Byen er Bergen. Og laget går på skøyter.
Før disse olympiske lekene har skøyter vært gjennom en så lang og vond ørkenvandring, at det er nær surrealistisk å oppsummere metall-mengden som nå skal være med hjem fra OL: To medaljer i Håvard Holmefjord Lorentzens bagasje, etter like mange hundredels-dramaer. Men der ett hundredel bikket i bergenserens favør på 500-meteren, var det nederlandske Kjeld Nuis som hadde marginene med seg her i Gangneung Oval-hallen. Nordmannen tok en klar ledelse i det 16. paret, og alt stod og vippet da Nuis fikk avslutte skøyteballet. Over målstreken var differansen fire små hundredeler - feil vei. Litt surt? Selvsagt. Men først og fremst er det all grunn til å feire sølvet, som er nok en bekreftelse på hvilke steg dette miljøet har tatt. For her har jo også lagtempo resultert i gull, mens Sverre Lunde Pedersen har med seg en bronsemedalje når han setter kursen mot Bergen. Utrolig nok er tre av de norske medaljevinnerne fra samme klubb i landets nest største by, nemlig fleridrettslaget Fana. Hva var det egentlig som skjedde? I Bergen var man godt klar over at Håvard Holmefjord Lorentzen var en diamant, men han var litt uslepen. Hvem kunne stå for slipen? Svaret ble et regelrett sjakktrekk, som kanskje er det viktigste steget fremover norsk skøytesport har tatt i moderne tid. Den tidligere sprintkongen Jeremy Wotherspoon, med 17 verdensrekorder og åtte VM-gull på cv’et, ble i 2015 ansatt for å lede snuoperasjonen av den gamle storheten. Ved hjelp av et godt, gammeldags spleiselag. Det var nemlig alt annet enn en selvfølge at lot seg gjøre å lønne kanadieren, i en idrettsgren som ikke har det laveste nummeret når det skal trekkes kølapp til sponsormidler. “Prosjekt Wotherspoon” kunne stoppet før det kom i gang, men det lyktes altså å lande en løsning da klubben, forbundet og Olympiatoppen satte seg ned og tenkte konstruktivt. I to år har Fana betalt en tredel av lønnen til Wotherspoon. Til gjengjeld får de en trener som følger opp både dagens stjerner, og kurser og utvikler det som skal bli arvtagerne, i mye tettere grad enn en ren landslagstrener kunne gjort. Det har skapt sensasjonelle resultater, og skøyteløperne selv kan ikke få fullrost hva det har betydd å få inn en analytisk, teknikk-terpende spesialist som Wotherspoon, med “utvikling, utvikling, utvikling” aller fremst i pannebrasken. Nå er det ikke avklart hvor lenge supertreneren blir i Norge, men det er bare å håpe hardt på at det vil vedvare. Dessuten kan det jo være at de nye folkeheltene har sjarmert såpass, at den økonomiske statusen til den gjenoppståtte paradegrenen blir litt enklere fremover. Men først er det fest, og da er det lovende ingen kan mer om å hylle sine egne enn innbyggerne i landets skøytehovedstad.
Skøytemiljøet kom til at det hadde vært litt for mye synsing rundt sprint. Nå er det bare å krysse fingrene for at det lykkes å beholde analytikeren bak medalje-revolusjonen.