Christine Koht er «Årets navn» i VG: – Folk er sultne på sårbarhet
Christine Koht er overveldet over å ha blitt stemt frem som «Årets navn» av VGs lesere. – Ingen blir så glad for priser som meg! Jeg hadde tenkt å stemme på meg selv, men gjorde det ikke, sier hun når sjefredaktør Gard Steiro (43) overrekker henne trofeet på Sunnaas sykehus på Nesodden tirsdag. les også– Du aner ikke hvor glad jeg er! Jeg har drømt om dette og tenkt «vær så snill, la meg vinne». Det er nesten så jeg har lyst til å kysse deg, sier den folkekjære TV-profilen til VG-sjefen. – Før gjorde jeg jo det, men nå har jeg litt lavt immunforsvar, forklarer hun. Koht blir ikke mindre begeistret når Steiro opplyser at hun vant overlegent. – Vant jeg mer enn uvanlig overlegent? spør hun. – Ja, du er på nivå med kongen, svarer han og sikter til at kong Harald vant samme pris i 2017. les ogsåKoht føler at hun deler prisen med alle som følger og støtter henne gjennom sykdomsprosessen. Hun tror hun vant «Årets navn»-kåringen fordi mange kjenner seg igjen i det hun skildrer. – Folk er sultne på sårbarhet og mettet på fasade, sier hun. Koht elsker å figurere i mediene og sier hun alltid ber om størst mulig sak og forside. – Jeg spør hver gang hvor lang artikkelen blir. Sier de at det blir bare én side, ber jeg om å få spørsmål på mail, for da blir det mer, ler hun. Latteren sitter løst, til tross for at Koht er alvorlig syk – altfor syk til å komme til VG-huset for å ta imot prisen under utdelingen torsdag. Desto viktigere er det for Koht å skape liv og røre på sykerommet, der hun er omgitt av gaver hun har fått tilsendt. På veggene henger personlige fotografier. Steiro får et lite blinkende juletre plassert på hodet, mens Koht pynter seg selv med glitrende reinsdyrhorn. – Jeg er ikke kjedelig på sykehuset en gang. Men jeg er jo syk. Jeg har kreft med spredning. Om jeg virker kraftfull nå, så må jeg ligge i sengen i to timer etterpå. Nå har jeg også pådratt meg lungebetennelse, noe som kan være farlig. 52-åringen trenger pauser mellom slagene. Mye av samtalen med VG må skje over telefon senere på kvelden. – Jeg har vært gjennom sinnssykt harde kurer med kortison og immunterapi – og dødelige bivirkninger. Men jeg er jo så glad i folk, så det er vanskelig for meg å sette grenser. les ogsåNyheten om at Koht er alvorlig syk, ble kjent i januar i år. Selv fikk hun diagnosen føflekkreft i slimhinnene i november i fjor. – Legen ba meg sitte ned. Så fikk jeg beskjed om at jeg hadde kreft i en cyste, mandlene og halsen. Og bak den ene nyren. Syv svulster til sammen. De siste 13 månedene har hun tilbrakt på sykehus. Hun har ligget i koma tre ganger. I oktober ble hun flyttet fra Rikshospitalet til Sunnaas. – Jeg har vært i døden fire ganger, sier Koht. – Det er tøffe tak. Jeg har fått så mye juling. Mange sier at jeg har enorm mental styrke, men jeg er ikke blid hele tiden. Da kona mi Pernille nylig ble alvorlig syk, fikk jeg angstanfall. Jeg skrek og skrek. Pernille har stått som en påle med meg i 29 år. Jeg kan ikke miste henne. Hun er hele livet mitt. Det vakreste mennesket i verden. les ogsåKohts store ønske at hun og Pernille Rygg (56) skal få tilbringe julaften sammen. Julen i fjor ble tilbrakt på sykehus, med kun noen få timers permisjon hjemme. – Jeg ber til Gud om at Pernille og jeg skal få være sammen hjemme i vår egen leilighet fra lille julaften til 1. juledag, men de gangene jeg har skullet ha permisjon, har det vært rett i ambulanse med dødelige infeksjoner. Drømmen er å få være i samme rom som Pernille. Tenk å kunne drikke kaffe uten å ringe 113. Tenk hvis vi for første gang på to juler kunne få spise middag og legge oss sammen. Koht mener likevel det mest realistiske håpet er å få tre timer sammen med Pernille hjemme hos moren, Kirsten