En gullgruve i Finnmark
For over 200 år siden ble det funnet en kobberklump i Repparfjorden. Forrige uke ga Næringsdepartementet tommel opp for kobbergruve i Kvalsund i Finnmark . Det har ført til massiv kritikk og rasling med lenker. Næringsminister Torbjørn Røe Isaksen gikk ut på Facebook og spurte «Hva skal vi leve av?» Statsråden er lei av at «næring etter næring angripes». Og han har et poeng. Kvalsund er i ferd med å forsvinne. I fjor ble de 18 færre. Om 20 år vil de tusen innbyggerne ha krympet til sjuhundre. Flest jobber i helse- og omsorg. Konklusjonen på et folkemøte i 2008 var at flertallet i kommunen ville ha gruvedrift. På Finnmarkskysten generelt er folketallet halvert. Folk frykter at bare gamlingene blir igjen. Finnmarkingene, som etter krigen dro nordover på egen hånd og bygget opp avsvidd land, det er klart de ønsker at ungdommene skal få arbeid og bli boende. Som alle andre vil de gjerne se sine barnebarn vokse opp på de stedene de er glade i. Det er vel derfor lokalpolitikere fra både SV og Ap har vært pådrivere, ikke minst ordførere fra begge parti. Kommunestyret gikk enstemmig inn for gruve. Og de har hatt støtte sentralt. - Norske fjorder og hav er veldig dype, så det er god plass, sa Trond Giske da han var næringsminister. Og det hadde han helt rett i. Årsaken til at sjøen er aktuell som dumpingplass for overskuddsmasse, er at vi har store sjøarealer i Norge. Men det er slett ikke enkelt. Sametinget er imot kobbergruven. En historie med overgrep gjør det lett å forstå. I dag trues reindriftssamene ikke bare av gruvedrift, men av vindmøller, kraftkabler og hyttefelt. Likevel, Finnmarkseiendommens direktør Jan Olli har sagt at gruvevirksomheten i sum vil være positiv for det samiske samfunnet. Så har også prosjektet blitt bedre. Det ser ikke ut legge beslag på urørt villmark. Det har vært gruvedrift her før. Og det er begrenset hvor mye landareal som tas. Å dumpe løsmassene i sjøen gjør at man tar mindre areal fra reindriften og det er antakelig mindre naturskadelig. Digre slagghauger har vært det vanlige. Men selv om haugene er turistattraksjoner i Røros, er det lite å trakte etter. Landdeponi har gitt Hydro gigantproblemer i Alunorte i Brasil. I de gamle gruvestedene Folldal og Løkken renner det ut tungmetaller og surt vann fra slagghaugene. Mest kjent i Norge er Titania. De har store problemer med landdeponiet, som ble opprettet etter at Frederic Hauge og venner lenket seg fast i protest mot sjødeponi. Hauge mener fortsatt landeponi er best der på grunn av gyteområder. Men han mener sjødeponi er å foretrekke i Repparfjorden. Det er ikke bare gruvedrift som gir slike diskusjoner. I Oslo vil mange ha sjødeponi for å dumpe overskuddsmassene etter store vei- og baneprosjekter, mens miljøkrefter er i mot. Bærum kommune ser på muligheten for å etablere en friluftsøy utenfor Fornebu for å dumpe massene fra Fornebubanen. Alternativet er å transportere det langt av gårde, noe som heller ikke er miljøvennlig. Et problem med deponering av masse etter veiprosjekter kan være sur avrenning og tungmetaller, avhengig av bergarten. Om vi dumper massene fra kobbergruven i Kvalsund i saltvann, blir ikke surhet noe problem. Men bunnforholdene vil endres og ødelegges. Og finstoffet kan transporteres over lange avstander og skade dyr som puster med gjeller. Etter endt drift vil forholdene stabiliserer seg. Men det tar nok svært mange år. Ekspertene i de ulike fagetatene er ikke enige om konsekvensene for torsk, laks og marint liv. Å argumentere med at Norge må bygge ut gruven for å berge miljøet og verdens tilgang til kobber, den er tynn. De som argumenterer slik, tenker ikke egentlig på miljø. Om ekspertene lander på at naturkonsekvensene blir for alvorlige, bør vi ikke bygge ut gruven. Med den informasjonen vi sitter på i dag, kan det se ut som fordelene er større enn ulempene. Arbeiderpartiets Trygve Bratteli var i sin ungdom avisredaktør i gruvebyen Kirkenes. - Det er ikke alle områder som kan vise nye fjell, sa han da han kom tilbake på besøk. Gruvedrift har formet Finnmark, slik naturressurser har formet hele Norge, fra fisk til tømmer til mineraler til vannkraft, gass og olje. Norsk geografi og kultur ville vært helt annerledes uten bygdesamfunnene og byene som ble skapt rundt fisk, trelast, mineraler og fossekraft Hensynet til fiskeri, jordbruk, reindrift, natur, miljø og nye industri har krasjet sammen. Det grunnleggende spørsmålet er om vi skal bruke ressursene eller la dem ligge. Av og til skal vi la det være. Andre ganger skal det tas opp. Næringsministerens kritikere har rett i at det er enkelt å sitte i Oslo å si ja til dumping av «gift» i fjerne fjorder. Men det er også enkelt å sitte i Oslo å kreve at naturressursene skal bli liggende. I Oslo bor det folk i husan uansett. Det gjør det ikke i Finnmark.
Den planlagte gruven i Repparfjorden er slett ikke uproblematisk. Men folk flest i Finnmark har ventet på arbeidsplassene lenge.