Konsertanmeldelse: David Guetta
KONSERT: David Guetta STED: Findings, Bislett Stadion PUBLIKUM: 14 000 AKTUELT ALBUM: «Listen» (2014) Bergen ankom tidligere enn forventet. Klokken er seks og det høljer ned over Bislett Stadion. Noen søker ly, mens de mest hardbarkede er mer opptatt av bassen som slår ringer i sølepyttene. DJ-en på hovedscenen sørger for både en fuktig og heftig fest. Nei, det er ikke Kygo. Det er heller ikke David Guetta. Det er den nederlandske DJ-en Oliver Helden, kjent som en av bakmennene bak de boblende droppene som har blitt fast inventar i nesten all EDM de siste årene. Men han viser seg også som en behersket festdirigent, selv midt på lyse dagen. Keitete remikser av ABBA og Macklemore, side om side med klassiske kutt som Scott Grooves/Parliament/Daft Punk-monsteret «Mothership Reconnection», Wildchild/Fatboy Slim-sporet «Renegade Master» og den undervurderte one-hit-wonderen «Freed From Desire» av GALA. Kort sagt, leverer han et sett lesset av overskudd, som legger lista høyt for en langt mer kjent nestemann. Les også: David Guetta hyller Nico & Vinz Det siste tiåret har franskmann og DJ-veteran David Guetta vært en av verdens mest populære pop-produsenter. Hans skamløse og nesten patologiske fiksering av stadion-dance og ferdigtygget pop, sammen med hans lite elegante stjeling (med manglende kreditering) har gjort ham til både en av de mest elskede og hatede figurene i EDM-verden. Cirka kvart på åtte står det «DAVID GUETTA» med en smått narsissistisk størrelse på bokstavene over skjermen. Det byttes ut med bilder av en klappende, langhåret 48-åring - synlig klar for stekefest. Og glem oppbygging. Han kjører hardt og rett på fra han går opp til bordet. Guetta skriker «Are you ready?» med nesten erketysk stivhet og smeller på med «Arcade» av Dimitri Vegas, som nesten øyeblikkelig byttes ut med den puslete synthen fra Alice Deejays «Better Off Alone». Det viser seg å være den mer syrete varianten, «Better Off Play Hard» av DJ Ko. Og slik fortsetter det i det som virker som en evighet, men egentlig bare er den første halvtimen. En enorm mengde låter, både fete og fæle, skvises inn gjennom en trakt, som for anledningen spilles av Guettas mikser. Settet er en halvpart EDM, en halvpart MUK. Noen av de gode smakene er der et sted, men helheten er en tykk pasta av fyllmaterie. En grovere variant av New Orders «Confusion», altså enda grovere enn den ugjenkjennelige remiksen som ble brukt i blodbadsekvsenen i vampyrfilmen «Blade», får litt selskap. Guetta legger vokalen til Justin Timberlake fra «Can’t Stop The Feeling» over den. Ja, virkelig. Den nye amerikanske nasjonalsangen om Trump vinner valget, tidligere kjent som «Seven Nation Army»-riffet, dukker selvsagt opp og fremkaller brekninger etter tunge takter fra Kronic & Krunks «Hey Ho». Nancy Sintras «Bang Bang» går over i Guetta og Skylar Greys cover av den samme låta, i avstumpet form, heldigvis. Det er faktisk ikke før 40 minutter inn i settet at han lar en låt leve, dvele og la publikum bygge en større forventning. Det gjør han med Sia-samarbeidet «Titanium», et stort men også overspilt popspor som ikke akkurat kommer som en overraskelse. Les også: Ida Wroldsen slipper låt med stjerne-DJ Guetta har utover dette kun to gir. Dropp og dunk. Han bygger opp til droppet, lar det smelle med tung og frodig kick i noen sekunder og repeterer. Hver låt får sin spilletid på mellom 30 og 70 sekunder. Som en nachspiel-DJ som ikke klarer å bestemme seg. Jeg forventer mer av en kar som har DJ-et siden besteforeldrene til Findings-publikummet var på byen. Både sound og animasjon låner mye fra tyskerne Soulwax/2ManyDJs som dominerte storscene-housen en kort stund for 8 år siden. Men det er det mest typiske ved Guetta: Det minner alltid om noe annet. Men litt av det fine med DJ-ing er jo at man får trekke folk tilbake til deres egne minner, og han har mange fine titler i spillelisten sin som kunne ha fungert til det formålet. Men han forgifter mer enn han fremkaller. Selv Chemical Brothers «Hey Boy Hey Girl» blir maltraktert i dropp-helvetet. En pipete EDM-cover av Charles & Eddies øreorm, «Would I Lie To You», funker dog helt greit. Den største positive overraskelsen kommer i en house-edit av «This Girl», oransje soul og blåserglasert solskinnslåt av Cookin’ on 3 Burners. Og jaggu lar han låta spille i mer enn et halvannet minutt! Avslutningsvis begår Guetta mer enn bare et helligbrøde på én gang. En grusom EDM-mashup med Bob Marleys «Jammin» møter «I Feel Good» av James Brown, og nok en forferdelig bråkete basslinje kommer inn i denne djevelske trekanten. Den følges av «One» av Swedish House Mafia, men heller den enn Guettas egen plagiat av den. Sansen for dramaturgi eller musikalsk oppbygging er totalt fraværende, og det er påfallende at Guetta burde ha stjålet et triks eller to fra sin nederlandske kollega, Oliver Helden, hva angår livlighet og overraskelser. Også må den jo bare komme. Tidenes mest solgte låt digitalt på denne mer og mer skuffende planeten: den enerverende «I Got A Feeling», som her drar den langt bedre «Where Are U Now» av Skrillex, Justin Bieber og Diplo med seg ned i søla i en forferdelig mashup. Skulle tro det var en hevn mot Diplo, som tidligere i år anklaget Guetta for å ha plagiert «Lean On» på EM-låta med Zara Larsson. Men Guetta har stjålet verre før, bare spør Coldplay, Andre Dudek også videre. David Guettas desidert beste single (apropos Dudek) kommer riktig nok ikke. Den saftige basslinjen fra «Dangerous», den eneste påminnelsen om at Guetta faktisk slekter til den franske house-skolen, glimrer med sitt fravær. Han hamrer heller ut «Sexy Bitch» og inn den siste spikeren i kista til dette DJ-settet. SANDEEP SINGH
Det er vanskelig å tro at dette har vært jobben til David Guetta i 30 år.