«Norge må bli med til Mars!»
ANN-IREN KITTANG JOST, f orskningssjef ved CIRiS CARINA HELLE BERG, nestleder ved CIRiS og leder for N-USOC ØYVIND MEJDELL JAKOBSEN, seniorforsker ved CIRiS og TIME SCALE Exploitation and Dissemination Manager JENS RØYRVIK, seniorforsker ved Studio Apertura; NTNU Samfunnsforskning TV-bildene av Falcon Heavy-oppskytingen og rakettene som landet mykt etterpå, gjorde sterkt inntrykk på millioner av mennesker. Dette representerer et teknologisk gjennombrudd, og illustrerer at vi er på vei inn i en tid der menneskelig utforsking og utnyttelse av verdensrommet vil få en mer sentral plass i vår felles bevissthet enn på mange år. Planer for bemannede og langvarige ferder til både månen og Mars er underveis og endelig innen rekkevidde. For å gjøre slike storstilte romprogram mulig, trengs mer enn raketter og motorer. De krever vitenskapelig og industriell innsats innen en rekke områder: Materialer må utvikles. Kommunikasjonsteknologi må finpusses. Fabrikker som gjør det mulig å framstille drivstoff til rakettene på Mars, må bli virkelighet. Og ikke minst må astronautene puste og ha noe å spise. Hos oss på CIRiS , ved NTNU Samfunnsforskning i Trondheim, forsker vi på å forstå hvordan planter påvirkes av tyngdekraften ved å utføre forsøk på den internasjonale romstasjonen (ISS), i samarbeid med NASA, ESA og samarbeidspartnere innen romforskning og – industri. Døgnet rundt har vi i disse dager bemanning på vårt kontrollrom der vi overvåker og fjernstyrer et minidrivhus på romstasjonen. Her oppnår vi en grunnleggende forståelse av hvordan planter oppfatter gravitasjon, lys og andre miljøfaktorer som påvirker veksten. Denne forskningen bidrar til at vi i fremtiden kan forbedre våre matplanter og vår måte å dyrke dem på. CIRiS koordinerer også EU-prosjektet TIME SCALE hvor målet er ny kunnskap og teknologi for fremtidens livsstøttesystemer for astronauter. Planter vil ha en sentral rolle for å sikre astronautene mat, oksygen og rent vann. Her er overføringsverdien til bærekraftig matproduksjon på jorda åpenbar. Lange romferder setter svært høye krav til ressursutnyttelse. All produksjon må være lukket for å kunne resirkulere f.eks. vann og næringsstoffer. Avfall eller biprodukter fra én produksjon blir ressurser i en annen produksjon, for i rommet er man avhengig av å kunne bruke mest mulig, og kaste minst mulig. Slike produksjonssystemer stiller høyere krav til overvåkning og prosesskontroll enn det som er vanlig, og dermed ny kunnskap og teknologi til nytte også på jorda. I Norge kan dette for eksempel bidra til at vi kan utnytte mer av nitrogen- og fosfor-overskuddet fra den landbaserte smoltproduksjonen, til dyrking av mat i landbruket. Dette er forskning som utnytter mulighetene som romstasjonens uvanlige omgivelser gir, og resultatene vil kunne ha helt avgjørende betydning på sikt. For det første kan forskning på liv og biologi utenfor vår egen klode reise – og bidra til å besvare – helt grunnleggende spørsmål om både liv og gravitasjon. Og for det andre har et gjennombrudd som for eksempel på sikt gjør det mulig å dyrke mat under romferder eller på Mars, ikke bare betydning for romfarten, men for hele verden. Sagt på en annen måte: Greier en å dyrke mat på en annen planet, har man dramatisk forbedret forutsetningene for å kunne dyrke mat også hvor som helst på jorda – fra polare strøk til et nedlagt industrilokale i en storby. En slik bredde gjelder det meste av forskning og vitenskap innen romfart. Mulighetene for å utnytte gjennombrudd innen romfarten til annen teknologi, næringsvirksomhet og industri, er store. Flere norske forskningsinstitusjoner har gjennom romstasjonsprogrammet dratt nytte av utenlandsk kompetanse og bygd opp viktige, konkurransedyktige norske miljøer. Denne delen av romfarten får begrenset oppmerksomhet fra norsk side. Det er synd, for selv om de umiddelbare nytteeffektene av ubemannet romfart – som satellitteknologi og overvåkning – er mer synlige og åpenbare for Norges del, ligger det både store vitenskapelige og industrielle muligheter – også her hjemme – innen den raske internasjonale utviklingen av bemannet romfart. Derfor må den innvarslede nye nasjonale romstrategien ha et ambisjonsnivå som gjenspeiler disse mulighetene. Og derfor er det viktig at Norge avklarer fortsatt deltakelse i denne typen programmer. Nå er store programmer for ekspedisjoner til Månen, og i neste omgang Mars, på trappene, og disse prosjektene vil etter alt å dømme være fundert på den samme typen internasjonalt samarbeid som romstasjonsprogrammet har vært. Slik verden har utviklet seg de siste åra, og med den posisjonen Norge har som et velstående og høyt utviklet industrisamfunn, er det for å være ærlig vanskelig å se for seg at vi kan være tjent med å stille oss på siden og takke nei til deltakelse i nye, internasjonale samarbeidsprosjekter. Med bildene av Falcon Heavy-raketten virker plutselig planene om bemannet, langvarig utforskning og endog kolonisering av Mars som en reell mulighet, og vi håper dette kan åpne øynene for muligheter også for norsk satsning innen romfart. Vi må tørre å ta del i den romvirksomheten som gir avkastning også på sikt. Ikke bare økonomisk avkastning, men i form av ny teknologi med helt andre bruksområder enn romfart. Slik måneprogrammet i sin tid ga oss gjennombrudd innen alt fra material- og helseteknologi til rask utvikling av nye datamaskiner, vil framtidig bemannet romfart ha stor betydning for våre muligheter til å ivareta klimaet, menneskers helse – og tilgangen på mat.
Falcon Heavy-raketten til Space-X varsler en ny vår for bemannet romfart. Norge kan og bør dra fordel av sine forskningsmiljøer og sin industri, for å bli med på ferden til Mars. Første skritt er en ny romfartsstrategi.