«Kjære alle Oslohatere som skulle ønske dere bodde i en ordentlig by, kan dere være så snille å finne på noe nytt snart?»
DAGFINN NORDBØ, satiriker og forfatter Norge er landet med de ti tusen debatter. Helt siden teknologien for få år siden gjorde gud og hvermann til sin egen politiske redaktør og publisist, har antallet debatter økt så kraftig at det må kalles en tsunami. Spenstige meninger og friske framspill blir postet hvert minutt, det gneldres og hyttes og bjeffes fra hver eneste lille knaus og tyttebærtue over hele landet. Det eneste du trenger for å starte en debatt er jo mobildekning eller wifi. Det er storslagent. Noe mindre storslagent er det hvis man zoomer litt nøyere inn på hva slags argumentasjon som blir brukt. Hva er liksom det ultimate sparket? Hva er det tyngste skytset, den retoriske mega-kanonkula som blir slynget ut igjen og igjen, som sprer død og oppgitthet blant de som blir rammet? Hva er det de skarpskodde folka henter fram, når de virkelig skal være ondt satiriske og høste latter, åtgaum og gjenkjennelse? Selvsagt: «Kaffelatte-argumentet.» Klarer du å klistre det til motstanderne dine, er din lykke gjort. For oss som scanner mediebildet temmelig grundig hver eneste dag, kan det ved første lesning se ut som om store deler av befolkningen utenfor Oslo mener at landets mest presserende problem er at folk i hovedstaden bruker melk i kaffen. Men, selvsagt dreier det seg ikke om kaffe. Neida. Dette er politisk satire, må vite. Det er retorikk, liksom. For mange handler det ofte om rent Oslo-hat, og min enkle forskning viser at ti av ni som skal ytre seg om nesten en hvilken som helst sak, henter fram dette elegante, treffende poenget: De bruker melk i kaffen. Da er liksom alt sagt. Alle kan pakke sammen og dra hjem, diskusjonen er over og debatten er slutt. De bruker melk i kaffen. Det genuint lattervekkende er at når dette er sagt mange nok ganger, har det ingen effekt lenger, om det noensinne har hatt det. Likevel skvulper enhver debatt og ethvert blogginnlegg over med det tungtveiende og drepende kaffelatte-argumentet, det er liksom som man ser skribenten belønne seg selv med en triumferende kikk i speilet, der han ser et retorisk geni av ypperste klasse, et lysende multitalent som nå kan vente seg Nobelprisen, portrettintervju i alle landets aviser og høytlønnet stilling som politisk taleskriver. NRK-journalisten, sogningen og kåsøren Erling Lægreid (fred være med ham), var blant de første som introduserte kaffelatte-argumentet. Kanskje den aller første. I sin kjente stil og sognedialekt freste han allerede for ti år siden olmt mot «dei kaffelatteslurpande ungdomane i kafeane på Grünerløkka , dei som drikk kaffi med c.» Lægreid var alltid en svir å lytte til på radio, gretne gamle gubber fra Årdalstangen er jo ofte det, og Lægreid hadde den underholdende tilleggsdimensjonen at det alltid hørtes ut som han til enhver tid var i ferd med å sovne. Siden har altså kaffelatteinflasjonen antatt overjordiske dimensjoner. Så, kjære alle dere Oslohatere som skulle ønske dere bodde i en ordentlig by, kan dere være så snille å finne på noe nytt snart? Vi ber på våre knær. Hva med å la seg inspirere av amerikanerne, for eksempel? De er betydelig mer oppfinnsomme enn dere når det gjelder bruk av sosiologisk-stigmatiserende merkelapper. Da demokraten Howard Dean i 2004 planla å gå ut mot George W. Bush’ skattekutt, produserte en konservativ gruppe en reklamefilm der et ektepar har følgende dialog: Ektemannen: «Howard Dean should take his tax-hiking, government-expanding, latte-drinking, sushi-eating, Volvo-driving, New-York-Times-reading,» – og så fullfører kona: «body-piercing, Hollywood-loving, left-wing freak show back to Vermont, where it belongs.» (For ordens skyld: Vermont er i nordøst, området der Satan og den «liberale eliten» holder til.) Det er å håpe at også norske debattanter og kverulantiske bygdefanatikere lærer noe av dette. Vi er nemlig veldig lei nå. Det er ikke slik at kaffelatteargumentet virker, det har det som sagt aldri gjort, vi er bare lei. Finn på noe annet. Du også, Høyres Trond Helleland for eksempel, som på partiets landsmøte i fjor hadde som satirisk høydepunkt i sin tale å kalle Miljøpartiet De Grønne for «kaffelattedrikkende raddiser». Det poenget hadde herr Helleland sannsynligvis fått servert av en taleskriver, for da P3 gravde litt i portrettintervjuene med fyren, fant de raskt ut at han gjerne ga sin uforbeholdne hyllest til det urbane gode liv med shopping og ... ... kaffelatte. les også (VG+)
Er «kaffelatte» verdens beste politiske argument?