Cyberkrig truer oss. Det krever ny dialog. Kan Norge spille en rolle?
KAI EIDE, tidligere NATO-ambassadør Lenge har infiltrasjon av datanettet vært benyttet til spionasje og tyveri av teknologi. Men cyberangrepene har tatt en ny vending. Verden ble kjent med slike angrep i 2010, da et angrep fra Israel og USA førte til at et stort antall sentrifuger i det iranske atomprogrammet ble ødelagt. Nord-Koreas angrep mot Sony i 2014 markerte også noe nytt. Angrepet var en «gjengjeldelse» for filmen «The Interview», om et forsøk på å drepe Nord Koreas leder – som ikke falt i regimets smak. Den russiske offensiven for å påvirke presidentvalget i USA i 2016 var et neste steg; et angrep mot vår samfunnsform. Nylig er det fremkommet at USA har infiltrert det russiske energinettet. Og under den siste konflikten mellom USA og Iran gikk USA til angrep på datasystemene til det iranske rakettforsvaret, som gjengjeldelse mot nedskytingen av en amerikansk drone. Cyberangrep mot bedrifter og offentlige institusjoner er en daglig foreteelse. Inntrengerne kan være statlige og ikke-statlige aktører - og tilmed en talentfull guttegjeng. Angrepene rammer viktige samfunnsfunksjoner og kan stanse vann- eller kraftforsyninger, samt offentlige myndigheters og bedrifters virksomhet. De mest alvorlige – der dataangrep brukes i strid mellom stater – kan føre til en farlig opptrapping og til omfattende militær konflikt. Det er ikke bare stormaktene, samt Nord Korea og Iran, som kan iverksette avanserte cyberangrep. Det kan også mange andre land. Vår forsvarsminister uttalte nylig at Norge også har en offensiv cyber-evne. Tradisjonelle våpen gir som regel den angrepne part en viss varslingstid. Og oftest vet man hvor angrepet kommer fra. Cyberangrep kan komme uten forvarsel og uten at det er klart hvem som står bak. Alt dette gjør verden mer ustabil. Tradisjonelle militære virkemidler og dataangrep integreres og gir krigføring en helt ny dimensjon. En «UN Group of Goverment Experts» har drøftet denne utfordringen. I 2015 konkluderte den med å understreke behovet for å forhindre angrep mot kritisk infrastruktur. Men det mest ambisiøse forslaget er kommet fra Microsoft-sjefen, Brad Smith. I 2017 tok han til orde for en «Digital Geneva Convention» for å beskytte sivile i fredstid - etter mønster fra Geneve-konvensjonen om beskyttelse av sivile i krigstid. En slik avtale må trolig fremforhandles i en FN-regi. Til forskjell fra tidligere konvensjoner må den omfatte statlige og private aktører, ettersom det meste av infrastrukturen drives av private aktører. Den bør også lede til opprettelse av et organ for å overvåke avtalen, etter mønster fra IAEA, det internasjonale atomenergibyrået, eller OPCW, som har ansvar for konvensjonen om kjemiske våpen. Det må kunne undersøke angrep, identifisere hvem som står bak og påtale eventuelle brudd. Samtidig kan en konvensjon suppleres av bilaterale avtaler – for eksempel mellom Russland og USA – hvor partene forplikter seg til å avstå fra angrep mot hverandres infrastruktur. Teknologien har løpt fra politikken. Det er et presserende behov for å diskutere adferdsregler, som kan regulere militariseringen av cyberrommet og den ustabiliteten den innebærer. Men er stormaktene villige til å forhandle om disse spørsmålene? I dag er det lite som tyder på det. Tvert om ser det ut til at de ser seg tjent med den nåværende « Wild West» -situasjonen. Det er kortsiktig politikk. I mars tok den tyske utenriksministeren, Heiko Maas, til orde for en ny konvensjon om robotvåpen. Det multilaterale systemet virker handlingslammet, mente han. Det samme gjelder bruken av cybervåpen. Snart kan Norge sitte i FNs Sikkerhetsråd. Da bør regjeringen gjenoppta en sterk norsk tradisjon innen rustningskontroll for å regulere slike nye og farlige våpentyper.
Banebrytende avtaler om nedrustning fra 1970-tallet og fremover smuldrer opp. Samtidig skaper den digitale revolusjonen en ny arena for krigføring – og behov for nye avtaler. Men viljen til forhandlinger mangler.