Langrennssportens redning finnes utenlands
Ingen er tjent med at det norske profesjonaliseringslokomotivet raser gjennom løypene i ensom majestet, mens nasjonalidretten vår blir mindre og mindre viktig for andre nasjoner. Skal en idrett som langrenn være liv laga i et lengre tidsperspektiv, kan det ikke være en ren nordisk greie, med en og annen internasjonal slenger. Derfor er en av de aller viktigste satsingene Norges Skiforbund holder på med, faktisk noe ganske annet enn jobben som legges ned for å vinne flest mulig gullmedaljer i PyeongChang til vinteren. Den handler om å innse behovet for å få flere med i familien, og å benytte posisjonen som storebror til å dele kompetanse. Her gjør norsk langrenn mye positivt: I sommer var talenter fra Østerrike, Tsjekkia, Estland, Italia, Sør-Korea, Litauen, Slovenia, USA og Storbritannia invitert til Norge på samling, og det finnes mange eksempler på at norske og utenlandske utøvere trener sammen. Dessuten er et større prosjekt er i gang for å vekke ski-interessen i verdens mest folkerike land, der norsk trenerkunnskap skal få Kina opp og stå innen tradisjonelle nordiske grener. Det er relevant på halvkort sikt, inn mot de olympiske leker i Beijing i 2022, men minst like viktig i det skikkelig lange løpet. Dette er bare noen eksempler på hvordan det må tenkes, og det i enda større grad enn i dag, for å berge en sport som opplever trusler fra mange hold. For den anerkjente gravejournalisten Lars Backe Madsen har selvsagt helt rett når han problematiserer hvor lenge det kan være aktuelt å ha så mange OL-gull å dele ut i en så liten idrett, dersom det ikke lykkes med å utvide interessen i flere land. Under lanseringen av boken «Gullracet. Makt, medaljer og mysterier i norsk langrenn», som tar for seg norsk langrenns fascinerende reise fra fiaskoen i Calgary til dagens hegemoni, fremstod ikke forfatteren spesielt optimistisk for fremtiden, i en tid der snømangel, sentralisering og sviktende interesse i store nasjoner vitterlig gir grunn til bekymring. En god del av dette er utenfor norsk kontroll – de kan jo ikke akkurat skape naturlig snø i skiforbundets korridorer. Men noe er det mulig å ha innflytelse over, for eksempel hvordan man fremstår utad. Her har skiledelsen – helt berettiget – måttet tåle mye kritikk for arrogansen de utviser i møtet med kritiske spørsmål, og Backe Madsens grundige historietime underbygger hvordan det vokste frem et miljø som sliter med at man rett og slett er blitt litt for høye på seg selv. Men samtidig er det grunn til å rose norsk langrenn for en genuin vilje til å dele metoder og systematikk, med utøvere som opplever en hverdag langt unna smøretrailerens fasiliteter. Langrennssporten trenger nye Stina Nilsson-er fra Sverige og neste generasjon Dario Cologna’er fra Sentral-Europa. Og kanskje aller viktigst; lite hadde vært bedre enn om vi en dag kan feire en gullmedaljør som heter Xi eller Xhang. Mye er usikkert om hvordan det ser ut 10, 20 eller 30 år frem i tid, men én ting er hevet over tvil: Langrenn overlever ikke som internasjonal idrett dersom det i praksis er «NM på ski».
Kommentar Det er en risiko for at norsk langrenn blir en trussel mot seg selv. Heldigvis har skiforbundet innsett faren. Det er en risiko for at norsk langrenn blir en trussel mot seg selv. Heldigvis har skiforbundet innsett faren.