Koht (75). – Mamma lager verdens beste julehus. Jeg håper så sterkt. Rygg, som selv er til rehabilitering, er rørt over at så mange støtter kona. – For meg sier det to ting – at den åpenheten Christine tror sånn på, gjør godt for alle, både for den som er åpen, og de som får tillit ved at noen er åpen overfor dem, sier Rygg til VG. – Det er så mange varme og gode mennesker i dette landet. All den omsorgen Christine får, varmer skikkelig, særlig kanskje nå som jeg har ligget litt nede selv. Én ting er sikkert – det er ikke uten grunn at jeg elsker Christine, og jeg er jammen ikke alene om det, sier Rygg. les ogsåKoht har helt siden hun ble syk innviet omverdenen. Hun vet hun har en stemme og ønsker å bruke den. Å kunne dele på Facebook er viktig, og det gjør hun fra hjertet, presiserer Koht. – Livet må jo være noe mer enn bare å ligge på sykehus. Så dette året har gitt mening, på et vis. Jeg er blitt kjent på en annen måte enn før. Fargerike Koht er borte. Jeg er ribbet for sminke og blomster i håret. Magen er som på en høygravid, og jeg er trill rund. Pernille er syk, og alt er helt absurd. Verden er dritt, og Trump og alt er ekkelt. Hunden min Pipp døde mens jeg lå i koma. Koht er uansett takknemlig. Hun føler seg båret frem av helsevesenet, som hun sier har reddet livet hennes. – Tenk, så heldig jeg er som får så mye omsorg! Jeg har aldri tatt livet som en selvfølge, men satt pris på hver dag. Likevel er jeg nå plutselig den historien som «bare skjer med andre». Da leveren min sviktet, visste jeg godt at jeg kunne dø. Men jeg er likevel glad for at jeg ikke har hatt leger som sier at «Vi skal jo alle dø, og vi kan alle få en murstein i hodet». Jeg har aldri hørt om noen som har fått en murstein i hodet. SMS-er og meldinger med spørsmål som «Hvordan går det?» og «Går det bedre i dag?», er vanskelig å håndtere. Disse har Kohts kone måttet svare på. Selv om håpet om å få leve lenge er sterkt, setter Koht kortsiktige mål – som spaserturer til butikken. – Og akkurat nå er målet å kunne stå på bena denne uken. Og at Pernille og jeg skal holde oss friske i dagene som kommer. les ogsåKoht har hatt samtaler med en prest. – Vi har snakket om identiteten min. Jobben var jo liksom meg. Plutselig en dag bar det rett på sykehus. Nå er jeg bare meg. Jeg har kanskje samme personlighet, men perspektivet har forandret seg, sier Koht Det er ikke lenger en selvfølge for TV-kjendisen å leve lenge nok til å planlegge en tur til våren. Hun prøver å gripe øyeblikket her og nå. – Livet er skjørt, det visste jeg jo. Men etter at Pernille ble syk, skjønner jeg at det er kjempeskjørt. Koht lengter hjem fra sykehuset. Planen nå, forklarer hun, er å kunne forlate Sunnaas etter januar og reise hjem til Tønsberg. – Målet er å kunne bo sammen med Pernille fra februar, ved hjelp av hjemmesykepleie. Jeg kommer til å bruke lang tid på rehabilitering. Legene vil jo redde leveren min, så jeg går på sterke medikamenter med store bivirkninger. Smertene i ryggen er ekstreme, og jeg har nerveskader i bena, øynene og hendene. I tillegg har jeg fatigue, altså ekstrem trøtthet. – Kan du bli frisk? – Ja, jeg kan overleve. Det er mulig å overleve dette. Det er ikke sånn at skalaen nærmer seg mot død, svarer Koht og opplyser at hun sjekkes for spredning av kreften hver tredje måned. Humøret mister hun aldri, forsikrer hun. Selv om hun gråter mye mer nå enn før. – Sorgen og gleden står stå tett, og livet er skikkelig dyrebart. Grunnen til at jeg kan være så glad, er at jeg også har vært nede. Det har vært tøft å være meg. Jeg er bipolar og har vært ute noen vinternetter før. Koht savner sitt gamle utseende og sier hun får sjokk når hun ser seg i speilet. Kortisonet har forandret ansiktsfasongen, og kiloene har kommet på. Hun viser VGs sjefredaktør gamle