Realismens apostel
Det lille rommet på Scandic hotell i Sandvika var godt besøkt onsdag ettermiddag. Lars Lagerbäck kommer omtrent ubemerket inn i rommet, tar plass på podiet, tar en slurk vann – og venter. Han har gjort dette så mange ganger at det nesten er rart han orker. Men Lagerbäck er proff, til fingerspissene. Og, etter min mening, i motsetning til mange andre som sitter på et slikt podium, så prøver svensken å svare skikkelig på alle spørsmål. Nå handler det om Island, nasjonen han selv tok til mesterskap – ved hjelp av å få litt realisme inn i den talentfulle, men akk så «Barcelona-inspirerte» troppen. Han hadde gjort det før, med Sverige. Lars Lagerbäck var sett på som «tråkig» (kjedelig). Men han brydde seg ikke. Ved hjelp av en stor porsjon realisme fikk han Sverige til flere sluttspill enn noen annen svenske hadde klart. Hvis ordet «kjedelig» hefter ved Lars Lagerbäck, da kan jeg fortelle om mange kjedelige typer, som i tillegger drømmende. Det er ikke noe galt i å ha drømmer. Problemet er at for noen så blir det med drømmene. For Lars Lagerbäck har alle drømmene hans slått inn – så langt. Fordi drømmene er basert på realisme. Det er derfor han alltid snakker om «en tydelig stil», vite hvor du kommer fra. For Lars Lagerbäck er realismens apostel: Han tar aldri av, han vet hvor han hører hjemme, og han vet akkurat hva som skal til. Da han tok over det norske A-landslaget for 17 måneder siden, ble han litt betenkt etter den første samlingen. Materialet han hadde til disposisjon var svakere enn han hadde trodd. Så han skjønte tidlig at de beste, norske spillerne egentlig var de yngste. Det var ikke Lagerbäck vant til. Samtidig var det interessant, fordi han da fikk en helt annen utfordring: Gjøre de yngste til fremtidige ledere. Og litt etter litt har de klyvd frem nå, Kristoffer Ajer, Sander Berge – og Martin Ødegaard, alle født i 1998. I tillegg så han at Moi Elyounoussi (23) stadig tok interessante steg, og han hadde internasjonale toppspillere bakerst og fremst, i Rune Almenning Jarstein og Joshua King. Plutselig var sentrallinjen der, og flere av de etablerte har løftet seg med Lagerbäcks klare retningslinjer. Svensken skal være glad det er jobbet godt med de yngre landslagene i Norge over ganske lang tid nå. Det er det han nå nyter godt av, det er disse spillerne han stoler på skal gi Norge et sluttspill igjen. Lars Lagerbäck er det nærmeste vi kommer en garantist for et sluttspill. Vel å merke hvis spillerne følger hans tydelige vei, spiller hans tydelige fotball – rett og slett følger hans realisme helt ut. Lars Lagerbäck har ingen ting imot at gode individualister viser seg fram. Men først må det være realisme, om hvem vi er, hva vi står for – og en erkjennelse av at ikke alle kan «spille fotball som Barcelona».
Det norske A-landslaget har hatt drømmende landslagssjefer – og de mer realistiske. I øyeblikket har Norge den mest realistiske av alle – Lars Lagerbäck.