Makeda ut av «Stjernekamp»
– Jeg ble litt sjokka. Og overraska, sier Makeda til VG rett etter sending. Hun var veldig fornøyd med kveldens innsats, på linje med hele dommerpanelet og VGs anmelder Tor Martin Bøe som trillet en femmer for innsatsen hennes og kalte opptrednen for en «maktdemonstrasjon». Les også: Benedicte Adrian fikk slakt i «Stjernekamp» – Jeg er veldig fornøyd med alt jeg har gjort her, ikke bare kveldens innsats. Jeg hadde aldri tort å gjøre dette for to år siden. Det har vært så sinnssykt gøy med hele denne produksjonen og de folka som er her, men men - «dette er part of the game». Det er slik konseptet er, sier Makeda. Da hadde programleder Kåre Magnus Bergh også allerede sagt at hun sikkert var fornøyd med kveldens innsats, og at det kanskje ikke er så stas å synge opera eller gå rundt på scenen i tunge 1800-tallsklær. Neste lørdag er det nemlig operakveld. Akkurat dét så det ikke helt ut som Makeda selv var enig i. – Jeg var klar for å begynne å jobbe med opera i morgen tidlig jeg! Benedicte Adrian sa at hun bare måtte henge med helt til sin spesialøvelse neste lørdag. Det samme sa Didrik Solli-Tangen som hadde lagt inn en operaflørt i starten på kveldens bidrag, Coolios «Gangsta's Paradise». Begge ble med videre. Både Makeda og Alexander Walmann fikk best skussmål for henholdsvis attitude og rap-ferdigheter, men det holdt altså ikke for Makeda. Hun så selv overrasket ut over exiten, men de to andre som ble stående ved siden av henne helt til slutt - Benedicte Adrian og Alexander Walmann - så nærmest sjokkerte ut. Til tross for at norsk hiphop har bedre tider enn noen gang, var det kun to artister som hadde valgt seg norske låter i kveld; Ida Maria holdt seg i sin egen landsdel med Tungtvanns «Æ gir mæ nu faen», mens Benedicte Adrian gjøv løs på Karpe Diems «Her». Tidligere i serien har både Hilde Lyrån og Erlend Bratland forsvunnet ut av programmet. André Hadland - bedre kjent under artistnavnet Son og Light - er kveldens sjangerekspert. VGs anmelder Tor Martin Bøe satt også denne kveld klar med terningene for kast! Alexander Walmann: Can't Hold Us – Macklemore & Ryan Lewis feat. Ray Dalton «Let’s go.» Etter pute-TV-åpningen «Walk This Way» har kanskje dette programmet allerede nådd sitt potensielle lavmål? Eller i alle fall satt en form for nivå på lista. Walmann gjorde sitt beste Stjernekamp sist. Han gjør denne hvite middelklasserappen enda mer overbevisende enn whiskeytragedien sist. Dessuten tar han selvsagt sangrefrenget også. Litt mer rusten der - og blir litt for ivrig på slutten, men en ganske godt over middels intens og god åpning. Gaute Ormåsen: Lighters – Bad Meets Evil feat. Bruno Mars På denne håpløst vanskelige låten spytter selveste Eminem på sitt sedvanlige hissigste. Klarer en sindig kar fra Hedmarken å finne og ikke minst kanalisere samme indre sinne? Vel, han snubler allerede på Bruno Mars-refrenget. Men: Aggresjonen på første verset er overbevisende, godt hjulpet av NRKs «teksting»- Et eller annet går veldig galt i dynamikken mellom høyt og lavt, det virker som han har lyst til å avslutte låten mye tidligere enn det den skal. En anthem designet for tusenvis av sigarettennere og mobillykter. Her bør man nok heller tenne lys for Ormåsens videre Stjernekamp-deltakelse. Makeda: POWER – Kanye West Dette tidlige høydepunktet på «My Beautiful Dark Twisted Fantasy» roter rundt med King Crimson, og er i følge opphavsmannen superheltmusikk. Kanyes selvtilfredse tilnærming til egen styrke