Ydmyket May kan reise kjerringa
Statsminister Theresa May gikk på en formidabel smell i underhuset tirsdag kveld. Det første parlamentariske nederlag noen britisk regjering har pådratt seg i en tilsvarende avstemning på mer enn førti år. Opposisjonens seier var mulig fordi utbrytere fra det konservative regjeringspartiet sluttet seg til et forslag fra Labour om endring av finansloven. Kriseforliket vil gjøre det vanskeligere å forlate EU uten en avtale, og blir ikke tatt nådig opp av den euroskeptiske falanksen til høyre for May i hennes eget parti. Den erkekonservative eksentrikeren Jacob Rees-Mogg, som fronter motstanden mot statsministeren internt i Tory-rekkene og er fanebærer for borgerkrigen eksternt, varsler på ingen måte våpenhvile i kampen mot en sivilisert utgang av Europaunionen. Så smalt det igjen onsdag kveld. For andre gang i løpet av to døgn, da statsministeren atter ble overkjørt av et flertall i nasjonalforsamlingen - som nå påla henne å komme tilbake til parlamentet med en Plan B innen tre dager, dersom forslaget til skilsmisseavtale med Europaunionen blir stemt ned tirsdag 15. januar. En vanlig frist ville vært tre uker. Men tidligere justisminister Dominic Grieve fikk uventet støtte fra sin konservative partifelle, John Bercow, underhusets såkalte «speaker» (tilsvarende vår stortingspresident), som trosset Tory-partiets rådgivere og brøt med etablert parlamentarisk tradisjon idet han tillot realitetsbehandling av Grieves spontane krav om en ny Brexit-plan innen 72 timer, ifall nederlag. Umiddelbart synes dette å frata Theresa May både initiativ og kontroll over den videre prosedyre. I hvor stor grad dette har svekket May, er imidlertid ikke like opplagt. Paradoksalt nok kan nederlaget ha styrket hennes muligheter til å redde seg selv, men først og fremst landet fra det komplette Brexit-kaos når britene om 78 dager går ut av Den europeiske union. Hvis det er det Storbritannia gjør den 29. mars. Akkurat nå er alt så usikkert, at det er ikke en gang sikkert at Brexit finner sted til avtalt tid. Eller om Brexit finner sted. Kan Brexit bli lagt på is inntil videre fordi man ikke klarer å bli enige om hvordan separasjonen skal iverksettes? Tja. Hvem kan med hånden på hjertet si at det garantert blir en realvotering over forslaget til skilsmisseavtale med EU nå på tirsdag. Sist ble den utsatt i ellevte time. Etter at May hadde avvist nettopp det. Slik hun kategorisk avfeide ethvert spørsmål om nyvalg. I juni 2017 fant også det sted. Nå spekuleres det i nye utsettelser. Både av selve avstemningen, men også om uttredelsesdato. Hvis det i hele tatt blir et brudd med EU, da. Theresa Mays u-svinger begynner etter hvert å ligne en metode. Så hvordan kan det tjene Theresa Mays sak at hun ble ydmyket i underhuset, sågar med bistand fra tidligere regjeringskolleger? Kan statsministeren, unnskyld uttrykket, bruke nederlaget til å reise kjerringa? La oss se på utgangspunktet for lovtillegget hun må bite i seg. I likhet med alt annet som har med Brexit å gjøre, er det en første gang for det meste. Ingen har prøvd dette før. Mye av det som skjer må derfor forstås inn en sammenheng der partene bedriver stillingskrig og prøver ulike former for taktikkeri i håp om å avgrense motpartens handlingsrom. For å holde oss til militære termer, er den vedtatte endringen av finansloven en knipetangsmanøver som har til hensikt å avskjære dem som kunne tenke seg å stemme for andre utfall enn Brexit med en utmeldingsavtale. Langt inn i det konservative partiet er det forståelse for