Vi trenger fremdeles 1. mai!
HANNAH GITMARK, fagrådgiver i sentrum-venstre-tenketanken Agenda 1. mai 1886 startet en generalstreik blant 200.000 arbeidere i USA. Kravet var innføring av åtte timers arbeidsdag. Demonstrasjonene endte i tragedie og flere arbeidere ble skutt og drept av politiet. Derfor ble 1. mai noen år senere valgt som internasjonal demonstrasjonsdag. I Norge har vi markert dagen siden 1890. Det bør vi fortsette med. Sterk sosial organisering i samfunnet gjennom fagbevegelsen er nemlig ikke bare et gode for den enkelte som får nyte godt av trygghet, sikkerhet og en rekke andre fremforhandlede goder. Det er av avgjørende betydning for hele samfunnet. På mikronivå sikrer det organiserte samarbeidet mellom ansatte og ledelse i bedrifter ryddige arbeidsforhold, økt produktivitet og smidigere omstillingsprosesser. På makronivå sørger høye minstelønninger for at investeringer i teknologi er nødvendig og lønnsomt, noe som sikrer innovasjon og omstilling. Den sentraliserte lønnsdannelsen bidrar også til å sørge for trygg økonomisk utvikling av landet – en nøktern reallønnsutvikling i tråd med produktivitetsveksten i samfunnet, og til å holde arbeidsledigheten lav. Fagforeningene er også avgjørende for å sikre et samfunn med like muligheter. Både fordi sentrale lønnsforhandlinger sørger for at lønnsforskjellene mellom arbeidstakere er små og for at verdiskapingen fordeles jevnt mellom arbeid og kapital. Men også fordi det bidrar til å spre makt. Når arbeidstakere møter kapitalister eller myndigheter én og én og ikke samlet, er det lettere å bli utnyttet. Det er derfor bekymringsfullt at fagbevegelsen de siste årene er svekket, både ved at organisasjonsgraden har sunket, men også ved at lønnsforhandlingene har blitt mer desentraliserte og mindre koordinerte. Samtidig ser vi nemlig en utvikling som på mange områder går i feil retning. Arbeidstakerrettigheter er svekket i en rekke land. Mange av de nye jobbene som er skapt de siste årene preges av lavere og kortvarige inntekter, og mer utrygge arbeidsvilkår. Mens arbeid tidligere var en vei ut av fattigdom, er lønningene i noen land så lave at arbeidstakere er fattige, såkalte «working poor». Ulikhetene har også økt. Minstelønnen har falt flere steder, mens de rikeste blir rikere. Flere steder ser vi store protester og polarisering som resultat. Vi ser mange av de samme tendensene her hjemme. Økte kapitalinntekter er den viktigste årsaken til de økte inntektsforskjellene vi har sett i Norge de siste 40 årene. De siste årene har de på bunnen av lønnsfordelingen knapt fått noe som helst. Som regjeringen selv har påpekt ser vi dessuten en utvikling mot et «arbeidsliv der utsatte grupper har ulovlige og uforsvarlige arbeidsforhold». Det bør bekymre oss alle. Skal vi sikre et innovasjon og omstilling, stabil økonomisk utvikling og et samfunn der gevinstene fordeles rettferdig, må vi arbeide for å øke organisasjonsgraden og sikre fagbevegelsen tyngde og innflytelse i forhandlinger og samarbeid mellom arbeidsgivere og myndigheter. Selv om utfordringene på slutten av 1880-tallet er helt ulike de vi ser i dag, trengs 1.mai fremdeles, for å minne oss på den avgjørende betydningen av fagbevegelsen – for oss alle.
Sterk sosial organisering i samfunnet gjennom fagbevegelsen er av avgjørende betydning for hele samfunnet.