Filmanmeldelse «Cold Pursuit»: Kaldt produkt
THRILLER/ACTION «Cold Pursuit» Storbritannia/Norge/Canada/USA/Frankrike. 15 år. Regi: Hans Petter Moland. Med: Liam Neeson, Laura Dern, Tom Bateman. Etter sin innsats i «Nattsvermeren» (1991) ble den klassisk skolerte teaterskuespilleren Anthony Hopkins Psykopatmannen. Waliseren så seg aldri tilbake. Noe av det samme synes å ha skjedd med den like seriøse Liam Neeson etter «Taken» (2008). Iren er nå Hevnmannen. Som sådan er han – ett og annet lanseringsintervju muligens unntatt – perfekt for Hans Petter Molands internasjonale nyinnspilling av sin egen gangsterkomedie «Kraftidioten» (2014). Hans Petter Moland om Neeson-reaksjonene: – Han er ikke rasist «Cold Pursuit» er langt på vei en scene-for-scene, replikk-for-replikk gjentagelse av den norske filmen. Som nordmann med kjennskap til originalforelegget blir man riktignok sittende å tenke på «Cold Pursuit» som noe mindre absurd og Coen-brødreneaktig enn originalen – om ikke annet så fordi iskalde narkotikagangstere i dyre designerdresser føles mindre oppsiktsvekkende i Kehoe utenfor Denver, Colorado, enn i Lillehammer-traktene (eller hvor det nå var «Kraftidioten» utspilte seg). Men mange av scenen er regelrett planket, og historien er nøyaktig den samme som i den norske filmen: En ung gutt blir drept etter å ha skimmet kokainleveransen til noen lokale kriminelle. Far (Neeson) og mor (Dern) skjønner ingenting: Sønnen vår var da ikke narkoman? Far vurderer selvmord, men bestemmer seg for å ta hardbarket hevn i stedet. Hva er det som kvalifiserer brøytebilsjåføren Nels til å hamle opp med to sett gangstere, utstyrt kun med en avsagd hagle og to bare never? Ikke godt å si. Vi får vite minimalt om livet hans, bortsett fra at broren og faren var involvert i lyssky forretninger, og at Nels valgte «en annen vei». Film: Brutal brøytebilsjåfør Det er tynt, men i alle fall betydelig mer enn vi får vite om kona Grace. Hun forlater filmen rekordraskt, etter å ha satt forsvinnende få spor etter seg. «Cold Pursuit» bestreber seg på ingen måte på å trumfe den såkalte «Bechdel-testen» – alle kvinnene her er stereotyper: Den halvgale og kaklende asiatiske skjønnhetsarbeideren, den ivrige unge politibetjenten, og så videre. Ikke at mennene i filmen er så mye mer sinnrikt tegnet. De er enten psykopatiske gangstere eler umælende håndlangere. I «Cold Pursuit» er det likhet for kjønnsklisjéloven. «Cold Pursuit» har selvsagt pådratt seg et par kulturforskjeller ved å flytte fra Østlandet i Norge til Colorado i USA. Menneskene i denne nye filmen røyker jointer hele tiden, for eksempel, og det ene settet kriminelle er amerikanske urfolk nå, snarere enn østeuropeere. Men utover disse kosmetiske endringene, er filmen seg veldig lik. Den er forblitt en farse om blodig hevn, og en film som er svært glad i den våte lyden av never som treffer ansiktskjøtt – og synet av rødt blod på hvit snø. Filmanmeldelse «Ut og stjæle hester»: Nesten skutt av hesten Neeson er som alltid severdig, i en type rolle som for lengst er blitt rutine for ham (rollen ble spilt av Stellan Skarsgård i den norske utgaven). Verre er det med Tom Bateman, som overspiller like kraftig i sin skurkerolle som Pål Sverre Hagen gjorde i «Kraftidioten». «Cold Pursuit» beviser noe det allerede på forhånd var rimelig å anta: At den erfarne Hans Petter Moland kan beholde roen og oversikten under større forhold enn det han er vant med fra lille Norge. Den beviser også, nok en gang, at problemet med denne omstendelige, overbefolkede og overlange historien ligger i manuset, ved danske Kim Fupz Aakeson. «Cold Pursuit» forblir en middels actionthriller, uten noen påtakelig interesse for de mange menneskene den tar livet av. Det er tvilsomt om den hadde nådd norske kinoer om det ikke var for at regissøren var en av «våre egne».
Hans Petter Molands internasjonale nyinnspilling av sin egen «Kraftidioten» føles litt mindre tøysete, men like grunn.