Taushetstrøbbel for astmagranskingen
Under vanlige omstendigheter er prinsippet enkelt. En diagnose er din egen eiendom. Legen kan ikke, og skal ikke, gå ut med noe om hva pasientene feiler, uten samtykke. Taushetsplikten er som sådan en grunnleggende forutsetning for tillitsforholdet i en behandlingssetting, og det sier egentlig seg selv at det må være sånn. Men så oppstår det plutselig en situasjon som den langrennsmiljøet i Norge står midt oppe i akkurat nå. At det som muligens har vært etisk diskutabelt, og som skal granskes av en uavhengig komité, er nettopp det som har foregått mellom lege og pasient, eller var det «ikke-pasient», med ansettelsesforholdet mellom medisiner og særforbund som en kompliserende dimensjon. Hvordan skal man da balansere behovet for å gi granskerne tilstrekkelig informasjon, med at den enkeltes personvern ikke bare kan hoppes bukk over? Og i neste omgang; hvordan forene troverdig informasjon ut til folket, med individenes rett til å holde detaljene om egne helseopplysninger skjermet? Hvor bør grensen gå? Ser man på granskernes mandat, fremstår det som sannsynlig at dette kan bli krevende. Skal man få gode svar om medisineringsrutiner, forholdet til etiske retningslinjer for helsepersonell, forholdet til idrettsmedisinsk praksis, og om rutinene har vært fulgt, er det naturligvis nødvendig med høy innsynsgrad for komiteen. Og i mandatet om hvorvidt «rutinene har vært fulgt», en setning som altså står i presens perfektum, følger det at det også er nødvendig å rette blikket bakover i tid, ettersom bråket om norsk astmamedisinering jo har en historisk dimensjon. Så langt har det vært vanskelig for mediene å få utøvere i tale, både tidligere og nåværende, og det sier sitt at varslingen til TV2 foregikk i anonymisert landskap. Men hva som skjer om det skulle skorte på samarbeidsviljen overfor granskerne, fra utøvere som anser egen helse som en privatsak? Er det godt nok for komiteen med anonymisert informasjon, eller trengs det spesifikk innsikt på individnivå for å få gode nok svar, gjerne med 1-1-samtaler med de aktive? Og hva skal allmennheten få vite – om hvem? Den åpenbart beste løsningen på en prinsipielt vanskelig problemstilling, ville være om norske langrennsløpere innser at full åpenhet om hver enkelts diagnose er det beste også her. Er du en reell astmatiker, som medisineres for å kunne konkurrere på like vilkår som friske, bør det ikke følge noen skam med at den sykdommen blir kjent. Er du derimot blitt uregelmessig medisinert, bør det nødvendige oppgjøret tas i åpent lende. Men det er vanskelig å se annet enn at taushetspliktproblematikken vil bli utfordrende, og trolig er alt vi kan gjøre å oppfordre alle til mest mulig transparens på alle tenkelige nivåer. Fordi alt annet enn åpenhet bare vil føre til forlenget mistenkeliggjøring av norsk langrennssport.
Kommentar To viktige verdier står steilt mot hverandre i medisineringsdebatten. Det kan skape praktiske problemer for arbeidet med å gjenopprette tilliten til norsk langrenn. To viktige verdier står steilt mot hverandre i medisineringsdebatten. Det kan skape praktiske problemer for arbeidet med å gjenopprette tilliten til norsk langrenn.