En streng og urettferdig politikk
Hjerteskjærende, usosialt, uhørt og dramatisk. Dette er blant tilbakemeldingene på innstrammingene i utlendingsloven som Sylvi Listhaug har foreslått. Ved midnatt går høringsfristen ut. Det dreier seg om alt fra det kan bli vanskeligere å få familiegjenforening i Norge til at asylbarn kan bli sendt hjem når de blir myndige. Kritikken har kommet fra innvandringsliberalt hold, særlig er kristne ledere provosert. Men det finnes også mindre omtalte kritikere som faktisk ønsker mer innstramming. Eritreakomiteen ber for eksempel om mulighet til å utvise folk for falsk asylsøknad. Bakgrunnen er at en del i det splittede, norsk-eritreiske miljøet får opphold som forfulgte regimekritikere for så å melde seg inn i partiet til det eritreiske regimet som de oppga å flykte fra. Det er forståelig at folk fra autoritære og dysfunksjonelle land gjør hva de kan for å bedre fremtidsutsiktene. Mange vil tilpasse søknadene til gjeldende regelverk i landet de kommer til. Sverige har for eksempel fått enda flere enslige asylsøkere under 18 år enn Norge. Mer oppsiktsvekkende, nabolandet vårt har fått nesten åtte ganger så mange afghanske 16-åringer som syriske 16-åringer, ifølge BBC. Forklaringen ser ut til å være at mange afghanere lyver på alderen fordi man har fått hente foreldre og søsken automatisk som umyndig. Syrere derimot, har hatt all mulig grunn til å vise frem ekte papirer. Alle syrere har fått opphold uansett. Listhaug kommer ikke til å klare å lage en streng, men rettferdig asylpolitikk. Ikke hun heller. En hver regelendring på området ser ut til å føre til uante og ofte absurde tilpasninger. Et system som oppfordrer folk til å ødelegge passet, til å sende ankerbarn og lyve kan knapt kalles rettferdig. At asyl gis til folk som klarer å betale en menneskesmugler for å komme seg over havet eller reise gjennom hele Europa for å sykle over grensen på Storskog, er neppe rettferdig. Slik avviser vi automatisk tusenvis som ville fått opphold, altså de mest utsatte som ikke klarer reisen. Det kan lyde hult å skyve de mest plagede krigsflyktningene foran seg og samtidig krever harde innstramminger i innvandringspolitikken. Vår omtanke for flyktningene har ikke vært større enn at folk som bor i nærområdene til Syria desperat har manglet mat og medisiner i lang tid. Men det stemmer like fullt. De aller, aller fleste med et skrikende behov for beskyttelse og hjelp når aldri Norge eller i Europa. Regelflikking kan dempe antallet som kommer hit noe, men det holder ikke. Om vi virkelig vil ha en streng og rettferdig politikk, må hele asylinstituttet legges om.
Politikerne samler seg om en streng og rettferdig asylpolitikk. Men den er dypt urettferdig.