Står samlet i sorgen
– Mennesker er fortsatt i sjokk. Det har gått to dager, men det er fortsatt ferskt, sier Niki Bhullan (31) og ser ned på blomsterbuketten hun nettopp har lagt ned utenfor kjøpesenteret Olympia-Einkaufszentrum. – Jeg tror ikke disse blomstene vil hjelpe, men kanskje vil det gi de etterlatte og pårørende en følelse av at de ikke er alene. Bakgrunn: Planla skytemassakren i ett år To dager er gått siden den 18 år gamle tysk-iranske Ali David Sonboly tok opp en 9 mm Glock-pistol og skjøt mot menneskene rundt seg. Ni mennesker mistet livet og 35 ble såret, ti av dem alvorlig, før 18-åringen tok sitt eget liv fredag. Men to dager er ikke lang tid. Ikke for innbyggerne i den tyske byen. – For å være ærlig sliter vi alle sammen. Også vi som ikke er direkte berørt av denne tragedien. Vi vil være her. Være en del av det som skjer. For vi føler deres smerte og sorg.Kort tid etter at politiet rykket ut på fredagens angrep, gikk det rykter om flere angrep i München. Det viste seg ikke å stemme, men det var mange som var nervøse rundt om i byen, forteller Andy Heindl (29). – Jeg var på vei til flyplassen da det kom meldinger om skyting flere steder. Jeg ble veldig forvirret, og litt nervøs. Det er en rar følelse du får i kroppen når du hører slikt, og selv er på vei mot en større flyplass, som man jo anser som et utsatt sted når man tenker på skyting og terrorangrep. Skjelte ut drapsmannen: Thomas kastet ølflaske etter Sonboly Politietterforskningen viste etter hvert at dette ikke var et IS-relatert angrep, men heller en forvirret person som ville ta hevn. – Slike hendelser får en virkelig til å innse at angrep kan ramme hvem som helst, og hvor som helst. Angrep som dette er umulig å forberede seg på, og det skremmer meg, sier han. München-skytteren: Fra mobbeoffer til massedrapsmann Ved siden av oss står en gjeng fra en kristent samfunn i München. En person begynner å nynne. De andre nynner etter hvert med. Etter et halvt minutt står 20 mennesker, de synger og gråter. De bytter på å synge og på å gråte, for ordene kommer ikke ut når sorgen setter inn som verst. Det er en kristen melodi de sang, kan de fortelle. «Selv om stormen kommer, er det stille i orkanens øye», var budskapet.En kvinne, som ikke ønsker navnet sitt på trykk, sitter på steintrappa bak en av blomsteransamlingene som vokser langs Hanauer Strausse. Hun har sittet her en stund kan hun fortelle, for det var for «komfortabelt» å sitte hjemme. – Jeg ville ut av mitt trygge hjem. Jeg ville kjenne dette på kroppen. Jeg måtte det for å innse at dette faktisk har skjedd. Jeg kunne ikke bare fortsette livet mitt uten å kjenne det på kroppen. Hun rister på hodet. Uforstående. «Skyting. Midt i München», mumler hun. – På en måte er det veldig spesielt at det skjer i München, men på en annen side er det ikke spesielt i det hele tatt. For det skjer jo hele tiden. Hun forteller at det er en rar atmosfære i byen, spesielt i Mosaach-området hvor angrepet fant sted fredag kveld. Og midt i Hanauer Strausse er stemning til å ta og føle på. Det er ingen tvil om at det er sterke følelser i sving hos folket som søndag minnet de døde med blomster, lys og bønner. – Det er dette det handler om: sterke følelser. Og det handler om å stå samlet i dette. – Livene våre går videre etter dette. De må det. Men for noen familier blir livet aldri det samme. Det går aldri tilbake til normalt – for det vil alltid være noen som mangler.
To dager etter et grusomt angrep som rammet flere ungdommer, er det fortsatt svært anspent stemning i byen, men sammen skal de komme seg gjennom det.