Film: Stridsmannens livsaften
En intens ekstremist, som med en blodig dukke og en salmebok i hendene forsøker å trenge inn på diverse gynekologiske avdelinger sammen med sin kumpan Ludvig Nessa, ikledd sine gamle prestekapper. Trassige, utilsnakkelige, ofte arrestert, oftere spyttet på og kneblet. Men aldri kuet i sin «hellige» lidelse. Så, jada, vi husker ham og hans krig mot abort. Som førte til at han ble utstøtt, bortvist, foraktet, klovneforklart. Han utfordret blankt abortloven, Arbeiderpartiet, den unnfallende Kirken, den samlede kvinnebevegelse og etter hvert den overveldende politiske konsensus i Norge. I virkeligheten låste han enhver mulighet til dialog og nyansert tenkning. Men - og dette må ikke glemmes: I sin egen lille krets ble han noe nær helgenforklart, som den urokkelige tros forsvarer mot samfunnets tiltakende gudløshet. Hvem var han, egentlig? Det er et diger og ubesvart spørsmål. Men hvem han er, nå, det er hva denne filmen forsøker på å belyse. Og vi får virkelig et portrett verd å betrakte! Børre Knudsen er blitt 76, sterkt svekket av Parkinsons; «en torn i kjødet», for å sitere Paulus. Det er en såret, gammel kriger vi møter. Fortsatt brennende. Men også med en betydelig tvil. Ikke om Saken. Men om seg selv. På den ene siden: Gjorde han nok? Gjorde han det riktige? Altså: Holder Børres innsats i forhold til det kallet han er overbevist om at han fikk av Gud? Og på den andre siden: Djevelens fristelser gjennom tvil, ofrene han utsatte sin egen familie for, de uforminskede bebreidelsene overfor en Kirke og dens sviktende tjenere. Og så på den tredje side: Livsnyteren Børre, naturelskeren, den livsbejaende og glade mann som, som ingen andre moderne salmediktere, har vært i stand til å jakte erotikkens formspråk inn i egne vers for å beskrive åndelighetens mangfold. Børre brenner! Børre lider, Børre ler og Børre berøres. Og her finnes en ekte, ukunstlet tilnærming til mannen og virket, ikke minst gjennom kona Ragnhilds medvirkning, som hever denne filmen til - i perioder - noe nokså ekstraordinært. Men det finnes også klare svakheter. At ekteparet Knudsen har vært villige til å slippe filmskaperen helt inn i sine liv, betyr ikke nødvendigvis at enhver anledning skal benyttes. Som en operasjonstur inn i Børres indre, for eksempel. Slikt blir maniert. Dessuten dukker en datter opp, et av fem barn, og har temmelig bramfrie bebreidelser og relevante overveielser å komme med overfor sin far. Ikke fiendtlig, men sannhetssøkende, slik jeg oppfatter denne ekstraordinære familiens tone har vært og stadig er. Dattersekvensen blir alt for kort og alt for lite fokusert; nettopp i spenningsfeltet mellom generasjonene tror jeg det hadde vært mulig å belyse adskillig mer omkring mannen, mytene og den historiske rollen han - på godt og vondt - fikk. For mange vil mannen fortsatt være helt umulig å forholde seg til, «gammelkristen» som han er. Han referanser og hans rammer tilhører tider som har vært; «henrullet», om man vil være antikvarisk. Ikke desto mindre er det en glød og en driv og en overbevisning i dette nå plagede mennesket, som ikke bare interesserer - men i høyeste grad også burde utfordre tenkende mennesker. JON SELÅS
Si «abortpresten Børre Knudsen fra Balsfjord» til en voksen nordmann; og det dukker opp en billedserie av en «ayatollah» av en prest.