Kommentar: Den gode vilje er ikke nok
Frp har rett i at Norge kan hjelpe flest flyktninger hvis vi gjør det i deres egne nærområder. Men nå er disse områdene overfylte. FNs høykommisær har bedt verden om å ta i mot flere flyktninger fra Syria, for å lette presset på nabolandene Jordan og Libanon. Det er rimelig at Norge bidrar her. Frp har så langt sagt bastant nei til å ta i mot flere. Denne helgen er partiet samlet til landsmøte. Ungdomsorganisasjonen, FpU, fremmer her et forslag om at Norge ikke skal ta i mot en eneste flyktning utover dem vi allerede har sagt ja til.Før helgen inviterte statsminister Erna Solberg til et bredt forlik i Stortinget. Flertallet her vil ha opp til 10.000 Syria-flyktninger til Norge. Et forlik må derfor nødvendigvis innebære at Norge sier ja til flere enn i dag. Derfor blir det viktig å se hvordan partiledelsen i FrP håndterer forslaget fra ungdommen. Siv Jensen er helt enig med dem i sak. Hun vet at velgerne hennes er enige. Men hun vet også at hun må ha rom til å forhandle, både internt i regjeringen, og med de to samarbeidspartiene Venstre og KrF. For i denne saken står Frp helt alene. Rett nok argumenterer statsminister Erna Solberg på samme måte som Siv Jensen i spørsmålet om de syriske flyktningene. Men Solberg oppfattes likevel annerledes. I Venstre og KrF vet de at statsministeren aldri har hatt noe i mot mennesker med røtter langt fra Norge. Når Solberg vil gi hjelp der flyktningene er fremfor å ta dem til Norge, er det fordi hun mener det er slik Norge kan hjelpe flest mulig, best mulig. Jonas Gahr Støre sa i Stortinget denne uken at man ikke kan sette de to opp mot hverandre; hjelpe i nærområdene eller ta flere flyktninger til Norge. Her tar han feil. Selvsagt kan man sette dette opp mot hverandre. Politikk handler om å prioritere, om å vurdere ulike tiltak opp mot hverandre og se hvor innsatsen gir best resultater. Nettopp denne avveiingen går til kjernen av den internasjonale flyktningpolitikken. Vi lever i en tid med store folkevandringer. Krisen i Syria er bare en av flere svært alvorlige humanitære katastrofer. Samtidig når informasjon om velstand i rike land ut til hver krok av verden.Millioner av mennesker drømmer om å komme seg vekk for å skape et bedre liv for seg selv og familien. Jeg ville gjort det samme hvis jeg var i deres situasjon. Hvis jeg kunne, ville jeg krysset ørkener og hav, jeg ville løyet og bedratt, alt for å redde barna mine unna fattigdom og sult. Mange av de som kommer i dårlige båter over Middelhavet, er nettopp mennesker som drømmer om et bedre liv. De er ikke forfulgt, de oppfyller ikke de strenge kriteriene for å få asyl eller opphold på annet grunnlag. Flyktninger fra Syria, og forfulgte minoriteter i Midtøsten og mange afrikanske land må få forrang i et Europa der det ikke er plass til alle som ønsker å komme hit. Så hva gjør vi, når tusenvis setter seg i overfylte, dårlige båter over Middelhavet, og er i ferd med å drukne? Det er åpenbart at de må reddes. Samtidig må målet være at de ikke går om bord i disse båtene. Da snakker vi om alt fra å bedre forholdene i landene de kommer fra, til å knuse bakmennene som tjenere millioner av kroner på denne kyniske virksomheten. Og ikke minst - om å gi flyktningene et realistisk bilde av hva som møter dem dersom de drar. Alt for mange får drømmene knust. De har brukt opp familiens sparepenger, og blir sendt hjem igjen, uten håp, og enda fattigere enn da de dro.Dette krever internasjonalt samarbeid. Det er lite norske politikere kan gjøre alene. Men spørsmålet om antall kvoteflyktninger til Norge er det norske politikere som avgjør. Det må de gjøre på en måte folk kan ha tillit til. Det forutsetter en ryddig debatt. Alt for ofte ender slike debatter med gjensidige beskyldninger, der ytterpunktene setter tonen. Fra SV-hold får vi ofte en følelse av at de som er uenige med SV, er slemme. Mens Frp ofte gir inntrykk av at de som er uenige med dem, er naive og dumme. Sannheten er at alle norske partier er enige om at det er grenser for hvor mange som kan komme hit. Det er ikke spørsmål om alt eller ingenting. Spørsmålet er alltid hvor mange, og hvilke kriterier som skal legges til grunn for dem som skal få bli i Norge. Jeg tror det kan bli et bredt forlik i spørsmålet om Syria-flyktningene. Det er større rom for kompromiss enn det umiddelbart ser ut til. En mulighet noen snakker om, er at de kvoteflyktningene Norge allerede har sagt ja til, kan gå inn det totale antallet. Flyktningene kan fordeles over flere år. Det kan legges inn andre typer bistand, som mer medisinsk hjelp i nærområdene, og økte nødhjelpsbevilgninger.Om Frp kan bli med på et mulig kompromiss, får vi signaler om denne helgen. For Siv Jensen kan dette også komme til å handle om Frps fremtid i regjering. Asyl og innvandring er kanskje den aller viktigste saken for partiets velgere. Jensen har ikke mye å gå på her, før hun får sitt eget parti mot seg. Asyl - og flyktningpolitikken kommer til å være en av de vanskelige og viktige sakene i mange år fremover. Det er en fordel om de store partiene er enige om mål og virkemidler. Høyre og Ap har tradisjonelt stått sammen om en streng, human og rettferdig politikk på dette feltet. De har balansert ulike hensyn mot hverandre, og har i all hovedsak hatt støtte hos folk flest. Begge partiene har visst at det ikke er nok å ville det gode. Det må være resultatene som teller. Resultatene for de som er på flukt. For de som kommer hit til landet. Og for de som tar i mot nykommerne.
Hvis Frp blir stående utenfor et nasjonalt kompromiss om de syriske flyktningene, kan hele regjeringen ryke.