Den store forskjellen på Erna og Jonas
Send ditt innlegg tileller SMS med kodeord sidet til 2200 MARTE GERHARDSEN, leder i tankesmien Agenda De som før har stemt på de to største partiene, Arbeiderpartiet og Høyre, er mest i villrede. Begge partier har hundretusenvis av tidligere velgere på gjerdet, i sofaen eller hvor de nå befinner seg. Til de usikre velgerens forsvar må det sies at det ikke er så lett. De fleste partier er opptatt av fine saker, og de fleste av oss vil selvsagt ha bedre sykehus, god infrastruktur og gode lærere. Når valgkampen blir en tallkonkurranse om hvem som bevilget hvor mye til hva når, er det lett for noen og enhver å falle av. Spesielt ikke når begge sider kontinuerlig hevder at den andre «tar feil». Når enkeltsakenetar plassen i den politiske debatten, mister vi av syne at det faktisk er grunnleggende forskjeller. Det gjelder verdier og hvordan samfunnet fungerer og skal organiseres. Jeg vil trekke fram tre områder der det er betydelige forskjeller mellom de to regjeringsalternativene vi står overfor. Det er velferdens rolle i samfunnet, betydningen av fordeling, og behovet for styring og politikk. For det førsteer det en grunnleggende uenighet i synet på velferd mellom venstre- og høyresiden. Alle vil ha helse, skole og gode velferdstjenester. Men høyresidens utgangspunkt er at vi har velferd i Norge fordi vi er så rike. Det er en slags luksus vi har unnet oss, og som vi må kutte når inntektene blir lavere. Arbeiderpartiet og partiene på venstresiden vil si at det ikke er slik at vi har velferd fordi vi er rike, vi er rike fordi vi har velferd. Vi bygget opp en omfattende velferdsstat i Norge da vi var et mye fattigere land enn nå, lenge før oljepengene. Det gjorde vi fordi det er bra for folk, men også fordi det er smartere – og billigere – å gjøre ting sammen. Dessuten er velferdsstaten avgjørende for at mange skal kunne jobbe. Barnehager og eldreomsorg gjør at veldig mange som ellers ikke hadde hatt muligheten, kan jobbe og bidra. En god fellesskole og gratis høyere utdanning betyr at også de som er født med foreldre som har lite å rutte med kan utvikle og bruke sine talenter. Dette er enormt lønnsomt. Mindre enn tre prosent av framtidens formue ligger i oljefondet, mens hele 75 prosent er vårt arbeid. Få flere kronikker og kommentarer: Følg VG Meninger på Facebook! En annen grunnleggendeskillelinje handler om hvordan vi skal fordele ressursene i samfunnet, en diskusjon som er grunnlaget for dannelsen av så nesten alle politiske partier i verden. I dagens Norge handler det om hvordan vi skal fordele velstand og velferd mellom de rikeste som eier, og lønnsmottakere. Det handler om rettferdighet, men det handler også om hvordan man mener samfunnsøkonomien fungerer. Ernas regjering harsom utgangspunkt at det er de rike i samfunnet som skaper vekst og arbeidsplasser. Dersom vi lar de som eier mye ha sine verdier i fred, vil det bli mer vekst og velstand for alle. Det kalles «trickle down-effekten». Det er en besnærende idé, men virkeligheten har ettertrykkelig bevist at det ikke er slik økonomien fungerer. Det eneste som skjer når de rike blir rikere, er nettopp det: De som har mest fra før, får enda mer. Det blir ikke mere vekst og verdiskaping. Det eneste helt sikkert skjer, er at forskjellene i samfunnet øker. Det har de gjort jevnt og trutt i hele den vestlige verden i tretti år. Ulikhetene har økt i Norge også, selv om de fortsatt er mindre her enn andre steder. I dag har vi nærmere 100 000 fattige barn i Norge. Lønnsveksten blant dem som tjener minst har stått stille i ti år. De som kommer fra minst, blir hengende stadig lenger etter de andre. De som har mest fra før sitter igjen med en stadig større del av verdiskapingen. De siste årene har Ernas regjering kuttet over sju milliarder i formuesskatt og arveavgift, skatteletter som i all hovedsak har kommet de rikeste i samfunnet til gode. Hun har lovt å kutte like mye de neste årene. Hennes argument er at dette skal skape arbeidsplasser og vekst for folk flest. Men både Finansdepartementet og et stort flertall blant Norges beste økonomer er helt samstemte: Dette er lite effektivt. Både OECD, IMF og Verdensbanken advarer sterkt mot økt ulikhet. Fordi ulikhet skaper ustabile samfunn og er dårlig for den økonomiske veksten. Venstresiden og partiene i sentrum har en annen analyse av økonomien. Det er folk i arbeid som skaper vekst og velstand. Skikkelige lønninger for alle, et organisert og trygt arbeidsliv, og rettigheter for alle er bra både for den enkelte og for økonomien. Det gir oss et av verdens mest produktive og teknologiske arbeidsliv. Det gir muligheter for alle, slik at den enkeltes talenter ikke går til spille. Det gir oss tillit. Vi har hatt høyere produktivitetsvekst og høyere sysselsetting enn de aller fleste andre land i verden. Små forskjeller er ikke bare bra for dem som er på bunnen i den økonomiske fordelingen, det er bra for økonomien. Derfor er god og effektiv fordelingspolitikk bra for alle. Les også: Hanne Skartveit – Sender regningen til barna En tredje forskjellhandler om troen på hva markedet kan håndtere alene. Samfunnet vårt står overfor store endringer. Vi må skape nye arbeidsplasser, redusere klimagassutslipp og utvikle og ta i bruk ny teknologi. En tilnærming er at dette tar markedet seg av, bare det finnes kapital og arbeidskraft tilgjengelig. En annen måte er å tenke at slike skift krever tydelig politisk retning og mer forutsigbarhet. Høyresidens historiske rolle har vært å begrense politikken og la markedet styre mer. Slik er det fortsatt. Høy oljepengebrukhar gjort at dagens regjering har sluppet å gjøre vanskelige valg, de har både kuttet skatter og brukt mer. Når oljepengebruken skal ned i årene som kommer, må også prioriteringene bli tydeligere. Da vil det også bli tydeligere at partienes ulike løsninger bunner i ideologiske forskjeller og trekker samfunnet vårt i ulike retninger. I en heseblesendevalgkamp med terningkast og kjappe replikker er det vanskelig å se at det er ideologiske skiller mellom de to regjeringsalternativene for landet vårt. Men forskjellen er der.
Debatt Flere enn 600 000 av oss har ikke bestemt seg, og det er bare få dager igjen til valget. Flere enn 600 000 av oss har ikke bestemt seg, og det er bare få dager igjen til valget.