En politikers verste fiende er hennes egne sitater
Nå sa Churchill riktig nok «taler», men i vår tid er det i twittermeldinger, blogger og kommentarer i det offentlige rom at politikeren slår opp gamle skuddsår i egen fot. I går var det landbruksminister Sylvi Listhaug (Frp) som fikk gjentatte påminnelser om hva hun hadde skrevet i en kommentar på nettavisen E24 i 2010. Da mente hun at det politikkområdet hun nå er satt til å forvalte er kommunisme i praksis, og at regjeringspartner Høyre er en del av den totalitære ideologien som regjerer landbruket. I går fikk vår nye statssekretær i Kulturdepartementet, Knut Olav Åmås (H) også noen anledninger til å møte seg selv i døren - i åpen konfrontasjon med bastante utlegninger om norsk kulturpolitikk signert ham selv i egenskap av kulturredaktør i Aftenposten. Men aller først ut var likestillingsminister Solveig Horne (Frp) som ble påminnet en twittermelding om at hun ikke syntes barn skulle eksponeres for homofili i barnehagen. Solveig Horne er garantert ikke den eneste som mener at det er en type ulekker vokseninformasjon som barn ikke trenger å vite noe om. At det i seg selv er en holdning som nylig holdt på å koste Russland OL, og som «alle» i vesten deretter tok politisk korrekt avstand fra, viser bare at det kan være nokså langt mellom liv og lære for de fleste av oss. Fortsatt er det også slik at begrepet homoseksualitet for mange først og fremst oppfattes som en aktiv handling, og ikke som en legning eller noe som har med liv, følelser og kjærlighet å gjøre. Jeg ble ikke veldig opprørt av Hornes tre år gamle twitring; den er ikke spesielt raus eller forstandig, men det twitres atskillig mye verre vrøvl av folk som strengt tatt burde vite bedre. Med statsminister Erna Solbergs egen tweet torsdag formiddag, der hun presiserer at «Solveig i dag tydelig har sagt hun vil være en statsråd både for homofile og heterofile», burde dette katalogiseres i hyllen for bagateller. En litt større pedagogisk utfordring er det å bagatellisere utspill om kvinners ansvar for voldtekt og påstanden om at voldtektsbølgen i Stavanger nærmest var Jens Stoltenbergs skyld. Selv som en politisk spissformulering er dette hårreisende, og det er godt å registrere at Solveig Horne allerede har gått tilbake på noen av sine utsagn. Normal folkeskikk, om ikke annet, bør gjelde for politikere også. Høyre-nestor og nytilsatt riksrevisor Per Kristian Foss har selvfølgelig helt rett i at summen av slike uttalelser som det Horne har kommet med «gir et meget dårlig inntrykk». Det kan vitne om en grunnleggende holdning som synes like middelaldersk som de menn Horne selv har karakterisert, og det sier også noe om dømmekraft. Samtidig er det heller ikke vanskelig å forutse at Erna Solberg får rett når hun allerede på sin første pressekonferanse varslet at mange statsråder risikerer å møte seg selv i døren fordi de - frem til regjeringsskiftet - hadde helt andre standpunkter enn regjeringen. Å ha inntatt andre standpunkt enn regjeringen før man selv sitter i regjering og skal forsvare vedtatt politikk, er for det meste uproblematisk. Statsrådene skal først og fremst vurderes ut fra det de gjør og sier som regjeringsmedlemmer. (I et sjeldent anfall av selvransakelse skal jeg være den første til å innrømme at gjensyn med tre år gamle kommentarer kan være pinlig nok.) Det som er ugreit, er hvis kontroversielle utsagn som statsrådene har kommet med tidligere fortsatt står ved lag. For eksempel: Hvis Solveig Horne stadig forfekter at annen seksualitet enn heterofili er noe som sorterer under pasientlovgivningen, altså som sykdom, bør statsministeren gjøre en selvstendig vurdering om det er holdninger regjeringen kan stå inne for. Horne kunne eventuelt søke konsultasjon hos helseminister Bent Høie.
Salig Winston Churchill lever stadig gjennom sine ord om at en politikers verste fiende er ens egne sitater.