Filmanmeldelse Legofilmen 2: Klossete lillesøster
FAMILIE. LEGOFILMEN 2 USA, 6 år NORSKE STEMMER: Scott Maurstad, Lena Meieran, Mads Henning Jørgensen, Katrine Blomstrand m.fl. REGI: Mike Mitchell Legofilmen (2014) var full av kreativ kløkt i både konsept og animasjon. Grunnen til at den fungerte så sprudlende og bra, var regissørenes tro og forståelse av fantasiens evne til å formidle og forandre. Og at, som det heter i sangen, alt var helt utrolig. Fantasi i en finslipt blanding av fremdrift og absurditet. Der alt sammen foregår i hodet til et barn. Etter det har Lego og Warner rotet med magien i den helt greie Batman-komedien, og i den kaotiske Ninjago-overdosen. «Legofilmen 2» tar opp brikkene i samme sekund som første film sluttet. Trusselen er ikke lenger Lord Business og Kraglen. En utenomjordisk dronning som holder til i Sestar-systemet, bortenfor trappeportalen, har arge hensikter. Selvsagt er dette lillesøsteren til hovedpersonen fra første film, og store deler av humoren baserer seg på søskenmotsetninger. Fullt av gjenkjennelige scenarioer for alle som noensinne har hatt søsken, primært av den yngre sorten. En åpenbar og tydelig idé, som dessverre henfaller til forenklede stereotypier som at småsøstre elsker glitter og teit popmusikk med lettlikte refrenger, mens gutter vil ha Mad Max-landskap og dinosaurer. Her tatt ut i motsetningene mellom de ulike konsernmerkevarene Lego, Duplo og Friends. De beste, eh, bitene oppstår i overlappingen mellom disse mørke og fargerike verdensbildene. I motsetning til antagonisten «far», som var en tydelig og klart definert motstander, er det dog flere nyanser i lillesøster-romvesenene. Og bakom skurrer en enda større trussel. Phil Lord og Christopher Miller, som sto bak det meste sist, holder seg til manus og produksjon. Mike Mitchell, som tidligere regissert halvstødige oppfølgere som den fjerde filmen om Shrek og også har prøvd seg på egen hånd med «Trollz» var regissøren som til slutt fikk gjøre dette ferdig. Utfordringen er at ingen helt virker å vite hvordan de skal samle seg om en like skjerpet og fokusert galskap som originalen. Dette er en grei oppfølger, men ikke i nærheten av å være en fortsatt like friskpustende sak som for eksempel «De Utrolige 2». En gang tidlig på nittitallet begynte Legokonsernet å rote med det opprinnelige konseptet sitt. De lagde ferdigbyggede, vanskelige brikker. De innførte figurer som ikke kunne bygges om. Følelsen av at dette nå er på vei til det filmatiske klosseuniverset er til tider litt urovekkende til stede her.
For alle som noensinne har hatt irriterende småsøsken.