Ingar Johnsrud fra krim-komet til stjerne
– Sier'u det? Jøss; kanskje det blir en halvflaske god rødvin i kveld! sier forfatteren med det bredeste smil intervjueren har sett på 15 år. Samt en løssluppen begeistring heller aldri tidligere sett. Les anmeldelsen her! For la det være sagt, for å gi alle konspirasjonsteoretikere (Johnsrud har anlegg for sånt) rett: Johnsrud kan anføres som et delvis VG-produkt etter snaue 15 år i journalistikkens tjeneste her. PR-masturbasjonsteoriene kan blomstre fritt. Men når VGs ellers strenge ekstern-anmelder går begeistrings-amok, må det nødvendigvis snakkes. Selvfølgelig!Fjorårets «Wienerbrorskapet» skapte øyeblikkelig furore - og en sekser i VG. Det var en samtidskrim med råtne røtter til nazitidens skitneste fortid. Opplag: 20 000 i Norge og salg til 20 land. Foreløpig. Det ga forfatteren selvtillit og «spenn» nok til å forlate VG i mars i år. Oppfølgeren, «Kalypso», henter sine stinkende spenningsbakterier fra Den kalde krigens avslutning og Sovjetunionens oppsmuldring, da tonnevis av kjemiske, biologiske og kjernefysiske stridsmidler forsvant sporløst over i ukontrollerbare hender. En fryktinngytende og sannhetsbasert base for infernalske muligheter og mareritt - forsøksvis sannhetssøkt av Johnsruds langt fra perfekte «helter», politietterforskerne Fredrik Beier og Kafa Iqbal.– Det er unødvendig at leserne må elske eller engang å like heltene. Men leserne må forstå dem; forstå følelsene og handlemåtene og væremåten. For slik fungerer krimsjangeren som all annen litteratur: Skal den engasjere, må den handle om menneskene og det gjenkjennelig menneskelige. Selv i fiksjonshistorier må det derfor være en viss rasjonalitet, forklarer Johnsrud. Det var altså tidligere i år han orienterte seg ut av VG-landskapet og inn til arbeidspulten langs den ene soveromsveggen på Torshov, der ny djevelskap myses og destilleres fram mens kona smir Agenda-tanker og tre barn er på skole og i barnehage.Det hevdes at alle journalister drømmer om å skrive Boka. Med stor B. Ulykksalig få lykkes. Johnsrud traff. Så hvorfor og hvordan? – Tøft spørsmål! Egentlig aner jeg jo ikke. Men journalistikken har utvilsomt hjulpet. Tidlig i VG lærte jeg at en ingress aldri må være mer enn 20 ord. Makter man ikke det, har man ikke forstått sin egen sak. Man skal altså kunne sitt stoff og man skal være rasjonell og målrettet med sine ord. Som forfatter skriver jeg den historien jeg selv helst vil lese. Da er det åpenbart en enorm fordel å ha aviserfaring med hvordan det man skriver oppfattes av folk flest. – Og så er det mye håndverk: Det sies at enhver toppidrettsutøver må trene i 10 000 timer for å nå sitt potensiale. Det gjelder nok for de fleste skribenter, også. – På den annen side: Som journalist må man alltid ta forbehold. Som forfatter kan man lett drite i det. En lettelse!– Unnskyld en kollegial observasjon, her: Gjennom årene har du vel etterlatt deg et personlig avtrykk av hang til saklighet, beherskede uttrykk og lavmælt overveielse. En terapeutisk lettelse da, også, å hengi seg til vill vold, uhemmet sex og uimotsagte konspirasjoner? – He he! Nei, det ligger nok i forfatterprosjektet: Få leserne med på den veien du staker ut, bruke følelser og beskrivelser som engasjerer. Lykkes man i å vekke lesernes sanseapparat, har man fått ett av de sterkeste forfatterredskapene i gang! – For, igjen: Det er menneskene og det menneskelige dette handler om. Krim er jo svært sjangerstyrt. Å skrive ny krim, består da i stor grad å finne ut av hvordan man skal vri det hele til, skru det sammen, våge å være fiffig og forsøke å lage noen «åfanismer». Altså: Også sjokkere litt - så leseren tenker seg: «skrev han virkelig det!?»– Du vet: En bok er enslags hemmelig kommunikasjon mellom leseren og boka. Du kan sitte i din stue og lese og oppleve helt uten filter, du kan reagere når du vil, og akkurat som du vil, i ditt stille sinn, helt privat. Akkurat dét er faktisk ikke like lett om du sitter og ser provoserende ting på TV eller i en kinosal sammen med famile og/eller venner. – Er det derfor du er så ekstremt opptatt av lukt, smerte, kvalme & kåtskap? – Ja. – Er du disiplinert? – Ja. Det er jeg helt nødt til. Unger har ingen spesiell forståelse for forfatterpappaers behov for kunstnerisk handlingsrom. Så man får bruke tiden man har. Men det er klart: Man får rutiner. Og forsøker å unngå tidligere feil. Det tok tre og et halvt år å skrive ferdig «Wenerbrorskapet» - men da hadde jeg jobb i tillegg det meste av tiden. «Kalypso» tok halvannet. Så man lærer.– Vet du hva du skal skrive om? – Ja, faktisk i temmelig stor grad. Da jeg først begynte å arbeide med tankene for disse bøkene, begynte jeg med en overordnet plan - hva de skulle handle om, tidsperioder og slikt. Den planen har jeg fulgt. Og før hver bok, lager jeg nokså nøyaktige disposisjoner over hva og når noe skal skje, ulike personers utvikling, åsteder og slikt. Så: ja, jeg jobber planmessig. – Ser du på deg selv som underholdningsartist eller som en påvirker? – Mitt prosjekt er ikke å gjøre verden til et bedre sted; det må jeg eventuelt prøve i min lille krets ellers i livet. Jeg anser meg for å gå inn i en av menneskehetens eldste kulturtradisjoner: Jeg forteller historier, forsøksvis gode historier - som man har gjort helt fra leirbålenes tid i steinalderen. Men det betyr selvfølgelig ikke at jeg ikke tar opp viktige ting underveis, ting som likestilling, rasisme, dyrking av frykt, beredskapssituasjonen. Det er det fine med krimsjangeren: Den kan også være et samfunnsspeil. – «Kalypso» er bok nummer to i en slags sammenhengende serie på tre bøker? – Ja, det kommer en tredje. Alle gode historier må jo konkluderes, ikke sant? Spør Ingar Johnsrud.
Hovedplottet for fjorårets norske krimkomet, Ingar Johnsrud (42), synes løst: Han får en sekser på terningen i VG også for «den vanskelig andreboken», «Kalypso».