«Men tyngst av alt er ensomheten»
Av «Ensom (24)» Helseminister Bent Høie slo ensomhets-alarm tidligere denne uken: «Ensomhet er en viktig årsak til tapt livskvalitet og for tidlig død. Vi er nødt til å ta dette mer på alvor.» VG, 2. april 2015. Påsken er som julen, ikke så mye er annerledes. Ensomheten tar meg igjen. Det er det samme hvert år. Jeg gruer meg i flere uker før ferien starter. Det sitter en klump dypt inne i magen som vokser mer og mer jo nærmere vi kommer. På Facebook vil det dukke opp flotte hytter, skiturer, glade barn, det sosiale og andre skrytebilder fra alle som har en fantastisk påske. Jeg unner de det, men jeg vet så inderlig godt hva som kommer. Ikke glem oss. Vi som er alene og kjenner på noe helt annet i disse dager. Ensomheten. For vi kjenner det ekstra godt nå. Nå blir det så tydelig hva vi mangler, hva vi går glipp av. Jeg for min del har hverken familie eller venner rundt meg. I dag dusjet jeg til vannet ble kaldt og avsluttet med noen varme tårer. Den følelsen jeg hadde da jeg satt i dusjen unner jeg ingen. Men følelsen i dusjen var bedre enn den som ventet meg i sengen. Der ble jeg liggende, mens solen skinte ute, jeg lengtet. Det var tomt. Jeg var ensom. Brystet knyttet seg som om noe grep om brystkassen med all sin kraft. Det var vondt å puste. Hodet spant, kroppen dirret og tårene trillet. Jeg visste ikke hva jeg skulle ta meg til eller hvem jeg skulle kontakte. Alle var så himla langt borte, og jeg så ytterst alene. Ensom. Min mor er på ferie med sin «nye» familie. Barna mine er på påskeferie med pappaen sin. De få vennene jeg har er bortreist. Jeg føler meg så ytterst alene. Liten og ensom. Hadde kjente som vet hvem jeg er, sett meg nå, ville de ikke kjent meg igjen. Fasaden er annerledes. Sosiale medier speiler noe annet. Ei blid, sosial, driftig jente. Men det er fasaden. Fasaden er trygg og god. Fasaden er lett å gjemme seg bak. Innsiden er noe annet. Tankene mine går til de andre. De andre ensomme. Jeg vet det er mange som meg. Hvor enn de er. Hjemme, på sykehjemmet eller på gaten. Tankene streifer om en uteligger i byen, der han sitter alene i den travle gågaten og alle strener forbi, alle med sitt å gjøre. Et slikt scenario kan jeg relatere til, her jeg ligger. Alene. Alle disse fantastiske påskene som blottlegges foran meg på skjermen, og ingen ofrer meg en tanke. Det er ensomt. Det er tomt. Det er ingen å snakke med. Det er ingen å spise med. Det er ingen å se film med. Det er ingen som ligger i sengen mi når jeg våkner. Det er ingen som smiler og sier «ha det» når de går på butikken. Det er ingen som er der for meg. Det er ingen. Jeg er alene. Og i dag er det grusomt. Tårene triller. Jeg vet ikke hvordan jeg skal takle det. Jeg vet ikke hva jeg skal gjøre. Hallo, vil noen være vennen min?! For meg er det ikke lett å skape venner. Jeg sliter med angst og depresjon. Det preger meg enormt. Jeg har vanskelig for å bli kjent med mennesker, de virker så skumle. Jeg er redd for å si noe feil, bli tråkket på, sviktet eller svike. Jeg er redd for å åpne meg. Redd for å stole på noen. Redd. Jeg er usikker på hvorfor jeg skriver dette, men følte jeg måtte. Ett rop om hjelp? En bønn? Så om du leser dette, der du sitter i solveggen på hytta, i skiheisen eller en annen fantastisk plass, med alle kjente og kjære, ta et sekund og tenk over noen du kjenner som er alene. Ofre dem en tanke, sende en melding eller ta en telefon. Det er nok å spørre hvordan det går eller bare si at du tenker på dem. For den lille handlingen koster deg kanskje ikke mye, men vil bety all verden for mottageren. For akkurat nå, ville en slik gest reddet dagen min. Denne kronikken ble sendt VG etter at helseminister Bent Høie beskrev ensomhet som Norges ukjente folkehelseproblem tidligere i påsken. VG er kjent med identiteten til kronikkforfatteren, men har valgt å respektere vedkommendes ønske om å være anonym.
Påsken er som julen, ikke så mye som er annerledes. Ensomheten tar meg igjen. Jeg gruer meg i flere uker før ferien starter, skriver et ungt menneske til VG.