Det er mye å leve opp til som foreldre
KRISTIN OUDMAYER, forfatter og fagansvarlig i UNICEF Norge Dette er noe jeg har tenkt på en stund. Håper du orker å lese hele: Jeg har ikke tall på hvor mange ganger jeg har opplevd, når jeg reiser rundt og holder foredrag, at foreldre (eller ansatte på skolen) kommer bort til meg i pausen eller i etterkant, og oppgitte og samtidig skadefro sier: «Typisk at de som hadde trengt det mest, ikke er her når mobbing er temaet». Samtidig som de soler seg i glansen over sin egen evne til å stille opp når det trengs. De første gangene ble jeg litt paff, for hadde de ikke hørt ett ord av det jeg nettopp hadde snakket om – om at språket og ordene vi bruker om hverandre, påvirker hvordan vi møter og forstår andre mennesker? Svaret de får er som følger: «Det faktum at du kommer til meg, og sier dette på denne måten, bekrefter hvorfor enkelte foreldre ikke klarer å være her i kveld.» Mange blir litt brydd når jeg svarer slik, men det får så være. Det kan virke som det er skapt en slags enighet om at har du barn som ikke mestrer, som er inaktivt eller for aktivt, eller plager andre, så gjør du noe galt som forelder. Og kanskje gjelder dette spesielt barna som strever sosialt. Hvor ofte hører vi ikke i media og leser i kommentarfelt, at foreldre ikke oppdrar ungene sine, at mobbing og ekskludering fødes hjemme rundt kjøkkenbordet? At foreldre syr puter under armene på barna sine, at foreldre på den ene siden stakkarsliggjør barna sine, men på den andre siden ikke lærer dem nok empati? Samtidig klager mange skoler over at foreldre ikke samarbeider og ikke forstår hvordan de kan og skal bidra når det oppstår utfordrende situasjoner. At de går i forsvar og klikker i vinkel. Men hvis vi er helt ærlige, dere – er det rart, i en tid der barna sees på som en forlengelse av oss selv, og hvor de fleste av oss mener å gjøre så godt vi kan, og hvor det har blitt vanlig å tenke at lykkes barna, så lykkes vi? Og vi samtidig så altfor godt vet hvilke holdninger og oppfatninger som rår om årsaksforhold blant andre voksne? Det er mye å leve opp til som foreldre, og lite rom for å snakke om hvordan det påvirker oss. Dette bekreftes også av skoler jeg er i kontakt med. De forteller hvordan de mer enn noensinne strever med å få foreldre til å forstå at de må ta hensyn til fellesskapets beste, at det å investere i andres barn også er en investering i eget. De strever med å få individfokuserte foreldre til å forstå betydningen av å inkludere flere og at deres barn ikke alltid kan være i førersetet å få bestemme alt selv. «Mitt barn skal ikke pålegges vennskap, mitt barn skal få velge selv hvem det vil være sammen med, mitt barns bursdag skal ikke ødelegges av urokråkene», er helt vanlig å høre. At noen foreldre ikke klarer å gå på foreldremøter og møte alle disse vellykkede foreldrene som alltid stiller med en sjokoladekake under armen, og som samtidig snakker ned de som ikke klarer det, forstår jeg godt. I tillegg har vi mistet av syne at alle barn er våre barn, og hvem som har ansvaret for alles beste. Det er ikke bare de andre. Det er oss.
At noen foreldre ikke klarer å gå på foreldremøter og møte alle disse vellykkede foreldrene som alltid stiller med en sjokoladekake under armen – jeg forstår dem så godt.