Langt igjen te Royal Hålogaland Hall
MATILDE HOLDHUS, dramaturg Besynderlig nok springer kritikken ut i fra at et amatørteaterlag vil sette opp en musikal basert på Åge Aleksandersens sanger. Først og fremst kan det vel sies å være noe umusikalsk av en sittende teatersjef å kritiserer et annet teaters repertoar. Bedre låter det heller ikke at en teatersjef tungt statlig finansiert teater, framstiller seg selv som lidende opposisjonell i kampen mot en kultur som er basert på frivillige krefter. Rocken og dens menn har for mye makt mener Wester, men her ser hun ut til å glemme at det ikke er de mest populære og høylytte ungene som har mest makt på skolen; det er rektor. LES: Full krig om trønderrocken For så vidt kan man være enig med Wester i at det er mye rock i Trøndelag. Men Wester bommer ved diskusjonens start- og sluttpunkt: Teatret. Det er overraskende at en teatersjef og regissør ikke ser mulighetene de mange trønderske rockemusikalforestillingene kan by på. Slik jeg ser det kan teaterforestilingen nettopp være være åpningen Wester etterlyser. De tre omtalte forestillingene Purpur og Gull ( 2004), Kongen av luftslott (2012) og Vinsjan på kaia (2015) arbeider nemlig med en kunstnerisk og sosial kulturuveksling som er sjelden både i rocken og teatret. Da jeg så disse forestillingen var publikummet et ganske annet enn det pleier å være: I salen sitter gamle rockere, menn som aldri har vært i teatret før, menn fra industrien på Namsos. De har tatt på seg de fineste klærne de har, for det gjør man jo i teatret. Konene og døtrene deres er sammen med dem, de har også pyntet seg i sine faste teaterantrekk, «kulturkjerringene» fra Nord-Trøndelag som er aktive i det lokale teaterlaget, leser like mye Knausgård som Se og Hør. De virker lykkelige over endelig å ha fått med far i teatret. Men hva får de se? Som vanlig i teatret er det lite maskulinitet å spore: her kommer folk ut av skapet, man danser samba til gamle rockeslagere og jenter lærer gutter hvordan man spiller gitar. På plakaten til «Vinsjan på kaia» sitter er ei jente på motorsykkel, klar for livet, med vind i håret. Jentene er i mye større grad til stede i disse teaterforestillingene enn på rockescenen og i verdensdramatikken generelt. Til alle forestillingene jeg har sett i denne «sjangeren» skrives det nemlig manus fra bunn av. Manus som speiler en flerkulturell og likestilt virkelighet i mye større grad enn gamle teaterklassikere og Broadwaymusikaler gjør til vanlig, eller rocken i seg selv gjør. Det er i teatret disse mannsdominerte strukturene Wester snakker om, kan brytes ned! Både på salen og i scenen skjer en utveksling: Her møtes høy og lavkultur, maskulin og feminin kultur. Rockepublikummet, møter nye kunstutrykk, kjønnsrollemønstre og nye tanker i teatret. Det handler ikke om å gjøre teatret til en møteplass og ikke nok en ekskluderende kulturinstitusjon. I Rockemusikalene oppheves tingene som kan virke ekskluderende, både med rocken og med teatret. Alle vi teaterfolk, Nina Wester inkludert, gjør lurt i å huske på at teatrets problem ikke er at vi er for tilgjengelige. Når det gjelder Verdal Teaterlag gjenstår det selvsagt å se hva det blir for en forestilling, men det er overraskende av en regissør å undervurdere kraften i sin egen kunstart. Det er langt igjen til Royal Albert Hall og for mange er det langt igjen til plysjsetene i de store statlig støttede teatrene. Kanskje kan rockemusikalen være en vei inn som forener, overrasker og utfordrer begge leire.
Det stormer rundt teatersjef Nina Wester etter at hun kritiserte den folkekjære trønderrocken til blant andre DDE, Åge Aleksandersen og Terje Tysland for blant annet å være ekskluderende og mannsdominert.