Kommentar: Nettopp derfor elsker vi engelsk fotball
Sett med strengt sportslige øyne er det jo egentlig til å le av. Men her i Norge er det større interesse for klassikeren Liverpool-United enn El Clasico i Spania. Det hjelper ikke at Barcelona-Real Madrid handler om det spanske seriemesterskapet og spilles mellom favorittene til å vinne Champions League. Der har ikke England med et eneste lag i kvartfinalen. Også i Europa League er de engelske klubbene feid ut allerede i mars. Everton var siste rest. De tapte torsdag 5-2 i det krigsherjede Ukraina. Men bryr det oss? Langt i fra. Særlig ikke når sola skinner over Anfields fortettede atmosfære en søndag ettermiddag i mars. Og det handler om 4. plassen i Premier League. Vi fikk alt vi ønsket oss: En kamp som dirret av spenning. Personifisert gjennom Steven Gerrard. 34 år og banens klart mest erfarne spiller var ikke i nærheten av å beherske seg da han etter 40 sekunder på banen stemplet Ander Herrera. Like uprofesjonelt som det var spektakulært. – Avgjørelsen var riktig. Jeg har sviktet mine lagkamerater og supportere. Jeg tar fullt ansvar. Jeg har vært med så lenge at jeg ikke skal gjøre noe sånt, mener Steven Gerrard nå etterpå. En angrende synder gjør ikke underholdningsverdien mindre. Scoringene til Juan Mata var like fantastiske kunststykker som pasningene fra Angel Di Maria og Ander Herrera. Det var fenomenalt å se på, men hadde det gått mot noen av de åtte gjenværende klubbene i Champions League? Tvilsomt. Det er heller ikke poenget. Premier League skriver sin egen historie og lever sitt eget liv. Den spanske artisten – av Michael Carrick kalt den lille magikeren – har opplevd tøffe tider og har slettes ikke alltid vartet opp med gårsdagens tryllekunster på Old Trafford. Marerittene har stadig hjemsøkt Old Trafford i hans 13 måneder som ansatt ved Drømmenes Teater. Og Mata er klar at over faren for et personlig sceneskifte – les ny klubb – er til stede. – Dette er veldig viktig for meg, sier han. Kommentaren fortsetter under bildet. Det er England vi har et forhold til. Det var dit vi dro i viking og det fortsatte da både handelen og skipsfarten antok mer siviliserte former. Britene var vår nærmeste allierte under krigen og da den var slutt kom moderniseringen av ungdomskulturen. Stones fra London og Beatles fra Liverpool definerte oss på nytt. Før det i 1969 kom noen grå skygger over svart/hvitt-skjermen hver lørdags ettermiddag. Det er selve tippekampkulturen TV 2 har løftet videre og nå tjener gode penger på. I går sto Phil Thompson, en av heltene fra den gang, klar nede ved Anfield-matta og ga sprakende analyser både i pausen og rett etter kampslutt. Det var, for å si det mildt, levende TV. Egentlig er Premier League den siste rest av det britiske imperiet. For det er mange flere enn oss i Norge som har et etablert og evig forhold til England. Det er 107.000 aktive medlemmer i norske supporterklubber for engelske lag. Det er omtrent like mange som det er registrerte medlemmer i Norges Håndballforbund. Selvsagt handler også Premier Leagues suksess om enormt dyktige selgere av produktet. Den engelske fotballen er interessant verden over og poenget beskrives best av at bunnlaget Leicester styrer mot medieinntekter på 700 millioner kroner denne sesongen. Bayern München får 200 millioner. Og neste sesong blir forskjellen enda større. Jeg kjenner at det gjør meg kvalm. Men gjør det meg så syk at jeg ikke kan glede meg stort over å se Liverpool-Manchester United? Langt ifra.
To fantastiske mål. En enda mer spektakulær utvisning. En kamp med alle de følelsene du kan ønske deg. Gårsdagens Anfield-batalje er selve definisjonen på hvorfor vi elsker engelsk fotball. Fortsatt. Anfield-batalje er selve definisjonen på hvorfor vi elsker engelsk fotball. Fortsatt.