TV-anmeldelse «House of Cards» sesong 5: Den beste siden starten
«House of Cards», sesong 5 Amerikansk politisk dramaserie i 13 deler Med: Kevin Spacey, Robin Wright, Michael Kelly, Neve Campbell, Patricia Clarkson, Campbell Scott Alle episodene legges ut på Netflix tirsdag 30. mai Den politiske virkeligheten i USA blir daglig mer bisarr. Trumps innfall, som det allerede loslitte løftet om å gjøre nasjonen «great again», framstår som retorisk helium, der han sjonglerer presidentembetet etter eget velbehag. Ikke minst hvis man skal stole på twitterkontoen @angrywhstaffer, som jevnlig slipper biter fra hva som egentlig skjer på innsiden av Det hvite hus. Avslører sex-spøk på «House of Cards»-settet I House of Cards-virkeligheten er vi allerede innenfor. Da vi forlot ekteparet Underwood sist, sto de samlet mot omtrent resten av sivilisasjonen og proklamerte «We don’t submit to terror, we make the terror». Etter å ha raknet i alle sammenføyninger og ekteskapelige grunnmurer, har de reddet forholdet på diverse uortodokse vis. Blant annet ved å la Claire dele seng med en selvopptatt forfatter, nå parets taleskribent. For deretter å gå inn i tidenes første amerikanske valgkamp med en president og visepresident-kandidat som er gift med hverandre. Fikk du med deg: Dette mente VGs anmelder om sesong fire av «House of Cards» Og likevel lurer folk på hvordan «House of Cards» skal toppe virkeligheten? Sesong fem av er første sesong uten serieskaper Beau Willimon. Han har i stedet startet antiTrump-bevegelsen Action Group Network. Spørsmålet man burde stille seg er hvordan serien klarer seg uten opphavet. Veldig bra, skal det vise seg. Husker du: Kevin Spacey sørger over «House of Cards»-kollegas død Det er en god slump finurlig amerikansk statsvitenskap som både settes i spill og som spilles ut. Mer underholdende og besnærende tempohøyt enn de to foregående sesongene. Vel så smart skrevet, med handlingsvrier man vanskelig kan forutse. Selv om man nistirrer og spontananalyserer hintene som legges ut. Kammerspillet, gangsamtalene og truslene er nesten på høyde med det intrikate lobbyarbeidet som glitret i første og andre sesong. Nå klarer serien å spinne opp spenning og tempo rundt samtaler, dialog, telefoner og møter igjen. Posisjonene er endelig i spill. Verdt å lese: Derfor er Jens Stoltenberg hektet på «House of Cards» De lange historiene dreier til dels rundt ICO, denne noe slappe versjonen av IS. Og delvis rundt diverse direkte og indirekte innskudd og trusler fra den russiske presidenten Petrov (like overbevisende overspilt av Lars Mikkelsen). Hovedsakelig er det et valg det handler om. Og ikke hvilket som helst valg. Den absurde valgkampen i et parallellt 2016, der USA kan ende med sitt første president ektepar . Fullstendig urealistisk i overbyggingen. Men logisk og troverdig i gjennomføringen. Slik at man løfter hodet på den andre siden av disse tretten episodene og tenker: «Joda, det er godt mulig at det kunne ha skjedd». Kevin Spacey forsterker sitt fascinerende kontrollerte mørke og selvsikre kynisme som Frank Underwood. Med unntak av at han verken tvitrer eller fikser på golfhandikapet sitt i helgen har han ikke et eneste sympatisk trekk igjen. (Om man kan forvente at en karakter som blir introdusert som hundekverker kan sies å noensinne ha hatt noe slikt.) Historien bak «House of Cards» «Vi er en nasjon av selgere», sier han et sted, muligens som et blunk til vår virkelighets president. Det er godt oppsummert. Alle i serien vil på et eller annet vis kun oppnå noe for seg selv. Føkk felleskapet. Føkk nasjonen. Leve renkespillet. Patricia Clarkson og Campbell Scott introduseres som gode utvidelser av skuespillerlaget. Rollene deres legger opp egen agenda på umerkelig og tilforlatelig snokende vis, og snor sin politiske kapital mesterlig. Robin Wrights tolkning av Claire Underwood fortsetter å imponere. Sammen med Michael Kellys Doug Stamper og Neve Campbells LeAnn Harvey er hun blant hovedpersonene som fremdeles viser rester av medmenneskelighet og altruisme. Men lyssettingen er dunkel. De fleste rommene er nesten ikke en gang opplyst. En dialog mellom to karakterer oppsummerer sesongens, og egentlig hele seriens dilemma: «He could be a great president». «But does he want to be? And what is great?» Det siste er ikke så vanskelig å svare på. Dette er great.
«House of Cards» er great again!