får den til å høre ekstremt tilbakelent og nesten enkel ut. Det er den ikke. Makeda har rytme, og selv om hun i introfilmen framsto som fri for Kanye-arroganse, er det en helt annen karakter som vandrer opp på scenen. Sterkt og troverdig, der hun spytter - og synger(!) som om det var hennes egne ord og egen låt hun jobbet seg gjennom. Er det her vi bruker floskelen maktdemonstrasjon? Javisst. Benedicte Adrian: Her – Karpe Diem Puster vi fortsatt? Puster vi fortsatt? Vi holder pusten - kan Adrian overvinne dette fine Karpe-øyeblikket om å ta seg tid til å puste inni mellom alt annet som skjer. Hun gikk - for å omskrive Chirags linjer her - fra Seroxat til Cherroxa sist. Her er vi delvis tilbake til gamle synder, det er mye skjelving, men også veldig pusting. På sitt merkelige vis kler aspeløvstemmen teksten, men selv om hun synger «typen min var kulere enn jeg husket» på Magdi-verset er det en del «synger en låt jeg ikke helt kan». Alt Karpe vil er å gå seg bort i byen. Mange andre vil høre Adrians sopran ta for seg noe a la Mozarts «Nattens dronning» i Opera neste uke. Det er bare å holde pusten. Adam Douglas: California Love – 2 Pac feat. Dr. Dre & Roger Troutman Douglas «puttin’ it down for Californ-i-a». Det var veldig riktig sist gang, og selvsagt alle gangene før der. Selv om han har engelsk som førstespråk er det noe snålt med denne gjennomføringen. Mye stakkatospytting, rytmisk helt riktig - men mer festgøyalt enn virkelig overbevisende. Følelsen av at dette er en rock og country-kar som står med mikken er ekstremt overhengende. Underlig nok forsterket av den pelskragen på jakken. Fotarbeidet er nydelig, men her ser vi at en av årets favoritter ikke er «untouchable like Eliot Ness.» Ida Maria: Æ gir mæ nu faen – Tungtvann Jørg-1s slepne og genialt nedpå utkasting av ord skulle være perfekt for Ida Maria. Spesielt i denne beat-rolige, men ekstremt ordrike «æ har riman som får dæ tell å tripp som meskalin»-saken. Og det er det .Hun trenger ikke mer attityd, og er for så vidt så kjapp i kjeften som låten krever. Det blir noe litt anspent over åpningen, men etter hun imponerende nok henter seg inn igjen og kompenserer for en glemt linje og ut er det eneste problemet at hun glemmer å puste. «Kritikeran vil prat drit. Æ gir mæ nu faen», som de roper i refrenget her. Akkurat. Didrik Solli-Tangen: Gangsta's Paradise – Coolio feat. L.V. Denne slitsomme Stevie Wonder-baserte nittitallsbekjennelsen har godt potensiale til å gå ad undas. Den slentrer dog akkkurat så greit av gårde at Tangen klarer å ta Coolios snøvling. Ikke minst fordi han tar det underholdende operagrepet i starten. Innlevelsen og dramaturgien skal sikkert være kul, men blir noe pretensiøst pinlig og mer musikal enn hiphop. Like fullt: Om teksten begynner med å sitere Salme 23, «om jeg enn skulle vandre i dødsskyggens dal», kan det virke som Solli-Tangen har funnet en grei sti bort fra Stjernekamps versjon av den. Lisa Børud: 99 Problems – Jay-Z Forventningene til Bårdar-eleven Børud er selvsagt relativt bratte. Ikke minst fordi Shawn Carters mest (ihjel)spilte låt kaster ut ordene som om han egentlig bare snakker, og puster med - tja - ørene. Børud tror på det hun spytter ut, og slipper definitivt ikke opp for pust. At «bitch» har blitt til familievennlige «punk» er ... tja koselig. Dansingen strekker seg mot kona til Hova, ja hun ja. Men gjennomføringen blir hakket mer «High School Musical» enn Brooklyn.
Det ble Makeda som måtte forlate «Stjernekamp» i kveld.