Kaptein Hugo Larsen: Jeg ba rederiet avlyse seilasen natten til den 7. april 1990
Nå lar «Scandinavian Star»-kapteinen Hugo Larsen seg intervjue om detaljene rundt hvordan han opplevde skrekkdøgnene i 1990 og tiden etterpå. Han har nå levd i Spania i mange år og ikke ønsket å være en del av offentligheten, og han har gitt svært få intervjuer etter fergekatastrofen. I dag tror han ikke at han hadde klart seg uten kona Erna (79). VG møter ekteparets i huset deres i Torrevieja i Spania. - Jeg tenker fremdeles ofte på det. Men jeg prøver å fortrenge det, ellers blir jeg aldri kvitt tankene, sier 79-åringen, som ble selve ansiktet på fergekatastrofen. Les VG-dokumentet:Mysteriet «Scandinavian Star» Han førte skipet ut Oslofjorden med 385 passasjerer og et mannskap på 99. Klokken 02 natt til 7. april 1990 ble det satt fyr på skrot og byggemateriale dypt nede i fergen. 159 mennesker døde. For mange familier i Norge og Danmark handler det om før og etter «Scandinavian Star». Det gjør det også for Hugo Larsen.Oslo politidistrikt går nå, sammen med Økokrim og Kripos, gjennom etterforskningsmaterialet på nytt. I løpet av året blir det trolig avgjort om etterforskningen skal gjenopptas. Larsen er klar på at alt som skjedde på skipet må undersøkes langt bedre enn det er gjort til nå. - Det har vært snakk om forsikringssvindel og eierforhold. Jeg kan ikke forstå at ikke den delen av saken ble grundig etterforsket i 1990. For at rettsstaten Norge skal kunne kalle seg nettopp det, er det viktig for alle oss som er igjen at politiet forsøker å finne ut av dette.- Hva med mistanken om at noen i ditt eget mannskap kan ha stått bak det hele? - Jeg kjente ikke disse godt nok til å si om det var ordentlige folk eller ei, sier han. Larsen er ordknapp, men tydelig, når han beskriver katastrofenatten: - Fælt. Det var kaotisk og fælt, svarer Larsen. - Kunne du gjort noe annerledes?- Det måtte ha vært å gå fra borde i Oslo før avreise. Jeg kunne ha nektet å gå fra kai. Men det hadde ikke betydd noe. De danske rederne hadde en skipper som jobbet for selskapet. De hadde bare satt inn ham. Om jeg hadde nektet å dra, ville det ikke betydd noe, sier Larsen. Med urolige hender, klump i halsen og lav røst forteller han om forsøkene på å stanse reisen. Han ba rederiet vente med å sette skipet i trafikk:Ifølge politiavhøret med rederiets kontorleder i Oslo, ringte Hugo Larsen 24. eller 25. mars og beklaget seg over skipet. Det handlet ikke om sikkerhetsutstyr eller sjødyktighet. Klagen handlet om at skipet var uferdig og ikke egnet seg som passasjerskip fordi det var nedslitt, kahyttene var ikke satt i stand, sanitærforholdene var ikke i orden, og det var mye som måtte gjøres før skipet var egnet til passasjerdrift. Reder Ole B. Hansen avviste blankt kravet fra den påtroppende kapteinen. Han ville ha skipet i trafikk.Fredag 6. april var det, ifølge kontorlederen, booket rundt 400 passasjerer på turen Oslo-Frederikshavn. Det var klargjort kahytter til 250. Man forberedte å sende hjem 150 passasjerer. Igjen sa rederen nei. - Jeg prøvde også å kansellere avgangen den fredagen. Det tok lang tid å få bilene inn i skipet. Jeg var redd vi ikke skulle holde ruten. Derfor var jeg flere ganger innom rutekontoret for å få dem til å avlyse turen, sier Larsen. Han er den eneste i saken som har sonet en ordinær fengselsstraff. Dansk rett dømte ham og de to danskene som skal ha eid og drevet skipet, Henrik Johansen og Ole B. Hansen, til seks måneders såkalt «hæfte».Johansen bodde hjemme, men hadde et soningsopplegg på dagtid. Ole B. Hansen stakk utenlands til straffen var foreldet. Hugo Larsen sonet den danske straffen i Hof fengsel i Vestfold. Den ble etter norsk lov gjort ubetinget og langt strengere enn i dansk rett. Larsen ble dømt for å ha seilt et skip som ikke var i sikkerhetsmessig forsvarlig stand og for ikke å ha sørget for brannøvelse og nødprosedyrer. Han er krystallklar på at han som kaptein aldri ville gått fra kai med et skip som ikke var i forsvarlig stand. - Jeg var heller ikke ansvarshavende da det nye mannskapet kom om bord. Og jeg spurte kapteinen som jeg skulle overta etter, om vi ikke skulle gjennomføre en brannøvelse 2. april. Han svarte at det kunne vente til jeg hadde overtatt kommandoen. Det var planlagt brannøvelse søndagen etter brannen. Så langt kom vi ikke, sier Larsen.- Når gikk det opp for deg hvor alvorlig det var? - Det har vel nesten ikke gått opp for meg ennå. Det var fælt. sier Hugo Larsen. - Angrer du på noe? - Det måtte være at jeg gikk i livbåten. Jeg hørte passasjerer rope på akterdekket og mente at det var fem av dem. Det brant i dieselgeneratoren og flammene sto ut ved skorsteinene på begge sider. Det var umulig å komme forbi, forteller Larsen. Han gikk i den siste livbåten og ga opp skipet klokken 03.20. Men fortsatt var det passasjerer igjen om bord. Dette er han blitt kraftig kritisert for. - Jeg tenkte at noen måtte ro livbåten. En gummibåt fra «Stena Saga» kom mot oss. Den plukket opp passasjerer fra den bakre delen av fergen. Bare to måneder etter brannen mistet Hugo Larsen kona Marit. Hun hadde i lengre tid vært kreftsyk.Noen måneder senere traff han Erna. - Jeg hadde ikke klart meg uten henne, sier Hugo lunt. - Når jeg traff ham så han ut som en sliten gammel mann. Jeg tenkte at han skal jeg få liv i, forklarer Erna Larsen, mens hun holder ektemannen trygt i hånden. Det var tungt å være så nært knyttet til katastrofebrannen. Hjemme i Sandefjord følte de seg velkomne. Andre steder ble det ropt ukvemsord etter Hugo. Noen bare stirret. - I Oslo opplevde vi at en dame ropte morder etter ham på gaten. Det var vondt, sier Erna. Kapteinen fikk seg jobb sommeren etter dødsbrannen. Men da det ble reist sak mot ham, ville rederiet likevel ikke ha ham som kaptein. I praksis fikk han yrkesforbud fem år før pensjonsalder.
En dame ropte morder etter ham på gaten. Hugo Larsen (79) må for alltid leve med den skjebnesvangre natten i Skagerak da 159 mennesker ble borte for alltid.