Da vi lærte oss å bli redde for lastebiler
ARTIKKELEN ER OVER TO ÅR GAMMEL Av MONA GRIVI NORMAN, kommentator i VG Frigjøringsdagen 14. juli i fjor ble feiret på samme vis som franskmenn feirer det meste i livet: Storfamilien samlet, klemmer, kyss, musserende og søtsaker. Og sent på kvelden, mens luften fortsatt holdt 25 grader i Nice, samlet de seg langs stranden for å se på fyrverkeriet. Like før 22.30 kom Mohamed Lahouaiej-Bouhlel kjørende inn på Promenade des Anglais i en diger hvit lastebil. I over to kilometer meide han ned mennesker – kjørte sikksakk nedover veien for å treffe flest mulig. Folk flyktet for livet, de løp, de skrek, de kastet seg inn på kafeer og ned trappene til stranden. Først etter at politiet avfyrte sytten skudd gjennom frontruten stanset bilen. 86 mennesker lå døde igjen på promenaden. Over 400 var skadet. Les også: Grenseløs feighet – et angrep på barn som feirer nasjonaldagDa jeg landet noen timer senere lå de fleste kroppene fortsatt der. Dekket av hvite laken, omringet av tungt bevæpnet politi. Etter det første sjokket var det mye sinne hos franskmennene vi snakket med. Mot terroristen og hans ekstreme meningsfeller. Men ikke minst mot Staten, mot president François Hollande og politiet som nok en gang hadde mislyktes med å beskytte dem. Tunisieren som gjennomførte angrepet, hadde bodd i Frankrike i 11 år. Han visste godt at hele byen var samlet ved stranden denne kvelden.Terrorgruppen IS tok på seg skylden. Til tross for at Bouhlel aldri har kjempet i Syria, Irak eller Libya – og til tross for at han aldri hadde direkte kontakt med IS, hevdet de at deres forskrudde verdensbilde motiverte ham. En terrorist rekruttert uten at terrorgruppen trengte å løfte en finger. Og en terrorist bevæpnet med et våpen han enkelt kunne leie dagene i forveien. I tråd med oppfordringene fra IS-talsmann Abu Muhammad al-Adnani som i 2014 ba potensielle terrorister bruke det de hadde tilgjengelig. Eller al-Qaidas Jemen-forgrening som i 2010 skrev om «The Ultimate Mowing Machine» – den ultimate slåmaskinen – som ikke skulle kutte gress, men kutte ned Allahs fiender. Kommentar: IS' farlige fortellingAngrepet i Nice var ikke første gang et kjøretøy er brukt i massedrap. Vi har sett det i Israel, i Frankrike, i Pakistan. Biler som kjører inn i menneskemengder eller bygninger – etterfulgt av angrep med skytevåpen, granater eller kniv. Men Nice i fjor sommer var første gang vi forsto hvor grusomt dødelig én mann i én lastebil kan være. I året som har gått har vi fått bekreftet frykten. På julemarked i Berlin, i Jerusalem – og i Drottninggatan i Stockholm like før påske. En varelevering der sjåføren lot nøkkelen stå i, slik at lastelemmen fungerte. Vi er blitt mange som kjenner på ubehaget når vi ser en lastebil på tomgang i et tettpakket område. Et tomt førerhus og en åpen dør. Vi er flere som sjekker om gågater er sperret av – og går litt nærmere husveggene når det er mye folk i gatene. Som kjenner på frykten, selv om vi sier til hverandre at terrorister ikke skal få endre vår måte å leve på. Les også: Heltene i NiceDe franske sikkerhetsmyndighetene har hatt en krevende oppgave de siste årene. Store grupper av fremmedkrigere har reist til det lovede kalifatet, ungdom med foreldre fra koloniene har selvradikalisert med youtube-videoer på gutterommet. Det er mange som skal overvåkes – og det går ikke av noen terroralarm når noen leier en varebil eller kjøper en kniv. Men kravet til at staten kan gi oss trygghet er en av de viktigste bærebjelkene i et samfunn. Dét er grunnen til at de fleste synes det er greit at politiet har voldsmonopol – og at ekstremister overvåkes. Kommentar: Frankrikes sikkerhetsbristI Frankrike var sikkerhetsbristen en av hovedårsakene til at Hollandes parti nærmest ble radert ut av nasjonalforsamlingen. De to presidentkandidatene lovte begge at de skulle gi franskmenn tryggheten tilbakei vårens valg. Marine Le Pen ved å stenge grensene, Emmanuel Macron gjennom et åpent og samarbeidende Europa. Macron vant – og fortalte i sommer hvordan han vil gjennomføre sin plan: Et senter for terrorbekjempelse underlagt presidenten, 10.000 flere politifolk – og en ny antiterrorlov (som kritikerne hevder strider mot den samme «friheten, likheten og brorskapet» han vil beskytte). Her kunne jeg trukket linjene tilbake til det Frankrike vi møtte to dager etter angrepet i fjor. Promenade des Anglais var ryddet, blodet var vasket vekk og turister i badetøy fylte igjen strendene. Jeg kunne hyllet det franske «Joie de vivre» og den standhaftige viljen til å vende tilbake til hverdagen. For sannsynligheten er langt, langt større for å bli truffet av en bil ved et uhell, enn av en som bevisst forsøker å kjøre deg ned. Men frykt er ikke rasjonelt, frykt overskygger innimellom det vi egentlig vet om risiko.
Angrepet på den franske nasjonaldagen for ett år siden var en ny taktikk fra dem som hater våre verdier – og det krever en ny taktikk fra dem som skal bekjempe dem.