Om Erna Solberg, en politisk farse og det geniale med fugeskum
Når Erna Solberg en gang forlater norsk politikk, hvis hun noensinne tenker å gjøre det da, bør hun bli en lærebok. Noe sier meg at hun ville trivdes med det formatet. Erna Solberg ville aldri anmeldt Dag Solstad i Morgenbladet, slik Jonas Gahr Støre gjorde da han var på toppen av sin egen popularitet. Men at de kommende generasjoner i Høyre skulle studere hennes vei til makten, og ikke minst alle de hundrevis av dagene hun beholdt den, det ville hun likt. Solberg liker å ha rett, og liker enda bedre å få rett til slutt. Derfor liker hun seg i statsministerstolen. Den er beviset på at hun hadde rett hele tiden. Valgseieren i høst er full seier i ankesaken. Mye skyldes Arbeiderpartiets elendige valgkamp, men ikke alt. Månedene etter valget viser hvordan Solberg helt uten konkurranse har klart å være sentrum i norsk politikk, den alt kretser rundt. Venstre ser ut til å være på vei inn i regjering. Å lime seg inntil Erna Solberg i valgkampen reddet både partiet og partileder Trine Skei Grande. KrF valgte avstand, og grunnstøtte. Nå er det også bevegelse rundt Hareide for at han skal ta KrF nærmere Solberg. Kanskje helt inn i regjering. Frp er dønn solide i sin tro på at den politiske lykken ligger i samlivet med Erna Solbergs Høyre. Hun lar Frp være Frp, og har et unevrotisk forhold til partiets provokasjoner og temperament. Fremskrittspartiet kunne ikke drømt om en bedre Høyre-leder å sitte i regjering med. Selv de verste kranglefantene i selve kranglefantpartiet klarer ikke å hisse seg opp over Erna Solberg. Jeg tror hemmeligheten er Solbergs overveldende selvtillit. Troen på at hun har rett og dermed vil få rett. I et intervju jeg gjorde med henne for noen år siden sa hun at hennes svake side som politiker, hvis hun hadde noen, var at hun manglet Kåre Willochs standhaftighet. Hun var imponert over Willoch som mente at en god ting noen ganger måtte sies flere hundre ganger før folk skjønte at man hadde rett. Siden det intervjuet har hun jobbet godt med standhaftigheten. Solbergs største og viktigste prosjekt er borgerlig samling. Det overskygger det meste annet. Høyre kan fire på så å si all egen politikk for å holde den borgerlige blokken sammen. Etter fire år i regjering er jeg usikker på om Høyre egentlig har noen egen reell politikk som springer ut fra en ideologisk overbevisning om hvordan Norge bør være skrudd sammen. Høyre-politikk i dag ser mest ut til å være det som er mulig i rommet mellom Frp på den ene siden og Venstre og KrF på den andre. Høyre er blitt politisk fugeskum som legger seg som en gulaktig porøs masse i hulrommet på borgerlig side, og dermed holder det hele sammen. I løpet av det neste året kan en borgerlig firepartiregjering blir virkelighet. Det vil i så fall bli Erna Solbergs største triumf. Større enn begge valgseirene, og større enn hennes beinharde kamp mot sitt eget parti som var noen millimeter unna å kaste henne som leder i 2009. Høyres leder har hatt blikket stivt festet på en firepartiregjering helt siden den lange valgkampen begynte opp mot valget i 2013. Selv når det borgerlige samarbeidet har vært på sitt mest dysfunksjonelle, som i budsjettkaoset i fjor eller da Sylvi Listhaug og Frp erklærte borgerkrig i regjeringen om asylpolitikken og nektet å bøye seg for statsministerens vilje. Solberg bøyer av når hun mener det er nødvendig for å holde den borgerlige samlingsdrømmen levende. Hun har et stort mål som definerer en rekke små avgjørelser. Felles for dem er at alt som kan gjøre borgerlig samling vanskeligere, om det så ligger år frem i tid, blir unngått. Så langt hun klarer. Å ha et mål, et fast punkt som man kan bygge strømmen av politiske beslutninger på, er smart. Nærmest en forutsetning. Kontrasten til Jonas Gahr Støres løpende farse «Panikk og politikk» er slående. Støre og hans strateger i Ap skulle bygge en ikkeborgerlig blokk, men gikk raskt ut og definerte to partier ut av den. Før han på en merkelig måte forsøkte å få dem inn igjen. Ap snakker om samarbeid, men det høres mest ut som om de bare vil ha stemmekveg i Stortinget. Noen grunnleggende plan om hva Ap vil og hvem de vil gjøre det sammen med er umulig å se. Leter man etter svar i Støres politiske ordbruk blir man enda mer forvirret. Noe av dette skyldes at Erna Solberg har plassert seg der Ap ønsker å være. Som navet i politikken, det alt kretser rundt. En så stor og tungrodd bevegelse som Arbeiderpartiet er nærmest umulig å manøvrere når den ikke står på fast grunn. Det ser vi demonstrert hver eneste dag. Forsøket på å smette inn i maktposisjon ved valget i år, orkestrert og uttenkt av en liten eksklusiv krets på toppen av Ap, var overmot av aller verste sort. Resultatet viste hvor elendig strategien var. Aps kollaps gjorde Solbergs posisjon enda tryggere. I dag er nesten umulig å se hvordan Støre skal lykkes med å innta en samlende posisjon som kan utfordre henne. Fugeskum trumfer dyr tapet og detaljert listverk. Det vet alle som har bygget hus.
Ingen leser maktforholdene i norsk politikk bedre enn statsminister Erna Solberg. Hun er det faste punktet alt kretser rundt. Men makten kommer med en høy pris.