at May ønsker å isolere Rees-Mogg og hans venner til høyre for virkeligheten. Inntil videre har hun et moralsk overtak på de mest høylytte kritikerne ved at ingen av dem har vært i stand til å komme opp med et alternativ til den foreslåtte avtalen. Det gjelder også den ytterliggående venstresiden, som er like lite konkret. Det tverrpolitiske forsøket på å eliminere en såkalt «no-deal»-Brexit som alternativ utgang har også forent EU-tilhengerne med dem som vil ha en ny folkeavstemning og med dem som vil ha en tilnærmet norsk EØS-løsning. Ved to avstemninger to dager på rad har de vist at de evner å samarbeide. Etter hvert som kalenderbladene rives av kan dette skape et nytt momentum for May og hennes strategi (?) for å samle et flertall bak den fremforhandlede skilsmisseavtalen. Om det ikke lykkes på tirsdag til uken, noe det neppe vil, kan hun få nye muligheter når Brexit-klokken ubønnhørlig tikker mot takk og farvel. Alvoret i et hardt EU-brudd uten overgangsløsninger hviler blytungt over alle andre enn opportunistene på den økonomisk velfødde høyresiden i det konservative partiet. Muligens vil EU og May-regjeringen enes om å utsette en ikrafttredelse av utmeldingen – kanskje i tre måneder, ifølge lekkasjer i Brexit-tilhengernes hovedorgan, The Telegraph. Det vil i så fall gi statsministeren taktisk tyngde og styrket forhandlingsposisjon til å implementere avtalens innhold, både overfor skeptikere i egne rekker, men også EU - til og med hvis det skulle vise seg at hun ikke makter å få på plass en skilsmisseavtale, i en eller annen form, innen fristens utløp. Jokeren i det pågående spillet heter hverken Jacob Rees-Mogg eller Boris Johson, selv om mange anser dem som de største jokerne – ordspillet tilsiktet – akkurat nå. Jokeren er Jeremy Corbyn. Den venstreradikale Labour-lederen nyter omtrent like stor respekt i eget parti som Boris Johnson i Tory-partiet, og har i likhet med BoJO sin egen agenda i Brexit-debatten. Corbyn har aldri vært særlig glad i EU, selv om han nå programmessig later som. Men Brexit har gitt ham en etterlengtet mulighet til å mane frem et scenario der Theresa Mays utmeldingsavtale stemmes ned i parlamentet, hun taper et påfølgende tillitsvotum, ingen klarer å danne ny regjering – og hokus pokus! – et nyvalg bringer Jeremy Corbyn til statsministerresidensen i Downing Street. «A cunning plan», som Blackadders leiesvenn Baldrick ville sagt. For metoden er, må vite, at Corbyn-regjeringen skal reforhandle en ny Brexit-avtale, som i demokratiets navn legges frem i en ny folkeavstemning. Slik Norge gjorde i 1972 og 1994 da nordmenn i det minste fikk vite på forhånd hva de skulle si ja eller nei til. Lyder tilforlatelig, det. Men som Baldrick da ville lagt til: «Så kan folket stemme ja til å gå ut av EU med en god avtale.» Eller kanskje helst: «Vi skal reforhandle en bedre Brexit-deal enn det Theresa May fikk til. Når Storbritannia stemmer nei til den, blir vi værende i EU. Hoooray!» Akkurat så parodisk troverdig er Jeremy Corbyns Brexit-posisjon. Når partiprofiler som Yvette Cooper og Hilary Benn i Labours absolutte topp-sjikt slår seg sammen med tidligere statsråder fra det konservative partiet for å blokkere muligheten for et hardt EU-brudd, og får med seg et tverrpolitisk flertall i parlamentet på dette, er det også en knipetangsmanøver som avskjærer Corbyns fremrykningsmuligheter. Normalt ville Mays nederlag i underhuset utløst krisetilstander. Men krisetilstand er den nye normalen i britisk politikk. les også
Nei til May kan ha forhindret Mayday.