Venstres farvel til sentrum
MARTE GERHARDSEN, leder i Tankesmien Agenda På NHOs årskonferanse fikk vi møte skaperne av den kjente podcasten «Pod Save America». De jobbet tidligere for Obama, og forsøker nå å skape håp og engasjement for alle som fortviler over Trump og hvordan han etter beste evne forsøker å bryte ned det som finnes av samhold og tillit i det amerikanske samfunnet. Et av spørsmålene var: Hva bør vi passe oss for i Norge, hvordan kan vi forbygge at vi også får en Trump? «Se opp for demagoger» svarte de. «Se opp for folk som snakker om oss og dem, og som gir utsatte grupper skylden for problemene». Selv om Trump er i en egen liga, finnes det i politikere som setter grupper opp mot hverandre i de fleste land. I land etter land ser vi hvordan høyrepopulistiske partier har bidratt til å polarisere den politiske debatten, angripe media og har en retorikk som skaper avstand og mistro framfor å finne løsninger. Den norske versjonen av dette er Fremskrittspartiet. Når Venstre nå går inn i regjering kan det hende de får gjennomslag for noen enkeltsaker. Til det kjedsommelige har Skei Grande og de andre gjentatt at det er sakene som er viktigst. Men er det alltid riktig? Et alternativt syn er at politikk er mer enn gjennomslag for enkeltsaker. Det finnes verdier som er viktigere. Menneskeverd, toleranse og respekt for individet er grunnleggende for å skape et godt demokratisk samfunn. Innenfor et slikt samfunn kan vi være uenige om fordeling av ressurser og hvordan vi best skaper vekst og velstand for alle. Det har høyre- og venstrepartiene kranglet om så lenge vi har hatt liberale demokratier, men enkeltmenneskets frihet og grunnleggende rettigheter ligger fast. Nå ser vi i land etter land at høyrepopulister er på frammarsj, og de har et annet grunnsyn. De høyrepopulistiske partiene er selvsagt ulike, preget av sin nasjonale historie og kontekst, men de har en del fellestrekk. Høsten 2016 presenterte forskere fra 28 europeiske land et stort prosjekt der de sammenlignet høyrepopulister i ulike land. Felles for alle er at de hevder at de er de sanne representantene for det egentlige folket. «Folket» er for populistene et ekskluderende begrep der ikke alle er med. Videre definerer de «eliten» som en gruppe som ikke vil «folket» vel. Og sist, men ikke minst: De definerer ut-grupper som ødelegger for «folket». Dette kan være innvandrere, romfolk, muslimer, homofile eller andre. I de fleste tilfeller er det høyrepartier som gir høyrepopulistene tilgang til makt. Enten ved at de går i regjering sammen, som i Finland og Norge, eller ved at høyrepartiene bygger sitt parlamentariske flertall på dem, slik vi nå ser i Danmark. Den forrige lederen for Sveriges høyreparti Moderaterna ønsket å samarbeide med Sverigedemokratene for å få en høyreregjering. Den nyvalgte lederen har så langt avvist dette, men har åpnet for lokalt samarbeid. Sverigedemokratene har røtter i den nynazistiske bevegelsen, og en lang rekke av deres politikere kommer til stadighet med klart rasistiske uttalelser. Fremskrittspartiet tar tydelig avstand fra Sverigedemokratene, men høyrepopulistenes framgang i andre land gjør det stadig tydeligere hvor mange i Frp henter politisk inspirasjon. Et særtrekk ved høyrepopulismen er den sterke mistilliten de fremmer mot eliten. I Norge, der Frp sitter i regjering kan ikke «den politiske eliten» være skyteskive, i stedet går man løs på de kritiske mediene. Slik opprettholder populister forestillingen om at de som folkets representanter er undertrykte og i opposisjon mot mektige krefter. Eksemplene er mange. Frps innvandringspolitiske talsmann Mazyar Keshvari hevdet nylig at tradisjonelle medier er de største produsentene av såkalte «fake news», helt uten rot i virkeligheten. Tidligere justisminister Anders Anundsen brant aviser han ikke likte, og avtroppende justisminister Per-Willy Amundsen vil boikotte NordNorges største avis. Justispolitisk talsmann Jan Arild Ellingsens støtte til borgerverngruppa Soldiers of Odin (med bånd til nynazistiske miljøer) og stortingsrepresentant Ulf Leirstein støtte til Trumps innreiseforbud mot mennesker fra utvalgte muslimske land viser hvilke holdninger Frp har rom for. Det er ganske spesielt at Erna Solberg har overlatt hele politikkutviklingen og gjennomføringen av justis- og innvandringsfeltet til Frp. Dette er kjerneområder for alle høyrepopulistiske partier, og de har så langt vist at de ønsker å holde dette levende som politiske konfliktområder, fremfor å finne gode løsninger for de som kommer og vi som bor her fra før. Det så vi blant annet gjennom håndteringen av flyktningforliket på Stortinget, hvor Frp satte partipolitiske interesser først. Det sees også i de mange symbolske innstrammingstiltakene på innvandringsområdet, som har liten effekt på innvandring, men er skadelig for integreringsarbeidet og skaper unødvendige konflikter. Et eksempel er forslaget om innføring av matkuponger for flyktninger. Dette har man for lengst gått bort fra i de fleste flyktningleire i afrikanske land, nettopp fordi de aller fleste er i stand til å gjøre gode valg for seg og sine, og enkeltpersoners frihet er en verdi som gjelder alle mennesker. Innvandringsminister Listhaugs reise til Afrika for å få på plass returavtaler, med bistand som pressmiddel, viser at også utviklingsfeltet preges av høyrepopulisme. I tillegg tillater statsminister Solberg stilltiende at sentrale tillitsvalgte i Frp med jevne mellomrom har oppsiktsvekkende uttalelser om flyktninger, muslimer og innvandrere. Også media, feminister og andre grupper får gjennomgår. Dette polariserer det politiske ordskiftet, og gjør tilværelsen vanskeligere for mange som ikke har etnisk norsk bakgrunn. Vi vet at slike polariserte debatter styrker populistene. Vi lever i en tid med store spenninger i svært mange land. Den politiske debatten er på vei i en retning som skaper, ikke løser problemer. Det var et historisk feilgrep av Erna Solberg å gi regjeringsmakt til Frp. Venstre blir nå blir med på ferden og gir ytterligere legitimitet til Frp, selv om de gjennom hele valgkampen lovet velgerne sine at det aldri ville skje. Det hviler et stort ansvar på Trine Skei Grandes skuldre.
Venstre tar på seg et stort historisk ansvar når de nå sikrer at Norges mest fremmedfiendtlige og høyrepopulistiske parti får fortsette i regjering.