Italiensk kaos: Salvini tapte alt
Giuseppe Conte, som har sittet på oppsigelse helt siden koalisjonspartner Matteo Salvini trakk sin støtte til regjeringen for nøyaktig tre uker siden, fikk torsdag morgen statsministeroppdraget på ny fra republikkens president, Sergio Mattarella. Da hadde topplederne Luigi Di Maio og Nicola Zingaretti i henholdsvis Femstjernersbevegelsen (M5S) og det sosialdemokratiske partiet PD sittet sammen i flere dager for å finne en mulig felles regjeringsplattform. Som så ofte i italiensk politikk ble det etter sigende kjeklet mer om posisjoner enn programmer, men en uventet inngripen fra partistifter Beppe Grillo gjorde at M5S endret forhandlingsstrategi. les ogsåDet var neppe hensikten fra Grillos side, som er fullstendig motstander av å samarbeide med noen av de etablerte partiene. Mange lurer derfor på hva som egentlig ble sagt i telefonsamtalen mellom ham og Di Maio når resultatet ble at Di Maio senket guarden, la vekk noen personlige ambisjoner og strakte ut en hånd til sosialdemokratene. Han gjorde i utgangspunktet krav på posten som innenriksminister, og ville dessuten opprettholde sin stilling som visestatsminister. Zingaretti sa nei. Det har sivet ut at også Conte ønsker seg en annen stedfortreder. Signaler tyder på at Di Maio har fått beskjed fra sine egne om at han heller ikke er aktuell for innenriksministeriet. Ifølge La Repubblica vil M5S ha ham i utenriks- eller forsvarsdepartementet, enda det i så fall vil fortrenge Femstjernersbevegelsens velansette forsvarsminister Elisabetta Trenta. Kilder antyder at Luigi Di Maio kan være på tur ut, muligens til fordel for den mer karismatiske Alessandro Di Battista. les ogsåSelv om samtalene på bakrommet mellom de to politiske rivalene åpenbart har kommet langt, og partene også har felles interesse av å holde høyrepopulisten Matteo Salvini og nasjonalistpartiet La Lega på en god armlengdes avstand, er det på ingen måte bombesikkert at Conte lykkes med å realisere oppdraget han har fått. At EU applauderer de nye koalisjonspartnerne og lover mer velvilje, kan slå begge veier. Og skulle han makte første runde, som er å skrive en omforent regjeringserklæring, og deretter å bemanne alle taburetter til gjensidig tilfredshet, er det på ingen måte gitt at Conte II er et levedyktig kabinett. Italienske regjeringer er ikke kjent for slitestyrke, akkurat. Denne vil ha en ekstra stor utfordring med å balansere Femstjernersbevegelsens radikale klimamål og kostbare sosiale reformer med PDs mer tradisjonelle tilnærming til økonomisk politikk, arbeidslivspolitikk og kanskje også innvandringspolitikk. På migrasjonsfeltet var de daværende regjeringskumpaner, nå kamphaner, Luigi Di Maio og Matteo Salvini mindre uenige enn om det meste annet, og den tydeligste kritikken mot regjeringens kompromissløse avvisning av båtflyktninger har kommet fra Det demokratiske parti, PD. les ogsåSamtidig har det vært mye støyende skuespill, fra begge sider, ettersom også venstresiden er for restriktiv innvandring, og heller ikke PD ser for seg at Italia skal ta imot og bosette de mer enn 600 000 migrantene som har kommet til landet over Middelhavet. Italias gjeldsbyrde er nesten halvannen gang større enn BNP, den svarte økonomien er på nivå med Norges totale nasjonalbudsjett og italienske politikere vet utmerket at de ikke har finansiell rygg til å bære migrasjonsbyrden alene. Også denne regjeringen, hvis den blir noe av, kommer til å fatte strenge beslutninger som vil opprøre humanitære organisasjoner og andre som bidrar til å redde liv i Middelhavet. les ogsåDen mest opprørte, om enn av andre årsaker, er imidlertid han som indirekte innsetter den nye regjeringen – Matteo Salvini. Som en Ikaros mot solen trodde han at han kunne stige til himmels på gode meningsmålinger. Da oppslutningen nærmest seg 40 prosent fremmet han mistillitsforslag mot regjeringen han selv var en del av, med hensikt å fremprovosere nyvalg slik at han kunne kapitalisere på de gode målingene. Strategien feilet. Heller enn å skrive ut nyvalg, noe president Mattarella gjentatte ganger har sagt at han er motstander av, ba statsoverhodet lederne for de to største partiene etter valget i fjor vår – altså Di Maio og Zingaretti – om å sondere muligheten for regjeringssamarbeid. Til sammen har de rent flertall i parlamentet, og vil således være i stand til å få vedtatt nytt statsbudsjett uten en gang å måtte snakke med Salvini & co. les ogsåDen så ikke Matteo Salvini komme. Hybris og omnipotens er to sider av samme sak. Så desperat ble han, at et konkret tilbud til Luigi Di Maio om å bli statsminister i en ny regjering, der «alt var tilgitt», bare han tok ham tilbake, ble blankt avvist av Di Maio – som om det var en regjering av Salvinis nåde. Nå forsøker Matteo Salvini å mobilisere tilhengerne til et nasjonalt opprør på gater og streder 19. oktober – mot dem som ifølge ham selv har fraranet ham og det italienske folk hans selverklærte rett til å lede landet. Salvinis retorikk er tidvis til forveksling lik Italias forrige sterke mann, noe han hverken unnslår eller unnskylder. Men Salvini kan ikke skylde på noen andre enn seg selv. Det er ingen ytre fiende som har styrtet ham. Det er ingen i Brussel eller statsministerboligen som har rigget noe komplott mot ham eller La Lega. Det var Matteo Salvini som fremmet mistillitsforslag mot den regjeringen han selv var en del av. les ogsåFor tre uker siden sto han på såpeboksen som Italias mektigste politiker. Takket være ham har Lega mistet ledelsen av regjeringen Conte, der Salvini var den sterke mann. Partiet har tapt alle syv statsråder og departementene de styrte. Lega har ikke lenger innenriksministeren og kan ikke kontrollere hverken innvandringspolitikken eller lov og orden. De vil ikke få en eneste EU-kommissær. De vil ikke ha så mye som en finger på budsjettrattet. Lega står overfor politisk isolasjon, hvor selv ikke Silvio Berlsuconi ønsker å ha noe med dem å gjøre. Deres eneste venner er nyfascistene Italias brødre, men de er også blitt isolert nå. I de fleste partier ville en katastrofal feilvurdering som dette fått konsekvenser. Som da David Cameron utlyste sin ulykksalige folkeavstemning om britisk EU-medlemskap, og tapte. Men Matteo Salvini leder vel så mye en personkult som et politisk parti. Han er allerede i gang med å spille martyrrollen.
Det politiske drama som utspiller seg i Italia har ingen tydelige vinnere. Bare en soleklar taper.