De usannsynlige heltene
La meg blottstille min indre reaksjonære, utviklingskritiske stemme for et øyeblikk eller to. En stemme som gjerne tiltar i styrke etter som årene går og verden blir stadig litt mindre gjenkjennelig. Jeg lover å undertrykke den så godt som råd er, men erkjenner, basert på empiriske studier av diverse aldrende herrer, at oppgaven nok vil vise seg å bli tyngre for hver dag som renner fordi. Men altså: Jeg misliker intenst disse typene på YouTube som spiller for eksempel Minecraft mens de kommenterer det som foregår. Ikke de norske, da, for slikt skal man jo være forsiktig med, og Prebz og Dennis, som de største stjernene på feltet kaller seg, er visst noen trivelige typer, og trivelige folk liker vi. Håver inn penger gjør de også. Nei, det gjelder først og fremst de engelskspråklige, som jeg ikke vet hva heter eller hvem er (det kan jo godt være at de også er trivelige, men jeg tviler), fordi jeg rett og slett ikke orker å se på eller forholde meg til dem, bortsett fra å erklære: Vær snill – shut up! For de bråker sånn. Skriker og bærer seg. Og ungene, spesielt én av dem, elsker dem. Hver dag, hver eneste dag, hører jeg dem når jeg kommer hjem fra jobb, lyden av dem, for der sitter han, guttungen, som i transe, og han har sikkert sittet, nei ligget, slik i flere timer allerede, med iPad-en i fanget, gjerne på gulvet, under bordet, med bena opp i sofaen, og sett på disse fyrene, og det virker som at han forguder dem. «Hvordan orker du å se på at andre spiller», spør jeg irritert, og svaret er gjerne, litt mumlende: «Fordi det er gøy.» Argumentet er jo selvsagt helt suverent. Hvem vil vel nekte barna sine å ha det gøy? Men likevel skjærer det i ørene når YouTube-hodene beljer i vei, og jeg kjenner irritasjonen stige. «Er det dette du vil bruke barndommen din til», hører jeg meg selv si, strengt, og jeg kjenner den dårlige samvittigheten sige på: «Sa jeg virkelig det?» Så la meg heller innta en mer spørrende tone: Hva er det med dette fenomenet som fenger slikt? Å se på at andre spille dataspill? I time etter time? Det er jo absurd, er det ikke? Det kan jo umulig bli mer passivt? Glane på andre som gjør det du selv burde gjøre? Kan noen forklare? Greit, jeg skjønner at dette er å være horribelt bakpå. YouTube-hodene er for lengst blitt superstjerner. Popstjerner. Bleke og litt uformelige nerder, og kanskje dugelige forbilder tross alt. Men likevel står jeg på mitt, iallfall på dager av det litt tyngre slaget: Ikke mer glaning på disse greiene før rommet er ryddet og leksene ferdiggjort, gutt! Og for guds skyld: Bruk hodetelefoner!
Kommentar Nei, ungdommen nu til dags, altså. Nei, ungdommen nu til dags, altså.