Sanna Sarromaa slår alarm: – Vi lærere orker ikke mer byråkrati!
SANNA SARROMAA, finne, feminist, forfatter og lektor Bare for at det ikke skal være noen tvil om det viktigste: Jeg elsker elevene mine og jeg elsker fagene mine. Norske ungdommer må være verdens flotteste. De elsker kanskje ikke fagene jeg underviser, norsk og fransk, eller leksene og puggingen – som man ikke kommer utenom i fremmedspråk – like høyt som jeg skulle ønske de gjorde, men de er høflige, reflekterte og veloppdragne. Jeg har ofte tenkt at jeg har lyst til å sende et brev hjem til deres foreldre og takke dem for et godt stykke arbeid. Jeg, en forelder selv, er full av beundring når det gjelder sluttproduktene. Selv om disse to tingene absolutt ikke bør utelukke hverandre, så er det jo bedre å være en høflig ung kvinne som ikke er så stødig i fransk enn å være en kløpper i fransk – og en drittsekk. Jeg elsker også å undervise. Jeg liker ideen om å spre kunnskap. Mine kunnskaper blir deres, og de kan gå ut i verden og gjøre noe nyttig og meningsfylt ut av dem. Problemet med læreryrket er jo ikke elevene, fagene eller undervisningen. Problemet er alt det andre: dokumenteringen, rapporteringen og byråkratiet. Jeg underviser norsk til minoritetsspråklige elever. På høsten måtte jeg i samarbeid med deres norsklærere plassere dem på den europeiske nivåskalaen i språk. Er den ene B1 eller B2, er en annen A2 eller B1? Jeg hadde strengt tatt ikke peiling hvorfor vi måtte gjøre det. Jeg spurte to andre norsklærere med mange tiårs fartstid hvorfor vi egentlig gjorde dette, og hvem i huleste hadde interesse av å vite om han var B1 eller B2. De får jo karakter i norsk, attpåtil flere ulike. Er det ikke nok? Den ene kollegaen min svarte: «Vi må dokumentere at vi dokumenterer, og vi må også dokumentere at vi ikke har noe å dokumentere.» Den andre sa, uten å vite om den ene: «Vi dokumenterer for at mellomlederen skal kunne dokumentere videre at vi har gjort et forsøk på å dokumentere. Hun må stadig dokumentere at vi er blitt pålagt å dokumentere. Mangler det dokumentering, er det likevel et funn som skal dokumenteres. Leverer du ikke dokumentasjon, er det dokumentasjon som kan brukes mot deg.» Ikke lenge siden måtte vi også komme med såkalte midtveisvurderinger. Dette var vurderinger som visstnok ingen skulle se, aller minst elevene, men i tråd med den nye identifiserings- og kartleggingspolitikken mot frafall i videregående opplæring i fylket, skulle det likevel punches midtveiskarakterer inn i systemet i november. Igjen: Vi dokumenterte og vi dokumenterte, selv om disse midtveiskarakterene ikke skulle vises til noen. Jeg har en kollega som puttet en toer på alle elevene sine, bare på fanteri. Siden ingen skulle se på det likevel. Men da hadde han i hvert fall dokumentert. Jeg jobber heldigvis ikke fulltid og er heller ikke kontaktlærer, så mine dokumenteringspålegg er tross alt overkommelige, om ikke alltid helt fornuftige. Jeg observerer kontaktlærernes arbeid og har kommet fram til erkjennelsen at det er en jobb jeg aldri hadde klart. Jeg ser glimt av oppgitthet i deres øyne og lurer på om byråkratiet med sine krav har tatt gnisten av læreryrket. Disse kontaktlærere er som orienteringsløpere. De løper rundt, svette og heseblesende, fra post til post. De virker aldri å være i mål. De har hele tiden frister på dokumentering og rapportering. Min sidemann på jobben er kontaktlærer. Hun er på jobb klokka syv om morgenen og er den siste som drar derfra. Noen ganger lurer jeg på om hun sover der også. Hun er ung, så hun husker ikke en annen tid. Men vil hun holde ut? Og fy søren, så synd om slike dyktige lærere som henne ikke holder ut, fordi de blir nedgravd i byråkratiet. Elev- og lærerrollen har endret seg fundamentalt. Elevene har etter hvert fått så mange rettigheter at man må passe på at alt går riktig for seg. Det skal sendes varsel her og varsel der, og alt skal rapporteres og dokumenteres slik at det ikke er noe smutthull. Mange elever har en diagnose og krav på særbehandling som igjen krever en annen type oppfølging og rapportering. «Jeg føler at jeg er konstant på flukt fra noe», sa en lærer. «Det glipper hele tiden», sa en annen en. «Det er så vanvittig mye å huske på.» Den berømte paragrafen 9a i opplæringsloven har også brakt med seg en ny type rapportering. Vi skulle helst dokumentert de uformelle samtalene med elevene også – i tilfelle det blir en mobbe- og læringsmiljøsak og vi blir klaget inn til fylkesmannen. Da er det godt å ha sitt på det tørre: Se, se, alt dette har vi gjort, alle disse trivelige samtalene vi har hatt med eleven på gangen. Så flinke vi er! Alle forstår hvor idiotisk dette er, men paragraf 9a – elevens rett til å føle seg subjektivt krenket – er så kraftfull. Det er elevens individuelle og subjektive opplevelse av skolemiljøet som er premissleverandøren. Føler man seg mobbet, så er man de facto mobbet. Stakkars lærere! Mange av de eldre lærerne savner tidligere tider. I går på klasselærerråd mimret de over tiden da de var klassestyrere og åndsarbeidere. De kunne lade batterier, forberede seg og gå inn i klasserommet med iver og motivasjon. De gamle, gode kollegasamtalene er nå blitt iscenesatte møter, og møtene i faglagene må referatføres og dokumenteres med kopi til lederen. Det er aldri nok tid til faglig fordypning. Jeg har det bra, jeg som bare har en halv stilling, men jeg lurer på hvor lenge dette systemet bærer. Kanskje man skulle skilt disse oppgavene slik at alle klasser fikk en kontaktpleier istedenfor en kontaktlærer? Da kunne pleieren ta seg av lappene, varslene, referatene og diagnosene – og lærerne kunne fremdeles være lærere, opptatt av fagene sine og læring hos elevene? Hvem vet, da hadde man kanskje fortsatt fått rekruttert ordentlig dyktige folk til læreryrket?
Problemet med læreryrket er ikke elevene, fagene eller undervisningen, men alt det andre: Dokumenteringen, rapporteringen og byråkratiet.