Jørns kos med Kim
Jørn Andersen, mannen som en gang var toppscorer i Bundesliga, og med Norges aller tyskeste aksent og lengstlevende hockeysveis, blir altså etter alt å dømme trener for det nordkoreanske fotballandslaget. Det er en like bemerkelsesverdig nyhet som at Morten Harket blir språkprofessor ved prestisjeuniversitetet Harvard. Det siste er naturligvis bare tull. Det burde det første også vært. Nord-Korea er et av verdens mest hensynsløse diktaturer med en labil leder på toppen som blåser i alt som smaker av menneskerettigheter og som liker å minne omverdenen om at det lille landet hans er en atommakt. Å bli en ledende idrettsfigur innunder Kims vinger vitner om en vurderingsevne som ute på en fotballbane ville ført til rødt kort med påfølgende flere kampers karantene. Andersens nordkoreanske eventyr – kanskje grøsser er en bedre metafor – er et enda villere prosjekt enn da Egil Drillo Olsen fikk treneransvaret for Irak i 2008, et av de mest spektakulære kulturkrasjene i moderne tid. Drillo og assistent Otto Ulseth var som to bambier på isen (vel å merke i ørkenen) i møtet med de irakiske spillerne og det øvrige støtteapparatet, og de fikk da også fyken etter noen måneder, helt overraskende, selv om det jo likevel var som forventet. Jeg var så heldig å være flue på veggen da Drillo og Ulseth dro ned til det irakiske landslagets samling i Qatar høsten 2008. Det var en opplevelse utenom det vanlige, og vel så det. I kokvarmen i Doha var Drillo om mulig enda mer fåmælt enn vanlig, mens Ulseth holdt praten i gang med trøndersk jovialitet og omtrentlige betraktninger om utfordringene som lå foran dem. Irak var på dette tidspunktet en krigsherjet og dypt splittet nasjon, både etnisk og religiøst, og laget og spillerne var dypt preget av alvoret. Det var ingen sammensveiset gjeng som viste seg frem for sin nye leder, men Ulseth lot seg ikke affisere av motsetningene: – Når folk fra Øst-Finnmark barker sammen med folk fra Vest-Finnmark, så er det mye nag der også, sa han, uten å overbevise oss om at sammenligningen hadde så mye for seg. Rent fotballmessig manglet det heller ikke på forvirring. Drillos teorier om soneforsvarets velsignelser lot seg ikke helt overføre fra østfoldsk via trøndersk til arabisk. Mannens legendestatus var heller ikke like utbredt på de breddegrader som her oppe mot nord, så respekten var definitivt ikke overveldende fra spillernes side. Flere av dem var mest opptatt av at den nyankomne norske fotballprofessoren var så kortvokst. Det var et teater så underlig at det var som å være i en usammenhengende drøm, men artig læll, som Otto Ulseth ville sagt det. Om det blir artig å følge Jørn Andersens nye virke i Pyongyang er mer tvilsomt. Som Amnestys John Peder Egenæs sier til VG, er det vanskelig å skjønne hvorfor han ønsker å ta på seg en såpass prestisjetung oppgave for den mystiske og politisk labile Kim Jong-un og hans undertrykkende regime. Andersen selv ser nok ikke politisk på dette i det hele tatt, og vurderer nok jobben som en fotball- og kulturutfordring av de aller sjeldneste. Men ved å takke ja til oppdraget, er han med på å legitimere regimet. Det er ugreit, mildt sagt. Jørn Andersen har siden han forlot Norge mer eller mindre for godt på 1990-tallet vært en outsider i den norske fotballfamilien, og selv om han har en brukbar trenerkarriere å vise til i Tyskland, har den vært for nedadgående å regne de siste fem-seks årene. Om «Der Jörn» har noe å tilføre et nordkoreansk landslag uten muligheter til å komme seg til VM i Russland om to år, er noe tiden vil vise, men ingen blir overrasket om den overraskende ettårskontrakten blir nettopp det, en kort gjesteopptreden i det lukkede og lutfattige landet. Den forestående kampen mot Sør-Korea i august kan bli Andersens første, og de villeste ryktene vil ha det til at Kim selv har tenkt å iføre seg landslagsdrakten i sakens anledning. Da spørs det om Kim godtar et nederlag – og treneren får som kjent det meste av ansvaret når det butter på banen. Det kan bli heftig.
At Jørn Andersen blir landslagstrener i Nord-Korea er den underligste nyheten siden Drillo fikk samme jobb i Irak.