Kronikk: Alle har et ansvar for å ta vare på et barn
Send ditt innlegg tileller SMS med kodeord sidet til 2200 JAN JØRGEN SKARTVEIT, lærer under utdanningspermisjon. Forslaget fikk meg til å tenke på filmen «Velkommen Mr. Chance» med Peter Sellers som Chance, gartneren. Han lever i mange tiår alene med arbeidsgiveren sin, som så dør. Etter å ha tilbrakt de siste tiårene med å være gartner og å se på TV, må han ut i den virkelige verden. Den TV-tittende gartneren tar med seg fjernkontrollen fra TV. En gjeng ungdomsbøller kommer og truer ham. Han ser på dem, tar frem fjernkontrollen og forsøker å skifte kanal.Med en skole der skolemyndighetene har begrenset lærerens mulighet til å styre elevenes tilgang til internett og digitale medier med begrunnelsen at «internett er kommet for å bli», har kanskje norske elever/ungdommer en tilsvarende tilnærming til virkeligheten som Chance? Møter de ubehag, kan de skifte kanal, skifte lærer eller forhandle bort ubehagelige krav fra foreldre. Inntil virkeligheten møter dem i form av et tøft internasjonalt arbeidsmarked som råder i Europa, og som vil komme med arbeidsledighet til Norge også. Vil ungdommene som unge voksne klandre tidligere lærere og foreldre når de ikke lenger kan møte ubehag ved å skifte kanal, eller forsvinne inn på digitale medier, mens de smiler og later som de følger med på hva lærere og foreldre sier? Er popularitetsmålinger av lærere en måte å opprettholde fremstillingen av den nyliberale tid vi lever i som et glansbilde? Målsetninger om sosial utjevning og at elever skal foreta klassereiser, har vi som samfunn i praksis gitt opp.Ved at elever stadig får innfridd nye krav om rettigheter fra Elevorganisasjonen, opprettholder vi illusjonen om at skolen prøver å legge til rette for at alle elever skal kunne lykkes. Enhver er sin egen lykkes smed, og hvis du ikke lykkes med det ene, kan du skifte kanal, skifte ut læreren eller logge deg på et annet sted med nye muligheter. Resultater oppnås også ved innsats, men først og fremst ved å stå på krava for dine rettigheter. Ekstremfrihetstankene som dominerer i all tenkning om norsk skole, gir elever stor frihet og mye makt. Målsetninger om å redusere mobbing, hindre frafall og å utjevne sosiale forskjeller, lar seg ikke kombinere med tilnærmet ubegrenset makt til elevkollektivet. Flertallet av 16-åringer er ikke rasjonelle aktører som selv har best innsyn i hva de bør gjøre. Elevorganisasjonen består av 16-åringer som faktisk er slik. Men det virker ikke som de forstår at ikke alle 16-åringer er som dem. Lektor og forfatter Karl-Eirik Kval skriver om sammenhengen mellom økte elevrettigheter og mange elevers opplevelse av mindre oppmerksomhet på læring i klasserommet i boka Det store skolesviket. Kvals beskrivelser av Elevorganisasjonens kamp mot innføring av 15 prosent-grense for fravær i alle fag på videregående, og mot ordens og oppførselsanmerkninger illustrerer Elevorganisasjonens kamp mot virkemidler lærer trenger for å skape læringsfremmende strukturer for elever som mangler selvdisiplin.Mer makt til elevkollektivet betyr mer makt til de sterkeste elevene. Læreren blir fratatt den makten lærer trenger for å skape rammer for læring, som de som mangler selvdisiplin trenger for å lykkes. De trygge rammene de svake trenger for å lykkes blir forhandlet bort av et elevkollektiv dominert av de sterke elevene, som mangler innsikten til å forstå andre enn sine egne behov. Innføres lederen for Elevorganisasjonens ideer, får man en skole der lærere er redde for elevene og «våpenkappløpet» mellom lærer og elev fortsetter. Med friere rammer opplever de sterke elevene mer mestring enn de andre elevene. De sterke elevenes konkurransefortrinn, selvdisiplinen, får større utslag, jo friere rammene er. De aller svakeste kan ha vanskelig for å forstå at for å lykkes, trenger de noe de ikke får, mer kollektiv struktur. Det elevdemokratiet Elevorganisasjonen praktiserer favoriserer de elevene med selvdisiplin de ofte har fått hjemmefra, fra ressurssterke foreldre. Flinke, selvdrevne elever med stor selvdisiplin blomstrer ved en frihet det store flertallet av elevene ikke er modne til å ivareta. Mer gjennomslag for skolen Elevorganisasjonen ønsker, betyr en skole der ekstrem frihet går på bekostning av utfordringer der de kollektive løsningene trenger stor grad av styring fra lærer. Kampen mot frafall i videregående, mot mobbing og for sosial utjevning blir vanskeligere dersom lærers innflytelse i klasserommet blir redusert til fordel for klasserom styrt av de flinke elitene.Det er blitt sagt: «It takes a village to raise a child» – forstått som: Alle har et ansvar for å ta vare på et barn. Politikerne må bli seg bevisst at ikke alle gode hensikter lar seg forene. Alle kan ikke sitte med hver sin fjernkontroll, og zappe seg vekk fra alt de opplever som ubehagelig.
Lederen for Elevorganisasjonen ønsker nå at elevene skal få rett til å sparke lærere de ikke er fornøyd med. Skal politikere oppnå målsetninger om å redusere mobbing i skolen, utjevne sosiale forskjeller og hindre frafall, må de bli mer skeptiske til Elevorganisasjonen.