Håpet om en ny morgen
Sønnen ble torturert til døde. Mor Maria kunne ingenting gjøre, annet enn å være hos ham mens han gjennomlevde sitt helvete på jord. Påskeevangeliet er en lidelseshistorie. Det er en av grunnfortellingene i vår kulturkrets, en mytisk fortelling som har lagt rammene for hvem vi er, og for hvordan vi forstår oss selv. En myte er historien om noe som kanskje ikke skjedde helt slik, men som forteller om slikt som skjer hele tiden. Altså noe dypt sant.Påskedramaet handler om venners svik, om mobbens kollektive ondskap, om tortur og korsfestelse. Om svakhet og feighet – men også om styrke. Elementer fra dette dramaet har gått inn i dagligtalen, som når vi snakker om Judas-penger, om å toe sine hender, eller om offerlam. Historien foregår i en annen tid, et annet sted. Men når den fortsatt står så sterkt i vår bevissthet, også blant de av oss som ikke har et tett forhold til troen, så er det fordi den handler om hvor vanskelig det er å være menneske. Vi kjenner oss igjen i Peter, som så gjerne ville være tro mot sin beste venn, men som sviktet da det virkelig gjaldt. Vi kan håpe at vi ikke ville vært blant dem som ropte «Korsfest, korsfest» fordi alle andre gjorde det. Vi håper at vi heller hadde vært han som tørket pannen til korsbærerne opp Golgata. Men vi vet det ikke. Vi vet ikke om vi ville vært den trofaste, eller den som snudde ryggen til.Gjennom påskefortellingen kjenner vi også styrken til jomfru Maria. Moren som sitter på bakken under korset der sønnen er spikret opp, blodig og tappet for krefter. Moren som blir værende i det vonde fordi hun ikke vil at sønnen skal være alene med smertene. Moren som gjør alt for å lindre og trøste. Som tåler alt, som utholder alt, for barnet sitt. Maria hadde en tung skjebne. Som ungjente fikk hun en sønn utenfor ekteskap, med ukjent far. Vi kan forestille oss skammen, sladderen og blikkene. Sønnen levde et uvanlig liv, og brøt med både regler og folkeskikk. Han ble uglesett i mange miljøer, og til slutt dømt til døden. Mødre over hele verden forsøker i møte med ondskap å beskytte barna sine. Michelangelos statue i Peterskirken i Roma, Pieta, symboliserer dem alle. Pieta er kanskje verdenshistoriens vakreste kunstverk av mor og sønn, Maria og Jesus. I Michelangelos skulptur sitter jomfru Maria med den døde Jesus i fanget, etter at han er hentet ned fra korset. Hun er rak i ryggen, fattet, sorgfull, sterk – men mest av alt; full av kjærlighet. Ansiktet hennes har fred. Hun har fulgt sønnen hele veien frem. Nå er det ikke mer hun kan gjøre.Historien har gitt Maria rollen som Guds mor. Selv visste Maria lite om hvordan verden ville se henne i fremtiden. Hun kunne ikke vite at mødre over hele verden ville søke trøst hos henne, at hun for mange kristne ville bli så ruvende i deres gudstro. Hos katolikkene, vel å merke. Martin Luther, med sitt mørke kvinnesyn, sørget for å rense Maria ut av ligningen gjennom reformasjonen. I hans tro var det bare plass til menn. Det finnes knapt Mariafigurer igjen i norske kirker. Mange feminister i den kristne verden har forsøkt å heise de sterke kvinneskikkelsene i bibelfortellingene. Vi må kunne si at det i beste fall har vært med vekslende hell. Det er ikke kirkens mektige menn som har løftet Maria. Dyrkelsen av henne har vokst frem nedenfra, særlig blant kvinner. I et skjul i slummen på Filipinene, på et husalter i Mexico City; vi finner Maria-symboler på fremtredende plasser i mange hjem.Også vi som ikke har en dyp personlig gudstro, kan finne styrke i fortellingen om Maria. Ikke fordi hun fremstilles som Guds mor, men fordi hun takler motstand med ro og verdighet, fordi hun aldri svikter barnet sitt. Hun vet hva lidelse og sorg er. Likevel mister hun ikke håpet. Her ligger trøsten, og kanskje noe av forklaringen på at hun står så sterkt hos mange helt vanlige mennesker. For påskefortellingen handler også om håp. Kanskje mest av alt om nettopp det. Om forsoning og tilgivelse, disse kraftfulle og vakre ordene som bærer i seg løfter om nye muligheter, om nye sjanser. Ord som bærer i seg håpet om en ny morgen.
Påsken handler ikke bare om sønnen, men også om moren. Jomfru Maria er symbolet på all verdens mødre som er hos barna sine gjennom all ondskap, inn til døden.