Britenes Gibraltar-strategi slo tilbake på dem selv
Britiske fjernsynsseere satte søndagsteen i halsen da politikeren på Sky TVs formiddagsshow tok til orde for at Storbritannia kunne gå til krig mot Spania. Hadde programleder Sophy Ridges gjest vært en ytterliggående tulling ville knapt noen vektlagt utfallet i særlig grad. Men når krigshisseren sitter i Overhuset og heter Michael Howard, statsminister Theresa Mays forgjenger – både som leder i Det konservative partiet og som innenriksminister – og tidligere medlem i Margaret Thatchers regjering som sendte militære styrker til Falklandsøyene, da ble alvoret et annet. Bakgrunnen for baron Howards uhørte sabelrasling overfor NATO-kollega Spania er det fornyede spørsmål om råderetten over Gibraltar i kjølvannet av britenes uttreden av EU. I EU-president Donald Tusks tilsvar til Mays utmeldingsbrev, skriver han at Spania må godkjenne en eventuell avtale om unionens forhold til den britiske enklaven etter Brexit. Storbritannias EU-farvel kan ifølge dette gi spanjolene anledning til å holde Gibraltar utenom fremtidige handelsavtaler mellom UK og EU. Dette er helt nye toner fra Brussel. Utad har EU forholdt seg nøytral til spanske og britiske territorialkrav over Gibraltar. I tråd med 60-årig tradisjon har EU tatt nasjonale disputter mellom medlemsland på kammerset. Kommentar: «Brexit-seier uten vinnere» Det var slik Europaunionen begynte, med handelsavtaler og politiske traktater som skulle umuliggjøre en ny krig mellom Tyskland og Frankrike. Siden fikk vi det europeiske fellesmarkedet, og i 1993 Maastricht-avtalen som ga oss EU. På Balkan, Kypros og i Irland har unionen bidratt til å dempe utagerende strid og flytte uoverensstemmelsene til forhandlingsrommet. Den historiske Gibraltar-konflikten har vært håndtert på samme måte. VG-kommentar: «EU er ikke død - det bare lukter litt rart» Nå får Spania ensidig skylden for å bruke Brexit til å fremme egne interesser. Et skammelig forsøk på å manipulere EU, mener Gibraltars førsteminister, sosialistlederen Fabian Picardo, ifølge The Guardian. Men er det nå så sikkert at det er slik det henger sammen? Gibraltars totale areal på hele syv kvadratkilometer ligger sør på Den iberiske halvøy, omgitt av Spania og Middelhavet. Det er i dag det eneste sted i Europa hvor det lever aper i vill tilstand. Siden 1713 og Den spanske arvefølgekrigen har Gibraltar vært såkalt britisk oversjøisk område, og ble i 1830 kronkoloni. Fra og med dronning Anne (1665-1714), gift med Jørgen av Danmark og Norge, til Elisabeth II, den 12. monark i rekken av Gibraltars majesteter, har denne parsellen vært underlagt statsoverhodet i London. Samtidig har den spanske fyrsten hatt tittelen Konge av Gibraltar. Og like lenge har Spania gjort krav på området, i hovedsak en klippe, kalt «The Rock». På 1950-tallet ble konflikten forsterket av Francos fascistregime, noe som ledet frem til den første folkeavstemningen i 1967 da innbyggerne selv fikk avgjøre hvem som skulle ha formelt overherredømme. Drøye 12 000 svarte Storbritannia. Bare 44 sjeler ville bli spanjoler. Med dette kom også opprettelsen av Gibraltars grunnlov om selvstyre. Franco svarte med å blokkere grensen. VG-kommentar: «Gibraltar - den siste koloni» Under en politisk tilnærmingsprosess i 2002 ble innbyggerne i en ny folkeavstemning spurt om de ønsket et felles overherredømme, en delt tostatsløsning, så å si. Én prosent syntes det var en god idé. 99 prosent foretrakk fortsatt britisk tilknytning, og bare det. Tony Blairs regjering utferdiget da en erklæring som slår fast at «Storbritannia vil aldri gå inn i avtaler hvor folket i Gibraltar vil bli lagt inn under overherredømmet til en annen stat mot deres frie og demokratisk uttrykte ønsker.» Dette er blitt en nøkkelsetning i Gibraltar-spørsmålet, en forpliktelse som Michael Howard mente kunne rettferdiggjøre en militær intervensjon, i likhet med Falklandskrigen i 1982. I TV-programmet søndag minnet han om Mays forgjenger: – For 35 år siden sendte en annen kvinnelig statsminister kampstyrker til den andre siden av jorden for å slåss for friheten til det britiske folk som var under angrep fra et annet spansktalende land. Jeg er overbevist om at vår statsminister vil være villig til å ta lignende grep for å beskytte Gibraltars innbyggere. Ved siden av den grenseløse fornærmelse som ligger i baronens sammenligning av Spanias demokratisk valgte myndigheter med den argentinske militærjuntaen, mangler Howards «analyse» også et vesentlig premiss: Krigen om Falklandsøyene var en villet aggressiv handling fra offiserene i Buenos Aires. De trengte en ytre fiende for å overdøve kritikken mot egne overgrep på fastlandet. Madrid ønsker ingen væpnet konflikt med Storbritannia. Det er lite trolig at de ønsker noen territorial konflikt i det hele tatt. Spania har selv enklaver på fremmed jord: Byene Ceuta og Melilla på Marokkos nordkyst blir av marokkanske myndigheter ansett som okkupert av Spania. Spanjolene er ikke veldig opptatt av å rippe opp i dette. Det blir garantert ingen ny engelsk-spansk krig. Den konservative avisen The Times mener å vite at Gibraltar bevisst ble utelatt av Theresa May i Brexit-brevet til Brussel. Det var slett ingen «forglemmelse», men en strategi som mislyktes. Hun tok en spansk en. Meningen var å få Spania til å spille ut sine forhandlingskort først. Men Downing Street undervurderte både sprengkraften i Gibraltar-spørsmålet og muligheten for at EU kunne komme noen av dem i forkjøpet. Det hører med i det store bildet at 96 prosent av Gibraltars befolkning, hvorav et flertall jobber i eller handler med Spania, stemte for fortsatt britisk EU-medlemskap. De har en økonomi og et sysselsettingsmønster som avhenger av sømløs flyt av folk, tjenester og varer mellom den britiske enklaven og Spania. Ingen briter er mer EU-vennlige enn de 30 000 innbyggerne i Gibraltar. Det er en større utfordring for Theresa May enn et foreldet krav fra den spanske kronen. *
Kommentar Gibraltar-konflikten viser med all tydelighet hvorfor EU er en god idé. Gibraltar-konflikten viser med all tydelighet hvorfor EU er en god idé.