Det fordømte landslaget
Sitatet er fra Arsenal-manager Arsene Wenger da utlendingene begynte å dominere den nystartede Premier League på 1990-tallet. Franskmannen mente at England ikke kunne få begge deler. Wenger fikk rett. England fikk den beste, eller i hvert fall den mest attraktive ligaen på kloden. Men landslaget? Tross de kanskje beste økonomiske forutsetningene innen fotball i dag, så klarer fortsatt ikke engelskmennene å vinne en turnering av betydning, enten det er EM eller VM vi snakker om. Hovedgrunnen er selvsagt at spillerne, hver for seg og sammen, ikke har vært gode nok. De siste årene har utvalget vært – mildt sagt – elendig også, og England brukte store deler av den første Premier League-satsingen til å forstå at de måtte foreta seg noe for å kunne stille med gode nok spillere på et landslag, i en liga der de utenlandske spillerne ofte var de beste. Les alt om Brexit her. Det er bedring nå. Utvalget, kvaliteten på de engelske spillerne, har tatt seg opp. Men bevisstgjøringen rundt temaet har tatt tid. Og derfor vinner England fortsatt ikke. Årets EM-turnering i Frankrike er den 30. EM- eller VM-turneringen England prøver å vinne. Fortsatt står den stolte fotballnasjonen, de som mener de fant opp fotballspillet, igjen med VM-trofeet fra 1966. På hjemmebane. «The wingless wonders», som laget ble kalt, ledet av generalen selv, senere adlede Alf Ramsey. Da Ramsey hadde vunnet VM-gull med England i 1966, tok han, stille og rolig, toget hjem til Ipswich. Tremålsscoreren i VM-finalen i 1966, Geoff Hurst, sa farvel til Ramsey på følgende måte: - Ser deg ved neste landslagssamling, Alf ... - Hvis du blir tatt ut, svarte Ramsey. Det var England på sitt beste, og mest ydmyke. Siden ble det verre. Arrogansen, forventningene, skandalene, har preget fotballnasjonen England siden VM-gullet i 1966. Men VM 1966 var på mange måter også et unntak. Landslagshistorien startet på en ganske bisarr måte, som forteller mye om engelskmennenes holdning til noe annet enn sitt eget land, sin egen liga og sin egen cup: England nektet å delta i de tre første VM-turneringene (1930, 1934 og 1938). Også den første EM-turneringen, i 1960, gikk uten engelsk deltakelse. Det var en oppfatning innad i nasjonens fotballforbund at den engelske ligaen, og den selvopphøyde FA-cupen, var nok. Selv de første europeiske turneringene for klubblag, nektet det engelske FA sine klubber å delta i. Så England havnet litt bakpå, litt på hælene, internasjonalt. Og fram til Alf Ramsey ble ansatt som landslagssjef etter VM 1962, var det en komite som tok ut laget, ikke manageren, Walter Winterbottom. Først da Ramsey ble innsatt, ble det en endring. Den tidligere Ipswich-manageren krevde full kontroll, og belønningen kom fire år senere: England ble verdensmestre. For mange engelskmenn var det kun en stadfestelse av hva de alltid hadde ment: England var best i fotball. Lurer du på hva Brexit er? Britene er også forvirret. Men da nasjonen skulle følge opp, og kanskje hadde et enda bedre lag enn i 1966, ble de utslått i semifinalen i EM 1968, og før kvartfinalen i VM i 1970, fikk de verdens beste keeper, Gordon Banks, matforgiftet. Da hadde allerede kapteinen, Bobby Moore, sittet i fengsel for en anklage om å stjele et smykke i Bogota, på veien til Mexico-VM. Det var kaos, Moore ble løslatt fem dager før VM startet, men i kvartfinalen mot Vest-Tyskland måtte en oppkastsyk Banks se at erstatteren Peter Bonetti tabbet seg ut. Og England endte med det som skulle bli en endestasjon i mange av de fremtidige mesterskapene: