Filmanmeldelse «Amundsen»: Heltefilmene er trette
DRAMA/BIOGRAFI «Amundsen» Norge. 12 år. Regi: Espen Sandberg. Med: Pål Sverre Hagen, Katherine Waterston, Christian Rubeck, Trond Espen Seim. Da jeg gikk inn i salen tenkte jeg for meg selv: «Vedder på at den begynner med slutten». Det gjør «Amundsen». Nærmere bestemt med redningsflyet «Latham»s krasj i isen et par timer etter avgang fra Tromsø i juni 1928 (de var på jakt etter overlevende fra luftskipet «Italia»). To mann overlever krasjet, den 56 år gamle, men fremdeles staute Roald inkludert. Polarhelten over alle polarhelter, i Pål Sverre Hagens tungt sminkede skikkelse, snur seg sakte mot kameraet med et blikk stint av skjebne. Da tenkte jeg én ting til. «B-film». Først en anbefaling/advarsel, alt etter øynene som skal se: «Amundsen» er ikke en actionfilm. Jeg talte to scener som eksplisitt gikk for spenning av det mer kinetiske slaget, og begge var korte og tatt rett ut av læreboken. Greit, filmen inneholder en selvmordsscene også – derav aldersgrensen på 12. Men det er vel mer tragedie enn action, hva? Den gjør uansett lite inntrykk. «Amundsen» har ikke fortalt oss hvorfor vi bør bry oss. Vel. Det er fortjenestefullt, synes jeg, at regissør Sandberg – kjent fra to tidligere gloriepussende nasjonalheltepos, da i tospann med Joachim Rønning («Max Manus», 2008 og «Kon-Tiki», 2012) – og manusforfatter Ravn Lanesskog («Birkebeinerne», 2016) har valgt å konsentrere seg om noe annet enn løping rundt i isødet med isbjørner i hælene. De to prøver etter beste evne å nyansere og komplisere helten de har laget film om, og underslår verken hardheten hans, egoet hans eller kåtskælk-tendensene hans (vår helt hadde et spesielt godt øye til gifte kvinner). Forholdet mellom Amundsen og den angivelig mer noble Fridtjof Nansen (Seim, til forveksling lik Thorvald Stoltenberg) er like anstrengt som det mellom Roald og storebroren Leon (Rubeck) – en medsammensvoren som etter hvert går lei av heltens hunger etter ære og berømmelse. Filmen postulerer langt på vei at Nansen gjorde det han gjorde for forskningen og vitenskapens skyld, og at det Amundsen drev med var noe mindre edelt – nemlig kappløp. Sport. Den gjør også et poeng av bitterheten Amundsen følte i sine senere år. Den rettet seg primært mot engelskmennene, som gjorde konkurrenten i kampen om Sydpolen, Robert Falcon Scott, til martyr – og Amundsen til sleip «skurk». Engelskmenn er dårlige tapere, sukker vår norske helt. Det høres rimelig ut. Rammen rundt fortellingen er en samtale mellom Leon og en av Roalds elskere, Bess Magids (Waterson). Innimellom denne plottes høydepunktene inn, litt som i en Wikipedia-artikkel. Vi er på Sydpolen etter bare 45 minutter, hvilket føles abrupt. «Amundsen» legger vel så mye vekt på Nordøstpassasjen-ekspedisjonen noen år senere, da Amundsen, mennene hans og skipet Maud frosset fast i isen. Vel og bra, om det bare hadde blitt spennende, medrivende drama av det. Jeg synes ikke det har blitt det. Amundsen kan understreke at «her har ingen mann vært før!» så mye han bare vil – og det gjør han, flere ganger. Det holder ikke i seg selv. «Amundsen» mener selvsagt at det Amundsen, mannen, gjorde, var unikt. Hvilket det vel var. Men den sliter med å vise oss hvorfor. Hagen er god nok nok som helten, som blir mer og mer innbitt, muligens også noe gal, etter hvert som årene går. Manuset klarer likevel ikke å gjøre ham interessant. Han er en «helt» som har sine «mangler», ja vel. Og hva så? «Amundsen» er en lang og langtekkelig film. Likevel sitter man igjen etter endt løp og tenker: «Var det alt?».
Forsøksvis nyansert, men lite spennende om polarhelten Roald Amundsen.