Kommentar: Den italienske revolusjon
Sett ovenfra Norge er det vanskelig å fatte hvilke faktiske omveltninger som finner sted i Italia akkurat nå. Sett nedenfra Sicilia er det vanskelig å fatte hvilke omveltninger som faktisk finner sted. Liberaliseringen av økonomi og arbeidsliv, som regjeringen vedtok fredag, innebærer så radikale reformer at streikebølgen som har lammet Sicilia en uke nå bare er en forsmak på hva vi har i vente. I går spredte den seg til fastlandet, og parkerte hver eneste drosje i Roma og omegn. I dag ble det aksjonert flere steder, og lastebilblokaden av motorveinettet omfatter nå alle regioner. Men dagen i dag krevde også sitt første dødsoffer da en streikende sjåfør (46) stilte seg foran en trailer som forsøkte å bryte blokaden. I tillegg til å forsinke all trafikk på italienske motorveier (lastebilene sperrer bomstasjonene, slik at bare ett løp i hverretning er åpen), forhindres transport av drivstoff og matvarer. For hver dag som går, må det kastes mat til en verdi av 25 millioner kroner, varer som befinner seg i lastebilene eller i lagre. Smertefull kur Aksjonene, som i utgangspunktet var en punktdemonstrasjon mot høye bensinpriser utenfor oljeraffineriene på Sicilia, har hatt bred folkelig støtte. Samtidig innser stadig flere italienere det akutte behovet for en økonomisk hestekur som virker. Den blir akkurat så smertefull at politikerne kommer til å la Mario Montis teknokrater få gjennomføre reformene. Derfor vil han lykkes, noe markedet nå også tror. Rentene på italienske statsobligasjoner fortsetter å krype nedover.Mytenes Italia Det er en del av den italienske mytologien at dette landet ikke virker. Den kan Italia langt på vei takke seg selv for. Men det gjør ikke nordmenns hovne innstilling til at italienere ikke arbeider mindre skammelig. En nasjon av trygdede, oljesmurte sutrekopper med fredagsfri og terapeuter på blå resept, burde feie for sin egen varmekabelbelagte oppkjørsel før de går løs på folk med doble jobber og oppmøteplikt i helgene. (Puha, godt å få sagt det!) Men. Det er et par men. Bare noen ord om italiensk statsgjeld først: Det er «bare» det at italiensk privatøkonomi er nokså god. I snitt har husholdningene en formue på åtte ganger disponibel inntekt. Det er mer enn i Tyskland og Frankrike. La det være nevnt. Privatgjelden er lav. Andelen statsgjeld til utenlandske kreditorer er mindre enn i andre europeiske land. 60 prosent er lånt til italienere. Her er ingen råtne boliglån, som i USA. Ingen kollaps forventes i boligprisene. Det er i Norge det snakkes om en bristeferdig boble. Godt å få sagt det også. Politikere og kjeltringer Men - og her kommer det - den italienske systemkrise, som ikke må forveksles med eurokrisen, har gjort landet ekstra sårbart for finansuroen i Europa. Brått ble det veldig tydelig at altfor mange sektorer i dette ressursrike landet har vært styrt av inkompetente politikere og kompetente kjeltringer. Korrupsjon, administrativ ukultur og svak evne / manglende vilje til å gjennomføre politiske vedtak, har for eksempel gjort at bare lønnsmottagere betaler pålagt skatt. Italias statsfinanser bæres av lærere, politibetjenter og industriarbeidere. Dette gjør Monti noe med. Det er ikke lenger mulig å kjøre Ferrari firmabil og være nullskattyter. Slike grep er populære. Mindre populært er den generelle avgiftsskjerpelsen og kuttene i offentlige ytelser. At Italia har fått Europas høyeste drivstoffpriser opprører. Ifølge La Sicilia vil literprisen for 95 blyfri passere 20 kroner i mars. Derfor har transportnæringen aksjonert, noe som har medført tomme butikkhyller og stengte bensinstasjoner. Men det som de nærmeste dager og uker kan komme til å velte Italia ut i kaos, er protestene mot Montis avvikling av yrkeslaugenes privilegier - et system som har vedvart siden fascistføreren Benito Mussolinis korporative stat. EUs tidligere kommissær for konkurranse iverksetter unionens direktiver for fri konkurranse i praksis - uten reservasjoner. Han er så konsekvent at selv Berlusconi, som i statsministerstolen var like ideologisk tilpasningsdyktig i sin økonomiske liberalisme som den til enhver tid sittende Frp-leder, måtte spise sine ord. Etableringsfrihet I motsetning til hva det ser ut som, er Italia et gjennomregulert land. Apotek er begrenset til ett pr 4000 innbyggere, og de farmasøyter som innehar slik bevilling, sørger for å holde den i slekten som et annet kongebrev. Dette blokkerer for nykommere, med mindre bevillingen selges til ågerpris på det «åpne» marked. Nå har regjeringen vedtatt etableringsfrihet og fri prisfastsettelse. Alt for å stimulere til vekst (penger i statskassen), og til konkurranse (lavere priser for forbrukerne). Nyetablerere må naturligvis inneha kompetanse og godkjennelse, men alt fra apotekere og advokater til eiere av aviskiosker skal nå selv kunne bestemme hvor man kan sette opp sin virksomhet, hva man skal selge, og til hvilken pris. Samtidig forsvinner laugenes minstelønnssatser, noe som vil berøre bl.a. journalister, bokholdere og embetsmenn som utfører notarius publicus-tjenester - de skal dessuten få konkurranse fra 500 privatpraktiserende sorenskrivere. Et av de mer oppsiktsvekkende frislipp gjelder bensinstasjoner. Her gis driverne lov til å fylle pumpene fra billigste tilbyder; eieren av en Shell-stasjon kan kjøpe drivstoff fra Esso, hvis det er rimeligst. Av Italias 945 lovmakere i parlamentet, er 130 advokater, 90 journalister, 23 bokholdere, 13 arkitekter og fire sorenskrivere. Hvem som er på lag med Italia eller på laug med seg selv, vil snart vise seg.
For 150 år siden ble Italia samlet til ett rike. Nå er det tid for revolusjon.