bilder av seg selv. – Sånn vil jeg se ut. 80 kilo og innmari fin. Jeg blir sjalu på meg selv når jeg ser disse. Folk sa jeg kom til å rase ned i vekt på Sunnaas, men her raser det ingenting. Når Steiro spør om hun tenker mye på dette med vekt og utseende, svarer Koht «ja». – Jeg kan ikke leve med 110 kilo. Jeg må ned 30 av dem. Samtidig innser Koht at det viktigste nå ikke er å pynte seg med kjoler og blomster i håret. – Tidligere tok jeg på leppestift og hårpynt selv når jeg var hjemme alene. Nå er håret bare noe jeg har på hodet. Da Koht ble syk, måtte alle planlagte opptredener med forestillingen «Bør jeg være bekymret?» avlyses. Koht håper å kunne komme sterkere tilbake. – Showet må skrives om. Det nye vil også bli morsomt, men jeg må innom den sårheten jeg har kjent på. – Du skriver ofte at du ber til Gud. Hva betyr Gud for deg? – Jeg har en hverdags-Gud. Jesus var en utrolig flott type, men jeg ber ikke så mye til ham. Jeg var kristen da jeg var yngre og gikk i bønnegrupper. Tanken på en høyere makt tiltrekker meg. Men jeg er redd også, for jeg føler at hver gang jeg ber om at noe ikke skal skje, så skjer nettopp det. Koht følte på seg at hun skulle få kreft flere måneder før hun fikk beskjeden. Da Rygg ble akutt syk under et besøk hos Koht på sykehuset tidligere denne måneden, mener også Koht at hennes egen intuisjon slo inn. – Pernille skulle sove hos meg for første gang. Jeg lå og strøk henne på ryggen og ba til Gud: «Vær så snill, ikke la Pernille bli syk». Så ble hun kjempesyk. La oss si at jeg er optimist, men tenker det verste. – Hva tror du om et mulig liv etter døden? – Det er aske, altså. Men jeg skulle ønske at det fantes, svarer Koht. Da Koht våknet fra koma i september, var hun overbevist om at hennes store helt Jonas Gahr Støre hadde vært på besøk sammen med kong Harald. – Jeg trodde også at jeg hadde vært på Stortinget og levert stemmeseddel til Jonas med hjerter på, ler Koht når hun tenker tilbake på hallusinasjonene. Nå får Koht et stort ønske oppfylt. Støre (59) har nemlig selv bedt om å få komme på førjulsvisitt på Sunnaas. – Jeg har sagt til ham at min drøm er å være hans venn, og han har sendt meg god bedring-hilsener. Nå er jeg så spent og veldig glad for at han vil komme. Vi har aldri vært alene sammen før. For meg er det som å få besøk av kongen. Beundringen er gjensidig, forsikrer Ap-lederen overfor VG. – Christine har en lun humor og antageligvis det mest smittende humøret det går an å finne. Nå går hun gjennom en utrolig tøff tid og har stått i det på en beundringsverdig måte – med ærlighet, åpenhet og varme, sier Støre, som bekrefter at de har hatt kontakt til og fra de siste årene. – Det er hyggelig å kunne stikke innom henne i en vanskelig tid.Det er Kirsten Koht som stepper inn for datteren på den tradisjonelle offentliggjøringen av «Årets navn»-utnevnelsen i VG-huset torsdag. Hun takker på datterens vegne. – Det er også med sorg, som mamma, jeg tar imot denne prisen. Christine er alvorlig syk. Hun har overlevd koma tre ganger. Men hun kjemper og vil leve. Hun lengter etter kjæresten Pernille og hunden sin. Hun lengter etter å ikke være sliten. Når hun ringer til meg og sier at hun er «sliten på sliten», så er hun virkelig sliten, sier mamma Koht i takketalen. – Jeg er så stolt av åpenheten hennes. Hun er uten sminke og trillrund, men hun er den samme inni seg. Christine klarer å lage hverdagskomikk i den situasjonen hun er i. Hovedprosjektet har hun i hodet, og det er: Koht vil leve. Koht donerer prispengene på 50.000 kroner til Noah, organisasjonen for dyrevern. Tilbakeblikk til 2013, da VGTV snakket med Christine Koht om livet:
Christine Koht (52) innrømmer at det er tøffe tak, men humoren kan ingen ta fra henne. Hun fryder seg over å ha utklasset alle i VGs kåring.