Før ble nordmenn født med ski på beina - nå kommer de til verden med egen smørebod
Jeg var en brukbar skiløper som barn. Vant Hauan-cupen to år på rad, og et og annet krets- og sonerenn. Pappa elsket langrenn. Det gjorde også jeg, til en viss grad i hvert fall. Det var morsomt helt til Per Erik dukket opp. Jeg hadde state of the art-utstyr. Blålilla Fischer-ski i glassfiber. Med snutebindinger. Han gikk på gamle, vasstrukne treplanker med rustne Kandahar. Likevel ydmyket Per Erik meg gang på gang. Han endte til slutt opp i smøreboden til landslagsstjernene. Meg gikk det dårligere med, jeg ble journalist. Før pleide jeg å trekke frem denne for egen del lite flatterende historien for å fortelle barna mine at det er personen i ski- eller fotballstøvlene som betyr noe. Ikke utstyret. Men i konkurranse med malstrømmen av Instagram- og Snapchat-bilder fra venninner og lagkamerater som forteller dem det motsatte, innser jeg at slaget er tapt. La meg innrømme det først som sist: Jeg er en av disse inkonsekvente foreldrene som lar seg drive fra skanse til skanse. Som føler seg fanget i en forvirrende, galopperende karusell. Som gang på gang går på det eldste trikset i boken: «Men pappa, alle har det»-argumentet. Sønnen min har samme fotballsko som Toni Kroos spilte med i VM-finalen i fjor sommer. Og hockeykølle til 1700 kroner. Helt vanvittig, selvsagt, selv om dette er langt fra det øverste prissjiktet. Men hvem tør ta ordet på foreldremøtet og innrømme at 1000 kroner for et par fotballsko er fryktelig mye penger? Men hvem tør ta ordet på foreldremøtet og innrømme at 1000 kroner for et par fotballsko er fryktelig mye penger? At man ikke har råd til sommerens turnering i Trondheim, Göteborg eller Barcelona. At de andre, mer økonomisk ressurssterke foreldrene bidrar til å opprettholde en spiral som får både små og store til å føle seg ydmyket og ulykkelig. Altfor få. I stedet forblir vi tause og ser skamfulle ned i kaffebegeret. Etterpå rusler vi hjem og tenker: Er det oss det er noe galt med? Selvsagt er det ikke det. Perfeksjons- og utstyrstyranniet i barne- og ungdomsidretten er bare en refleksjon av samfunnsutviklingen for øvrig. Vi har aldri vært rikere, og aldri hatt større gjeld. Nå er huset ferdig oppusset, oppkjørselen brosteinlagt og hytteannekset på plass. Birken og Norseman er unnagjort. Nå er det barnas tur. Til å prestere.
Perfeksjons- og utstyrstyranniet i barne- og ungdomsidretten er bare en refleksjon av samfunnsutviklingen for øvrig.