Kvartfinale. Før VM i 1974, måtte England slå Polen på Wembley for å nå sluttspillet i Vest-Tyskland. Det samme skjedde i 1978, og det gikk ikke bedre i EM-sluttspillene. Tvert imot. England hadde faktisk ingen ting å by på der, før de selv arrangerte EM i 1996. Før den tid hadde de blitt slått ut av VM 1982 – uten å ha tapt en eneste kamp, VM 1986 av Maradonas hand (kvartfinale), og VM 1990 på den første av mange straffespark-konkurranser: I semifinalen mot Vest-Tyskland. I 1982 hadde de kapteinen sin (Kevin Keegan) skadet. I VM 1986 og 1990 fikk de kapteinen sin (Bryan Robson) skadet i begge turneringene. I EM i Sverige i 1992, hadde de fire-fem nøkkelspillere skadet. Og igjen dukket spørsmålet opp, det som har kommet ved jevne mellomrom: «Må den engelske ligaen ha en vinterpause for å være best mulig forberedt til mesterskapene annenhver sommer?» Det er liten tvil om at de ligger et godt poeng begravd der. Men tradisjonsbundne engelskmenn har nektet å endre på ligaoppsettet, tradisjonen med kamper gjennom hele desember, består den dag i dag. Advarer mot Brexit: Totalt kaos hvis britene stemmer seg ut Og landslaget sliter ... I EM på hjemmebane var England nærmere et mesterskap enn noen gang siden 1966 og 1990. Nok en gang ble det straffespark-konkurranse mot Tyskland. Nok en gang var tyskerne. Nok en gang var det semifinale. Humor, spesielt galgenhumoren, har aldri vært langt unna når England regner seg selv som favoritter, media slår opp selv det ynkeligste resultatet som et bevis på at NÅ vinner England VM. Eller EM. På 2000-tallet kom det frem en god generasjon, engelske fotballspillere, i stor grad fra akademiene til West Ham og Manchester United og Liverpool. Navnet «The Golden Generation» var typisk engelsk: Forventingene var høyere enn kvalitetene. Rio Ferdinand, David Beckham, Paul Scholes, Frank Lampard, Ashley Cole, Steven Gerrard, Michael Carrick, Joe Cole – alle født i perioden mellom 1974 og 1980. Det var denne gjengen engelskmenn trodde skulle dominere det internasjonale landslagsbildet i mange år. Men etter kvartfinalen reiser alltid England hjem. Siden EM-semifinalen i 1996, har England røket ut av et mesterskap i fire kvartfinaler og på tre straffekonker. England er liksom alltid med, men noe går alltid galt. Det er ikke mange land som har publikasjoner som tegner landslagssjefens hode inne i en turnips. Det skjedde med Graham Taylor etter et mislykket EM i Sverige i 1992. Nå håper engelskmenn – igjen. En ny generasjon, unge, gode engelske spillere skal prøve seg. Delle Ali er sett på som den nye Gazza, 1990-tallets beste engelske spiller. De har ligaens målkonger Harry Kane og Jamie Vardy på topp, og hurtige kantspillere i Andros Townsend, Adam Lallana og Raheem Sterling. Brexitfrykt: London-børsen stuper Litt rufsete er det bakover, men engelskmenn har tro på laget sitt – igjen. Men sjansen er nok – også denne gangen – størst for at manager Roy Hodgson kommer ut av mesterskapet inne i en ny turnips enn at det blir en pokal – den første på 50 år. Det heter seg at 11 mann kjemper om en ball i 90 minutter, og så vinner tyskerne. Vi kunne like gjerne sagt at fotball er et spill der engelskmenn kjemper i 90 minutter – og taper. Etter straffespark. * Knut Espen Svegaarden har fulgt engelsk fotball tett siden 1970-tallet, og har jobbet med landslaget deres i 10 internasjonale mesterskap. Han har vært ansatt i VM siden 1991.
Kommentar - Vil dere ha den beste ligaen eller det beste landslaget? - Vil dere ha den beste ligaen eller det beste landslaget?