Honduras - et nesten uberørt paradis
Skumringen legger seg langsomt ned over fjellene i bakgrunnen. På den store plenen foran hotellet Finca de las Glorias er det fest. Honduranere har kommet fra fjernt og nær. Det er aktiviteter for barn, med leker og hesteriding, mens voksne samler seg i grupper og går turer langs bredden av den vakre innsjøen Lago de Yojoa. Stemning er samtidig oppstemt og lavmælt. Folk hilser på hverandre. Vandrer mellom gruppene. Alle er fint antrukket, selv om arrangementet foregår utendørs og selv om regntunge skyer har samlet seg over sjøen i løpet av ettermiddagen. - De dónde vienen? spør en eldre, kortvokst herre med bart og bredbremmet cowboyhatt - hvor kommer vi fra? Ved siden av seg følger hans kone. Hun ikledd en vakker kjole i lyslilla, glinsende stoff. Som ham, kortvokst og bredbygget. Kroppsbygningen og de flate ansiktstrekkene avslører deres indianske opphav. Når vi forklarer at vi kommer fra Norge, blir de begge veldig nysgjerrige. De smiler bredt, byr oss velkommen og håper at vi liker oss i Honduras. Sier at de ikke er vant til å se turister fra Europa.Slik opplever vi Honduras overalt der vi reiser. En nysgjerrighet og en imøtekommenhet som er salig smittende. Det kan høres ut som en klisjé. Men Honduras skiller seg likevel ut. I hvert fall har vi ikke opplevd maken til hjertevarme noe annet sted i Latin-Amerika. Det henger nok sammen med at Honduras er lite kjent som reisemål. Ennå er det forholdsvis få turister som finner veien til dette nest største mellomamerikanske landet. Det har noe ubesmittet over seg, folk har ennå ikke blitt kyniske og blaserte som så ofte skjer der turistnæringen får voksesmerte. Honduras mangler kanskje de helt store attraksjonene, med to unntak må det sies. Men det tar landet igjen på den menneskelige faktoren og en storslått natur. Dette er landet der cowboyer og indianere - for å hente frem enda en klisjé - låner identitet til den unge nasjonen. Rent bortsett fra at de er ett og det samme. 90 prosent av befolkningen er mestiser, en blanding av spanske etterkommere og indianere.- For tiden driver vi bare og henger gatelangs. Vi venter på at regntiden skal gi seg, for da går vi i gang med slaktingen. Entiendes? - Forstår du? Det er en ekte cowboy som villig forteller oss om livet som vaqueros som de kalles på spansk. Igjen avslører ansiktstrekkene og den kompakte kroppen hans indianske opphav. Ellers er han både hjulbeint og tøff som hentet rett ut fra en vaskeekte westernfilm. En stor, bredbremmet hatt gjør bildet fullkomment. Tross sitt barske ytre, viser han seg å være sjenert nok når det kommer til stykket. Når jeg spør om å fotografere ham, blir han beklemt som en fole og rødmer aldri så lite under den brunbarkede huden. Vi befinner oss nå i Copán Ruinas, den ene av Honduras store attraksjoner. Eller mer korrekt dagens by som ligger like utenfor det som for mer enn tusen år siden var et av de flotteste sentrene i mayaenes vidstrakte kultur. Ruinbyen er fortsatt delvis overvokst av regnskogen. Trær vokser rett ut av pyramidene. Mange steder er ruinene slett ikke gravet ut, men likner mest av all jordhauger som skogen har tatt over. Det hviler en egen fred og fortettet stemning over restene av den gamle sivilisasjonen som ligger spredt utover et stort område.Når vi drar videre ut til kysten i nord, til den andre store attraksjonen i Honduras, skifter både landskap og klima karakter. Dette er Karibien med varmblodige rytmer, hvite sandstrender og en sterk afroamerikansk arv. Den store attraksjonen er tre øyer utenfor kysten, Islas de la Bahía, og spesielt korallrevene rundt dem. De er en forlengelse av korallrevene utenfor Belize og overgås bare av Great Barrier Reef utenfor Australia. Dette er i sannhet et dykkerparadis. Vi finner lett roen på Utila, backpacker-øyen av de tre. Atmosfæren er avslappet og veldig uformell. Livet går sin behagelige gang mellom måltider på enkle spisesteder, strandhygge, dykking og andre aktiviteter som padling, sykling og ridning. Det er likevel opplevelsene i regnskogen som står igjen som noe av det sterkeste fra besøket i Honduras. Kanskje spesielt i området rundt Lago de Yojoa. Og så menneskene vi møtte der. Deres nysgjerrighet. - Visste du at det er registrert mer enn 375 fuglearter ved og rundt innsjøen? Det sies at én person en gang så 37 arter i ett tre. For oss som bor her er det likevel fisket som er det viktigste, sier den eldre herren med konen ved siden av seg. Og smiler bredt igjen. - Har dere regntid i Norge og?
Honduras er et nesten uberørt reisemål. En storslått natur, fantastiske dykkermuligheter og et vinnende folk, burde endre på det.