Filmanmeldelse «Blair Witch»: Skrikete jævelskap
ARTIKKELEN ER OVER TO ÅR GAMMEL SKREKK «BLAIR WITCH» USA. 15 år. Regi: Adam Wingard Med: James Allen McCune, Callie Hernandes Skogturer ble ikke helt det samme etter «The Blair Witch Project» (1999). Filmen og dens effektive markedsføring insisterte den gang på at historien om de tre forsvunnede studentene var sann. Publikum, meg selv inkludert, var helt med på leken. Siden da har man blitt noe blasert av found footage-fiksjon, med «Chronicle» (2012), spanske «[REC]» (2007) og den norske «Trolljegeren» (2010) som kanskje de eneste andre minneverdige tilskuddene til sjangeren. Den nye «Blair Witch» er ikke den aller verste av sin sort, men å kategorisere den som skrekkfilm er en overdrivelse som nesten grenser til løgn. James (McCune) er lillebroren til Heather fra originalfilmen. Søsterens forsvinning har hjemsøkt ham i tjue år, men nå har det dukket opp et YouTube-klipp som viser en Heather-aktig skikkelse i det samme forlatte huset hun sist ble sett. Sammen med tre venner reiser James ut i skauen utenfor Burkittsville, Maryland for å søke etter svar. Filmen er halvt oppfølger, halvt remake og bruker den første halvtimen på å etablere at teknologien har utviklet seg siden sist. Det er både minnekort, DV-kassetter, GoPro- og droneflykamera i miksen nå. Myten om Blair-heksen hastes dessuten gjennom i en dialog som føles mer som en høytlesning av wikipedia-artikler. Herfra og ut blir det aldri noe spesielt skumlere. Bare veldig bråkete. Det er vanskelig å tro at det er regissøren bak den mildt oversette «You’re Next» (2011) som står bak denne forglemmelige opplevelsen. Det Adam Wingard viste av sans for oppbyggingen av en sterk hovedkarakter og ulmende skrekk er helt fraværende i «Blair Witch». Han bruker heller tiden til å sitere den overlegne originalen enn å plante grøssende forventning. Skremselsarbeidet er det klipperen som påtar seg. Med unntaket av litt vemmelig body-horror og noe nifs nostalgi, bombarderes seeren av billige skvette-effekter, masse digital glitching og skrikete jævelskap. Herregud som de skriker. Joda, de skal selvsagt få lov til å mene at det de selv opplever er grusomt, men frykten deres rekker aldri over til riktig side av lerretet. Det blir heller irriterende - til det punktet at man trygler hovedkarakterene om å bare dø allerede. Alt er dog glemt etter rulleteksten. En god skrekkfilm skal henge over deg som styggen på ryggen. Den gjør deg midlertidig livredd, enten det er for mobiltelefonen, sluket i dusjen, en mørk barnebok eller ubeskyttet sex. Minutter etter å ha sett «Blair Witch» føles en spasertur i Nordmarka fortsatt som en strålende idé. Spar pengene og følg heller med på den amerikanske valgkampen om du er ute etter skikkelige grøss. SANDEEP SINGH
«Blair Witch»-oppfølger glemmer å skremme.