Utdrag fra Knausgårds bok: ... der hun lå som død
«For bare noen dager siden - seksten for å være nøyaktig - befant jeg meg midt i en eksistensiell situasjon av en ganske annen type. Det var på sykehuset i Helsingborg, oppe i andre etasje, fra vinduet var det utsikt til et parkeringshus, og bakenfor det et boligområde, hvis myriader av lykter slo en bue av lys under den ellers svarte himmelen. Ikke at jeg tenkte på det da. Vi ventet vårt fjerde barn; den kommende moren lå i sengen med et elastisk bånd rundt den digre magen, jeg satt i en stol under vinduet og fiklet med mobiltelefonen. Av og til kom en jordmor eller sykepleier inn i rommet for å se om noe hadde hendt. Rommet var klinisk og fullt av teknisk utrustning, jeg så en oksygenbeholder, en hjertestarter, og like ved siden av meg stod en monitor hvor man kunne lese av barnets hjerteslag og morens veer som grafer og tall. Lyset var sterkt, sengene justerbare og av metall, foran vasken stod det en dispenser med desinfiserende middel og en med såpe. Da veene like etter begynte å komme tettere, og fødselen for alvor var i gang, forsvant alt dette. Moren stod på kne, med overkroppen hengende over sengeenden. Hver gang en av veene kom, grep hun masken med lystgass og pustet dypt inn. Av og til ropte hun inn i masken. Det var som om det gikk bølger gjennom henne, og at hun falt transeaktig inn i deres rytme, som likesom forflyttet henne til et annet sted, av smerte, kropp, mørke. Ropene var hule og likesom endeløse, uten begynnelse eller slutt. De ble mørkere, mer dyreaktige, og bar på en smerte og fortvilelse som var så stor at alt jeg gjorde, om det nå var å legge armene rundt henne og presse kinnet mitt inntil hennes, eller massere henne på ryggen, bare var små, hjelpeløse krusninger på overflaten av det dyp hun befant seg i. Hun var midt i noe, på et sted jeg aldri kunne nå, men bare betrakte utenfra, og likevel endret det alt også for meg, var likesom en tunnel, i hvis sider det materielle ble oppløst i dunkelhet: det var følelsene som trengte fram og tok over, det var dem jeg så med. Hun la seg ned på siden, og pustet ikke lenger jevnt, tok ikke lenger av masken når dønningene av smerte falt tilbake, men lå og skrek av sine lungers fulle kraft helt til hun ikke hadde luft igjen, da tok hun sats igjen og skrek et nytt skrik, som selv om det halvt druknet i masken, likevel var gjennomtrengende, og av en beskaffenhet jeg aldri før hadde hørt. Like etter kom barnet fallende ned i sengen. Det var lillafarget, den tykke navlestrengen nesten helt blå. Det var ei jente, hodet var sammenpresset og glinsende, ansiktet rynkete, øynene lukkede. Hun lå helt urørlig. Hun er død, tenkte jeg. Tre jordmødre kom styrtende til, de frotterte den lille, glatte kroppen, og hun skrek for første gang. Det var et lite skrik, det hørtes mest av alt ut som brekingen fra et lam. Inntil da hadde ingen og intet kunne nå henne, der hun lå omsluttet av vann midt inne i en annen kropp, og i noen sekunder var hun også urørt i verden, der hun lå som død, innelukket i seg selv, uten å puste og med lukkede øyne, men så ble hun tatt på, og så trakk hun pusten, ikke uten smerte, går jeg ut i fra, og verden flommet inn i henne. Jeg har aldri sett det så tydelig før, hvordan et nytt menneske bokstavelig talt blir løftet inn i fellesskapet av andre mennesker, at det er det som skjer. Et nyfødt barn har ingen muskler i nakken, og sårbarheten og hjelpeløsheten i det er absolutt, det kan ikke flytte seg, og ikke engang holde hodet oppe selv, men må bli støttet av andres hender, holdt opp mot andres ansikter, som er det første hun ser når hun åpner øynene. Med det trer hun inn i kretsen av ansikter, som hun skal leve hele resten av sitt liv i.» PS. Utdraget er gjengitt med tillatelse av forfatteren og forlaget. De understreker at utdraget ikke er representativt for bokens handling i sin helhet.
«Hun lå helt urørlig. Hun er død, tenkte jeg». Slik beskriver Karl Ove Knausgård datterens fødsel i dette utdraget fra boken «Nakker».