Konsertanmeldelse - Mark Knopfler, Oslo Spektrum: En tryggvakker affære
Pang! Stemningen i Oslo Spektrum er elektrisk idet en vegg av pyro smelles av på scenen. Over aggressive elektroniske beats entrer hovedpersonen arenaen, flankert av en rapper på hver sin side, mens blonde dansere twerker mot digre, oppblåsbare kaninfigurer. Neida. Mark Knopfler er fortsatt Mark Knopfler – heldigvis, vil nok flertallet av de oppmøtte denne kvelden mene. Den nå 69 år gamle briten har tilbragt to tredjedeler av livet sitt – først med Dire Straits, deretter på egenhånd – på å perfeksjonere slentrende, sofistikert gitarmusikk, i tiltagende grad jordet i amerikanske sjangre som country, folk og blues. Det er naturlig nok det folk har kommet for å høre – og naturligvis det vi får servert. Kvelden sparkes i gang på slaget to på åtte, med to lettvektere – «Why Aye Man» og Straits-klingende «Corned Beef City» – hvis fremste funksjon trolig er å gi band og artist sjansen til å spille seg varme. Førstnevnte er smått vokalsur og altfor lang, mens sistnevnte gjør det klart at vi har med et meget habilt band å gjøre. Som om det skulle være noen tvil. Sett denne? Både Mark Knopfler og Eric Clapton bruker gitaren Øivin Fjeld fra Fredrikstad har lage og designet: En annen tyngde senker seg når «Sailing to Philadelphia», det opprinnelig James Taylor-sungne tittelsporet fra albumet som er heftigst representert på kveldens spilleliste, runger utover betongklossen. Vakkert er bare fornavnet. Det er i det hele tatt de ømmeste øyeblikkene som gir størst uttelling i kveld. «Heart Full of Holes» er nydelig på platen «Kill to Get Crimson» og enda finere live, med et trassig driv i bunnen av de innsmigrende melodilinjene. Fans som sverger til moderbandet får selvsagt også sitt: «On Every Street», «Money For Nothing» og «Your Latest Trick» melder alle sin ankomst underveis, og det er naturligvis umulig å krangle med entusiasmen de velspilte versjonene møtes med. På bitre, tjuktflytende «Romeo and Juliet» er vår mann endog på nippet til å tangere Dylan og Springsteen hva lavmælt desperasjon angår. Ikke alt funker. Den uvanlig prosaiske sangen «My Bacon Roll», høres ut som Pulps «Common People» formatert for demensavdelingen på et eldresenter. Og «keltiske» «Done With Bonaparte» fremføres utelukkende for å gi musikerne anledning til å brife med et annet instrument enn det de vanligvis spiller. Hva enn man måtte mene om Knopfler for øvrig: Mannen er unektelig en betydelig gitarstilist. Melodisk er han generell på grensen til banal, men spilleteknisk er hans økonomiske tilnærming til hver tilgjengelige tone bortimot genial. Sånt varmer og beroliger et sittende publikum i hovedstaden. Det samme gjør anekdoter mellom låtene som både er kloke, morsomme og tørre. Det er dog lite rom for lek og eksperimentering i dette universet, og det hadde vært moro å høre Knopfler presse seg selv ørlite mer, om enn bare i noen flyktige sekunder. Slik han opererer nå, er han selve definisjonen på en trygg, flink og litt kjedelig fyr i sin beste alder. Men enkelte søndager er den slags akkurat det man trenger.
Favorittstreitingen Mark Knopfler gjør akkurat det han får betalt for i Oslo Spektrum.