Filmanmeldelse «Tunnelen»: Helter på vidda
ACTIONDRAMA/KATASTROFEFILM «Tunnelen» Norge. 12 år. Regi: Pål Øie. Med: Thorbjørn Harr, Ylva Fuglerud, Ingvild Holthe Bygdnes, Lisa Carlehed, Mikkel Bratt Silset m.fl. «Tunnelen» holder seg stramt til regelboken for actiondramaer, avdeling «katastrofefilm» (se også «Bølgen», 2015 og «Skjelvet», 2018). Om det kan det ikke være noen tvil. Typene vi møter, er velbrukte inntil det parodiske. Stein (Harr), som jobber i veivesenet, og datteren Elise (Fuglerud) har mistet sin kone og sin mor, og sistnevnte er foreløpig ikke overbegeistret for fars nye kjæreste, den sympatiske Ingrid (Carlehed). Hjelpemannskapene vi treffer senere, er av to skoler: Regelrytterne, de som ønsker å følge beredskapsplanene og rutinene til siste bokstav, og de rebelske, de som ivrer for å la regler være regler, og gjøre noe radikalt nå. Vi stifter bekjentskap med oppofrende mennesker på nødetatene, som ikke kan hjelpe for å ta katastrofen personlig, og enda mer oppofrende sivilister som setter liv og helse i fare for å gjøre det riktige. Vi møter også, i en noe overflødig rolle, klassikeren «dresskledd drittsekk fra Østlandet, helt sikkert Oslo eller Bærum» (Jan Gunnar Røise, som ikke bare kjører Tesla, men også er slem mot sønnen sin). Dramaet et heller ikke originalt. Vinter på fjellet. Kolonnekjøring. En tankbil kjører inn i en syv kilometer lang tunnel. Sjåføren får et illebefinnende, en blå plastpose gjør situasjonen ytterligere prekær – og bang! Rett i veggen. Tunnelen er full av mennesker som skal hjem til jul, en buss på vei til Oslo inkludert. Gjett hvem som sitter på den bussen. Om «Tunnelen» er full av klisjeer, er den også full av fine detaljer. Pål Øie («Villmark», 2013»; «Skjult», 2009) er en den hjemlige filmens mangtsysler, og én av interessene hans synes å være norsk topografi og vær. I «Tunnelen» får han mye ut av kontrastene mellom det klaustrofobiske mørket inne i tunnelen, og det skarpe vinterlyset på utsiden. Så nært, men dog så fjernt. Filmen utspiller seg i en virkelighet der værmeldingen er verdens viktigste program. Ikke minst: «Tunnelen» er spennende. Skikkelig sånn ytterst-på-setet spennende. Oppsettet kan være så standard det bare vil. Du kommer til å bite negler uansett. Kløktig – og dagsaktuelt – var det dessuten å gjøre «Tunnelen» til en hyllest til beredskapsfolk, brannmenn og redningsmannskap. Andrea på alarmsentralen, sindig spilt av Ingvild Holthe Bygdnes, blir en av filmens mest betagende karakterer, et symbol på verdigheten i de livsviktige «vanlige» jobbene i lange, karrige Norge. Harr har hovedrollen, men om sant skal sies ikke all verden å spille på. Han er en staut kar – staut og bekymret – og får brynt seg på litt post-traumatisk stress, á la Tom Hanks i «Captain Phillips» (2013), på oppløpssiden. Men det er ikke skuespillet vi kommer til å huske denne filmen for. Kommer vi til å huske den i det hele tatt? Kanskje ikke fryktelig lenge. «Tunnelen» er trolig for lite egenartet til at den vil ta permanent bolig i erindringen vår (her gjør vi unntak for alle som kjører mye bil over fjellet på vinterstid). Men her og nå, mens man ser den i desember 2019, er det liten tvil om at den er spennende nok. Terningkast fem er litt snilt for en så til de grader formelfundert film. Men det er jo jul.
Nesten plagsomt sjangertro. Men unektelig svært spennende.