Det vondeste var å se Torres
De scoret et offsidemål og det måtte straffer til for å vinne, men i historiebøkene er det dette som gjelder: Real Madrid vant Champions League. I 2015/16 også. Atlético-sliteren Juanfran «loffet» ballen i stolpen, og Cristiano Ronaldo, som ikke hadde noen stor finale, fikk oppleve sitt største fotballøyeblikk da han enkelt satte inn straffen som avgjorde Champions League. Da er det umulig ikke å synes synd på Atlético Madrid. På klubben, som allerede hadde tapt to finaler i sluttsekundene, og nå røk den tredje på straffer. På Diego Simeone, han som har skapt eventyret, og som rett etter midnatt gjorde det klart at han «tenker at han må begynne å tenke» på fremtiden sin i Atlético. På de fantastiske supporterne, som nesten gjorde San Siro til sin hjemmebane. På Fernando Torres, som spilte sin største kamp i karrieren, for barndomsklubben, og gråt som et barn. Det vondeste var å se Torres' bunnløse fortvilelse, samtidig som det var vakkert å se hvor mye dette betydde for ham. Atlético Madrid-spillerne ble værende ganske lenge nede på gresset, til tross for den enorme skuffelsen. Diego Simeone brukte lang tid på å applaudere for fansen. Spillerne fulgte høflig med da Sergio Ramos & Co. løftet pokalen, men da fikk det være bra nok. Assistenttrener German Burgos tok resolutt grep, ropte med seg spillerne og de fulgte ham som andunger inn i en nedbrutt garderobe. Real Madrid kunne feire alene. Det var hymnen Hala Madrid, etterfulgt av Queen-gjengangeren «We are the Champions» og det var kjærester og barn og pur lykke. Likevel tok det liksom aldri helt av. Kanskje fordi de er så vant til å vinne? Det er bare slik det skal være, det er grenser for hvor glad man skal bli for å slå lillebror... «Atleti» har veltet omtrent hele fotballverden, men greier ikke å få sin bitre rival overende når det gjelder som mest. Av de ti siste møtene hadde Real Madrid bare vunnet én gang. Men slik er det også: Av de 12 siste møtene har Real Madrid nå vunnet disse tre; finalen i 2014 i Champions League, kvartfinalen i Champions League i 2015 og finalen i Champions League i 2016. Sa noen best når det gjelder? Real Madrid er ikke bare en fotballklubb. Dette er en vinnerinstitusjon, en klubb som rett og slett defineres av de største kampene. Det begynte med 4-3 over franske Stade Reims i den første finalen i 1956, fortsatte med fire seirer til – og på San Siro vant Real Madrid for 11. gang. Bare tre av 14 av de største E-cup-finalene er tapt, og historisk er det ikke mye å snakke om; den spanske giganten er tidenes mest suksessrike fotballklubb. Nummer to på Serievinnercupen/Champions League-listen er Milan med syv triumfer, mens Barcelona, Bayern München og Liverpool har vunnet fem ganger hver. Atlético Madrid åpnet friskt, men pådro seg noen skumle frispark: Først banket Gareth Bale ballen inn foran mål fra høyre, og Benzema styrte den rett på keeper Jan Oblak, fra fire og en halv meter. Deretter fra motsatt side: Innside-frisparket fra Toni Kroos ble stusset videre av Gareth Bale, og Sergio Ramos kranglet inn 1-0-ledelsen på «Roger Albertsen-vis». Midtstopperkjempen som etter 92 minutter og 48 sekunder drepte Atléticos seiersdrøm i Lisboa for to år siden, var der igjen. Real Madrid styrte før pause, Luka Modric vred seg unna de fleste, Kroos koste seg med sine biljardstøt-pasninger og Gareth Bale og Karim Benzema var ikke enkle å få tak på. Atlético skapte ingenting, selv om det begynte å ligne på noe de siste minuttene før pause. Trener Diego Simeone så litt forvirret ut. Han trengte å snakke med spillerne sine. «Atleti» kom ut igjen til 2. omgang lenge før Real Madrid, og var som hyener med en gang. Det hadde bare gått ett minutt da Pepe ble for het og for sen og felte Fernando Torres. Straffe, som ble tatt mot Atlético-fansen. Antoine Griezmann hadde stått bak over en tredjedel av Atléticos scoringer denne sesongen, skulle utligne. Men det viktigste sparket på ballen i hans karriere gikk i tverrliggeren og ned. Stefan Savic og Saúl Ñíguez hadde også sine muligheter da Real Madrid ble kjørt bakover, og Cristiano Ronaldo ble i perioder hengende mest som en defensiv flankespiller, som om han var en del av et Drillo-landslag. Men Atlético-kjøret roet seg og da skulle kampen vært drept på motsatt side. Hele angrepsrekken, den fryktede BBC-trioen, kunne økt til 2-0; Benzema var igjennom, Cristiano Ronaldo hadde to muligheter, den siste helt enorm, og Gareth Bale hadde sjansen. Atlético så ferdige ut, men det var de selvsagt ikke. Plutselig slapp Juanfran til på høyrekanten, inne foran mål var Atletis belgiske innbytter Yannick Carrasco foran Lucas Vázquez og banket inn 1 – 1. Zinédine Zidane hadde av en eller annen grunn gjort alle byttene sine. Kanskje viste han der og da at han er fersk på denne scenen? Det var ikke mye saft i Real-beina i ekstraomgangene, men det var i og for seg slitne bein på motsatt side også. Og det gikk bra. Zidane har vært trener i et halvt år, og står igjen som Champions League-vinner allerede. Det kler ham godt. Ikke mange spådde Real Madrid som vinner for noen måneder siden. Laget imponerte ikke i 8-delsfinalen mot Roma, ikke i kvartfinalen mot Wolfsburg, ikke i semifinalen mot Manchester City, men de snirklet seg videre. Veldig mange har påpekt at Real Madrid har hatt en ganske lett vei til finalen. Mulig det. Men da passer det å hente frem et sannhetsord fra Atlético-kaptein Gabi: «Du fortjener ikke titler. Du vinner dem.» Og det er dét Real Madrid gjør.
Vinnerkultur er ikke lett å definere. Noen bare har det. Ingen har det som Real Madrid.