«Teorien om at Russlands sikkerhetstjeneste FSB ’trengte’ en sak mot Norge av politiske grunner, kan være riktig.»
HANS-WILHELM STEINFELD, cand.philol Corporate Communications, tidligere korrespondent i NRK Vi kan selv kanskje være noe naive når det gjelder godtfolks bevissthet om hva som er beskyttelsesverdig i Norge. Jernbanens cargo-kapasitet fra Trondheim til Fauske er en forsvarshemmelighet. Seilingsplanene til våre nye fregatter er hemmelige. Våre ubåter er middelet som gjør Norge til den største netto leverandør til USA av etterretninger om Russlands Nordflåte. Identiteten til Norges F 35-piloter må beskyttes av åpenbare grunner. Forsvaret i Norge uttrykte bekymring for tilgangen på medisinforsyninger i tilfelle krise og krig den 4. januar, på den store konferansen om samfunnssikkerhet på Universitetet i Stavanger, for 80 prosent av medikamentene vi bruker, kjøpes fra Kina og India. Foruten militær sektor, representerer vitale deler av norsk næringsliv en interesse for russisk, kinesisk og andre lands etterretningstjenester. SINTEF var selvsagt et miljø hvor russerne plasserte stipendiater når de fikk sjansen. Samtidig har det de siste ti årene vært et norsk ønske å trekke russisk kapital til norsk sokkel. De grenser som gjeldende sanksjoner fra vestlig side mot Russland setter for hva bedriftene kan selge til dem, er til verfts-industriens bekymring i Norge. For Russland skal fornye 20 prosent av trålflåten de neste årene. Normalt ville utrustingen skje på norske verft. Sanksjonene skjerper appetitten på både åpen og lukket etterretning. Målkonflikter mangler så visst ikke. Russlands forrige forsvarsminister, Anatòlij Serdjukòv, slo på 2000-tallet fast at russisk våpenindustri ikke lengre klarer å levere våpen på høyde med moderne krav. På høyt nivå i den norske marine vurderes Nordflåten på Kola som en rusthaug med en og annen perle i tristessen. Sergèj Stjepàsjin var generalløytnant i KGB før han ble statsminister før Vladimir Putin en kort tid i 1999, og ble siden riksrevisor. «Det fins ingen innovasjon i russisk økonomi!», uttalte han allerede i 2003. I tillegg kommer hjerneflukten. 50 prosent av Russlands beste forskere jobber i USA og EU. I Russland er utenrikspolitikken, herunder etterretningen, en mer direkte funksjon av innenrikspolitikken enn i småstater som Norge. Derfor kan russisk etterretningsvirksomhet best forstås med forholdene inne i landet. Norge har ifølge PST russisk etterretning som sin hovedutfordring nå. Også under den kalde krigen var Norge en svært viktig arena for agentene fra den største delen av russisk spionasje. I KGBs utlandsspionasje snakket man om «den norske junta i KGB». «Det var tre grunner til KGBs store interesse for Norge: Kolsås, Kolsås og Kolsås!» - sa den berømte spionen som hadde vært sjef i London for KGBs senere generaloberst, Gennadij Titov, Arne Treholts kontakt i KGB. Oslo ble brukt som trenings-arena for KGB-talenter fordi vi var NATO-land, før spionene ble sendt til større oppgaver i USA og Storbritannia. Under Mikhail Gorbatsjov snakket de fem øverste, profesjonelle lederne i KGBs utlandsspionasje norsk under nivået til KGB-formannen som var politiker, da supermakten USSR gikk i oppløsning i 1991. Disse var operativ sjef for hele KGB, generaloberst Viktor Grusjkò med 12 år i Norge bak seg, generaloberst Gennadij Titov som ledet kontraspionasjen, og KGB-generalene Leonid Maràkov, Stanislàv Tsjebotok og Vladimir Sjisjin. Den siste var Treholts føringsoffiser i New York. I dag har vi det russerne kaller for den nye, kalde krigen. Situasjonen er mer tilspisset enn for 25 år siden. Russisk etterretning kjenner sine egne grep fra den forrige, kalde krigen, også i Norge. Så mye har nok ikke forandret seg der i gården. Det er bare å hente frem igjen de gamle manualene. I dag klør mange seg i hodet over skjebnen til tidligere major og grense-inspektør Frode Berg, som sitter i det gamle KGB-fengselet Lefortovo i Moskva, siktet for spionasje. Er Berg spion, for Norge eller for USA eller begge lands tjenester? Eller er Berg et offer for en FSB-sammensvergelse? Etter den såkalte flyktningkrisen med 5000 unge, afghanske menn over grensen fra Russland på Storskog i september 2015, ble det satt i gang bygging av et grensegjerde. Frode Berg engasjerte seg sterkt mot gjerdet sammen med ordfører Rune Rafaelsen (Ap) i Kirkenes. Rafaelsen ledet Barents-sekretariatet fra starten i 1992. I denne politiske kretsen fryktet man signaleffekten når det gjelder den sivile dimensjon mellom nordmenn og russere i nord. I dag er der 300 000 lovlige grensepasseringer over russergrensen i nord. 80-90 prosent er russere som vil besøke Norge. Miljøet i Kirkenes som Frode Berg var en del av, hører til det mest iherdige som vaktbikkje for et fortsatt, godt samarbeid i Barentsregionen. Teorien om at Russlands sikkerhetstjeneste FSB «trengte» en sak mot Norge av politiske grunner, kan være riktig. Men hvis det er slik, at et tilfeldig offer ble spunnet inn i dette, var Frode Berg et dårlig valg, også sett med russiske øyne. For hans arrestasjon antagoniserer det mest Russlandsvennlige miljøet i norsk politikk i nord. Det kan synes tvilsomt om FSB skulle være så ubevisst dette aspektet, at sikkerhetspolitiet ville la en uskyldig mann fra «Kirkenes»-miljøet bli offer for en så vidløftig krisemaksimering. Så får tiden vise. I mens klinger ordene til nåværende statsminister i Russland, daværende president Dmitrij Medvèdev i ørene da han med smil og humor forklarte i Oslo våren 2010 hvordan Jens Stoltenberg og han selv hadde klart å holde tett med at de var blitt enige om delelinjen av kontinentalsokkelen i Barentshavet. På Dagsrevyen sa Medvedev: «Konspirasjoner har vi drevet lenge med. Fortielser er noe vi har greie på!»
Det er ingen innovasjon i russisk økonomi. Da er det nødvendig å spionere for å holde tritt med omverdenen.