Arild Bergs farvel: «Han har kjempet flere kamper, både på fotballbanen, kampen mot ME og etter hvert kampen mot rus»
I lyset fra en dårlig nordnorsk sommer ble han onsdag begravet. Arild Bergs tragiske bortgang samlet hele Bodø/Glimts historie i norsk toppfotball. Fra pappa Harald Bergs cupmestre i 1975 – via hans egen generasjon med et nytt NM-gull i 1993 – til dagens suksesslag i eliteserien. De var der alle sammen. – Når vi ser tilbake på livet til Arild så ser vi at han har kjempet flere kamper, både på fotballbanen, kampen mot ME og etter hvert kampen mot rus, sa prest Odd Eidner i minnetalen over 43-åringen på vegne av familien. Kirken ligger ikke mer enn en god langpasning fra Aspmyra. Der Arild Berg så de geniale løsningene og viste et så fint sammensatt talent. Han hadde de beste egenskapene til både faren og de to brødrene Ørjan og Runar. Men han ble spilleren som valgte lokalklubben Gevir fremfor Rosenborg. Karrieren tok endelig slutt da han bare var 26 år. Det kroniske utmattelse-syndromet (ME) tok over livet hans. Arild Berg var alvorlig syk i 12 år. Han besøkte over 100 forskjellige behandlere på tre kontinenter og brukte to millioner kroner i jakten på å bli frisk. Slik var Arild Bergs begravelse: Til slutt møtte han en lege som spurte om han egentlig likte å spille fotball. – Nei, men jeg er så inn i helvete god, svarte Berg ifølge Bodø Nus sak fra 2014. Etter eget utsagn forsvant ME-sykdommen på et tidel da han skjønte at han hadde opplevd for mye stress på kropp og sinn. Etter den tid ble Arild Berg den utadvendte fyren veldig mange i Bodø kommer til å savne. Han hadde både humor og originalitet. Arild Berg gikk «all in» uansett om det handlet om å danse zumba eller å dyrke sin plutselig interesse for minimalisme. – Arild vil huskes som et varmt, reflekterende og omtenksomt menneske. Arild ønsket alle godt, beskrev Glimts daglige leder, Frode Thomassen, ved båren. Men det ble igjen vanskelig for Arild Berg. Han som kunne drible enhver motspiller, driblet ikke alltid selve livet. – De siste årene ble kontrastfylte for ham, poengterte presten i minnetalen. – På den ene siden var det trening, fisking, konkurranseløp, utallige fjellturer, reise og kvalitetstid med sine nærmeste. På den andre siden slet han med rus. Men han reiste seg hver gang. Og ordene fra Nelson Mandela ga ham styrke. «The Great Glory in living lies not in never falling, but in rising everytime we fall». Han greide alltid å reise seg og kom tilbake etter hver nedtur. Arild var en livsglad mann som elsket livet. Men til slutt tok dessverre rusen overhånd. Nå har lyset sluknet. Det er vondt å akseptere for mange. Utenfor kirken sa Jakob Klette – lagkompis med Harald Berg på 70-tallet – at Bodø ikke har sørget mer siden kongen døde for 28 år siden. Berg-familien er det nærmeste nordlandsbyen selv kommer en «kongefamilie». Det er bare tre måneder siden de mistet Terje Nilsen. Den kjente visesangeren var Arild Bergs onkel. I kirken kjælte pianist Jan Gunnar Hoff frem såre, vakre instrumentale versjoner både av Nilsens klassikere «Mjelle» og «Kanskje». Den siste inneholder linjene «At kanskje vi to kunne møtes/Et sted/I fred». Kanskje sitter Terje og Arild der oppe nå. Tar en himmelsk nordlandspils og god en pat om hva livet ble og hva det ikke ble. Kanskje forteller nevøen at det ikke er så farlig at fotballkarrieren aldri ble som forventet. Han hadde jo likevel fått med seg det viktigste med ballen. Som Arild Berg selv sa mens han var blant oss: – Du skal vinne bra mange cupfinaler for å trumfe den gleden du følte med fotball som syvåring ...
Arild Berg ble kanskje aldri den fotballspilleren alle en gang trodde. Men han var et menneske som kommer til å bli husket lenge. En nesten fullsatt Bodø Domkirke fulgte ham ut av tiden. Den har ikke alltid vært enkel.