Haaland-dommen bør oppheves
LARS-ERIK VAALE, historiker, Høgskolen i Sørøst-Norge BÅRD HERMAN BORGE, statsviter, Universitetet i Tromsø I etterkrigstiden har Norge, særlig innenfor rammene av FN og Den Europeiske Menneskerettskonvensjon (EMK), engasjert seg sterkt i den globale kampen for demokratiet og rettsstaten. Avskaffelsen av dødsstraff har stått sentralt, og i 2003 inngikk vi folkerettslige forpliktelser om aldri å ta i bruk denne straffeformen igjen. Dommen til døden spilte imidlertid en viktig rolle under rettsoppgjøret etter krigen. Det skulle gjenreise rettsstaten, men var likevel ikke uproblematisk i forhold til Grunnlovens prinsipper. Les også: Gestapos verste norske torturisterOppgjøret var trolig den største prøven de ble satt på etter 1814, noe vi diskuterer i en ny bok, som utgis på Spartacus forlag i 2017. Det gjelder blant annet dødsdommene fra 1945-46 over torturistene Reidar Haaland og Karl-Hans Herman Klinge. Høyesterett satte til side Klinge-dommen som grunnlovsstridig i 2010. Er tiden nå inne for å gjøre det samme med Haaland-dommen? Rettssaken mot tyskeren Klinge aktualiserte grunnlovsforbudet mot tilbakevirkende lover (§ 97), fordi han sto tiltalt etter krigsforbryteranordningen av 4. mai 1945 for handlinger begått før dette. Juss-professorene Frede Castberg og Johs. Andenæs henvendte seg i sakens anledning til justiskomiteen 29. juni 1945. De hevdet at anordningen tydelig krenket tilbakevirkningsforbudet, og at bruken av den ville kaste «en skygge over rettsoppgjøret» for fremtiden. Initiativet fikk liten betydning, for anordningen ble senere stadfestet av både Stortinget og av Høyesterett. 11 dommere avviste at det forelå tilbakevirkning i Klinge-saken, fordi folkeretten allerede hjemlet dødsstraff for tortur da anordningen ble gitt, mens 4 dommere mente tilbakevirkningsforbudet også måtte gjelde overfor en utenlandsk krigsforbryter. Hvis ikke Klinge var blitt dømt etter 1945-anordningen, men 1902-straffeloven, ville han kun ha fått 13 ½ års fengsel. Mindretallet fikk i ettertid støtte for sitt syn hos den danske folkerettseksperten Alf Ross. Han konkluderte i 1946 med at Klinge-dommen klart «staar i Strid med Ordlyden af Grundlovens § 97». Ifølge Ross hjemlet ikke folkeretten dødsstraff for krigsforbrytelser. Den fastslo kun at en stat som dømte et individ til døden for slike handlinger ved egne domstoler, ikke samtidig krenket dennes hjemstat. Folkerettslige regler var, slik han vurderte det, irrelevante ved bedømmelsen av om det forelå tilbakevirkning. Vurderingen måtte derfor foretas i forhold til § 97 i Grunnloven. Få flere kronikker og kommentarer: Følg VG Meninger på Facebook!Synspunktene til Ross ble ikke tillagt særlig juridisk vekt før Høyesterett kom til samme konklusjonen 3. desember 2010. Det skjedde i rettssaken mot Mirsad Repak, som sto tiltalt i Norge for krigsforbrytelser begått i Bosnia i 1992. Rettsgrunnlaget var de nye bestemmelsene i 2005-straffeloven om straff for krigsforbrytelser. Nok en gang ble Høyesterett splittet i synet på tilbakevirkning. Nå stemte imidlertid flertallet for at tiltaltes forbrytelser ikke kunne rammes av en nyere lov uten å krenke § 97, mens mindretallet mente at folkeretten ga hjemmel for det. Domstolen satte dermed Klinge-dommen fra 1946 til side som grunnlovsstridig. På denne måten ble norsk rettspraksis brakt i samsvar med EMKs tilbakevirkningsforbud, men ikke med bestemmelsen i samme konvensjon om at en tiltalt har rett til å få straffesaken sin behandlet ved en uavhengig og upartisk domstol. Prinsippet var nedfelt i Grunnloven, men ble ikke konsekvent håndhevet under rettsoppgjøret. I Klinge-saken ble Johs. Andenæs kjent inhabil som dommer på grunn av sin kritiske uttalelse om tilbakevirkningen i krigsforbryteranordningen i juni 1945, mens retten erklærte Cathinco Stub Holmboe habil, tross at han i en VG-artikkel i juli dette året hadde reist samme kritikk som Andenæs, sågar med status som høyesterettsdommer. Lagmann Erik Solem tok i samme avis kort tid før Holmboe offentlig stilling til skyldspørsmålet i saken mot NS-lederen Vidkun Quisling. Habilitetsinnsigelsen fra dennes forsvarer ble likevel avvist.Mer graverende var det at Solem ledet rettsforhandlingene mot Quisling, Haaland og flere andre tiltalte etter rettergangsanordningen fra 16. februar 1945, som han selv hadde vært med på å forberede da han satt i lovutvalget til Hjemmefrontens Ledelse (HL). I dette utvalget deltok Sven Arntzen og Ferdinand Schjelderup i utformingen av landssvikanordningen av 15. desember 1944. Den inngikk i tiltalen da Arntzen som riksadvokat nedla påstand om dødsstraff i Haaland-saken, som høyesterettsdommer Schjelderup med sin stemme bidro til å stadfeste. I likhet med Klinge endte Haaland sitt liv foran eksekusjonspelotongen på Akershus festning. Tilsidesettelsen av Klinge-dommen viser en vilje til å styrke individets rettsbeskyttelse overfor staten. Nå er tiden inne for å sette også Haaland-dommen til side. Da vil Grunnlovens prinsipp om uavhengige domstoler gis en høyere moralsk status enn den hadde under rettsoppgjøret og større legitimitet til Norges kamp mot diktatur og lovløshet. For det er i krisetider, når prinsippene settes under press, at det er viktigst å forsvare rettsstaten.
Tiden er inne for å sette dommen mot torturisten Reidar Haaland til side. Prinsippet om uavhengige domstoler gis med det en høyere moralsk status enn den hadde under rettsoppgjøret. Og gi større legitimitet til Norges kamp mot diktatur og lovløshet.