Venstresidens Trump
Obamas valgkamp i 2008 var ikke en politisk kampanje i vanlig forstand, det var en politisk vekkelsesbølge. Fra hans seier over Hillary Clinton i primærvalget i Iowa 3. januar, via en intens og amper nominasjonskamp, en finanskrise, en Sarah Palin og frem til seiersnatten i Chicago, 4. november. Jeg dekket innspurten som korrespondent for VG, og det var som å gjenoppleve sekstitallets store massemønstringer som en bølgende karavane over landet. En blanding av Martin Luther, John F. Kennedy og Woodstock. Et håp, som gradvis ble til sikkerhet blant hans tilhengere. Kan vi klare det? Yes, we can! Festivalen kulminerte en kald februardag i 2009 da han ble tatt i ed foran Capitol i Washington. OBAMA-DRAMA: Måtta bli tatt i ed på nytt Og fra da av har det stort sett bare vært askegrå pragmatikk fra president Obama. Ja, han trakk amerikanske tropper ut av Midt Østen, men han erstattet dem med et aggressivt droneprogram. Ja, han tvang gjennom en helsereform, men den var en gavepakke til forsikringsbransjen. De rike er blitt rikere, de fattige står på stedet hvil og Guantánamo er fortsatt åpen. Venstresiden blant demokratene er like frustrerte som fløyene i ethvert regjeringsparti med åtte år ved makten. Alle kompromissene som kom og gikk, ikke visste man at det var de man hadde stemt på. Og hvem står klar til å overta? En enda mer beinhard pragmatist. En sentrumsorientert kandidat, så midt mellom fløyene at mange mener man må ha målfoto for å avgjøre hvilken side av streken hun befinner seg på. PODCAST: Hør ukens episode av Giæver & Joffen Frustrasjonen har sitt speilbilde på den andre siden av det politiske spektret. Den frustrasjonen som kan manifestere seg gjennom åtte år i opposisjon, når man ikke klarer å samle seg, og partitoppene lanserer den ene forsiktige, ukarismatiske kandidaten etter den andre. Da finner man en ekte karnevalsfigur med så mye flamboyant karisma at han nesten selvantenner, så mye raseri at han nesten sprekker og så mye energi at atb han holder det gående fremdeles, fire måneder etter at han skulle vært knust av den politiske tyngdeloven. Venstresiden hos demokratene har en frustrasjonskandidat som er den rene anti-tesen til Donald Trump. En intellektuell, akademisk senator fra Vermont. Så gammel at han marsjerte med Martin Luther King til Washington i 1963, hvor King holdt sin berømte «Jeg har en drøm»-tale. Så langt til venstre at han kaller seg «demokratisk sosialist» i et land hvor man like godt kan si at man har smittsom lepra. Så langt utenfor det gode selskap at han oppfattes som en outsider-kandidat, til tross for at han har sittet i Representantenes hus og Senatet i nesten et kvart århundre. Dette plager Sanders tilhengere like lite som Donald Trumps mest utfrika uttalelser plager hans. For når man har latt seg rive med av en slik stemningsbølge som Obama ble valgt på, og som Sanders og Trump nå er i gang med å fyre opp, så bryr man seg ikke om politiske naturlover. Man føler at man er i ferd med å velge en diktator. En god diktator. En som skal overkjøre hele den dysfunksjonelle Kongressen og trumfe gjennom nye mirakellover og reformer. Sanders tilhengere tror, eller vil gjerne tro, at han skal heve minstelønnen, gjøre høyere utdanning gratis, få kontroll over Wall Street og skattlegge de rike så det svir. Trumps tilhengere tror, eller vil tro, at han skal kutte skattene, stoppe innvandringen, få kontroll over kriminaliteten og «gjøre Amerika sterkt igjen». SANDERS TIL VG: - Mye å lære av Norge Og tilhengerne har bare forakt til overs for snusfornuftige og bedrevitende stemmer som sier at dette aldri vil gå, fordi de snusfornuftige og bedrevitende har tatt grundig feil allerede. Sa de ikke at kandidaten umulig kunne overleve sommeren? Vel, nå er det oktober, og se hvor vi er. Så hvor uvalgbar er egentlig Sanders? Flere og flere strateger og tallknusere blir opptatt av at det finnes en teoretisk sjanse for at han kan bli demokratenes kandidat. La oss si at det den epostskandalen utvikler seg til et nivå hvor den blir ødeleggende for Clinton. Og la oss si at visepresident Biden stiller. I en kamp mellom Biden (73) og Sanders (74), er ikke resultatet gitt. Biden er ikke akkurat et signal om fornyelse. Og han hefter ved det meste av Obamaregjeringens politikk. Slik sett er det mer sannsynlig at Sanders vinner demokratenes nominasjon, enn at Trump vinner republikanernes. Men en Sanders nominasjon vil være bedre nyheter for republikanerne enn for demokratene. Fordi han vil være mye letter å slå ved et presidentvalg i USA, enn Hillary Clinton eller Joe Biden.
Bernie Sanders er for den amerikanske venstresiden det Donald Trump er for den amerikanske høyresiden.