til solen og varmen i Spania, reagerer vi akkurat som forventet. Ikke nok med at uføre er unnasluntrere og juksemakere. De forsøker jommen å rømme fra sin velfortjente fattigdom også!