Filmanmeldelse: «Terminator: Dark Fate»: Fremtiden er her igjen
ACTION «Terminator: Dark Fate» USA. 15 år. Regi: Tim Miller. Med: Linda Hamilton, Arnold Schwarzenegger, Mackenzie Davis, Natalie Reyes, Gabriel Luna. Fremtiden er på besøk igjen. Hun heter Grace (Davis) og er et «forsterket» menneske. Hun er kommet for å beskytte en person som skal spille en viktig rolle som leder for motstandskampene noen tiår senere. John Connor da vel, som i de to første «Terminator»-filmene? Faktisk ikke. Connor er, av årsaker som utvilsomt kommer til å ergre enkelte, ikke med i «Terminator: Dark Fate». Det har seg slik at fremtiden har en ny fiende nå: Legion. Derfor trenger den også en ny helt. Det betyr videre at nåtiden har en annen skurk å hanskes med. En ny generasjon terminator, en «Rev-9», i Gabriel Lunas så-godt-som udrepelige, uhyre fleksible skikkelse. «Terminator: Dark Fate» tegner et stort, tjukt kryss over de tre foregående filmene, og tar opp tråden et parogtjue år etter at «Terminator 2: Judgement Day» (1991) endte. Samtidig som den altså fullstendig avlyser fremtiden slik vi ble forespeilet at den skulle utarte seg i den samme filmen. Innviklet? Egentlig ikke. «Terminator: Dark Fate» er en hybrid av «The Terminator» (1984) og «Judgement Day». Den er historien om John Connor én gang til – uten John Connor. Vi får møte både Arnold Schwarzenegger og Linda Hamilton igjen. Sistnevnte er sterkt forbitret her, og anser slett ikke Arnold for å være en alliert, slik hun gjorde i 1991. Sarah Connor anno «Dark Fate» er illusjonsløs, alkoholisert og furet, værbitt. Arnold er på sin side blitt reservepappa på landsbygda, med et uthus proppfullt av våpen. «Dette er Texas», som han sier. Mye bråk, lite innhold Carl, som T-800 modellen nå kaller seg, og Sarah blir engasjert i Grace’ oppdrag på jordkloden, som er å beskytte Dani (Reyes), en ung, meksikansk kvinne som nettopp har mistet hele familien sin. Dani, et helt vanlig menneske, er nøkkelen til en levelig fremtid, og kommer seg sitt store tap bemerkelsesverdig fort. Hun begynner straks å utvise heltemodige tilbøyeligheter. «Terminator: Dark Fate» har terminatorpappaen James Cameron tilbake i produsentstolen. En garanti, skulle man tro, for at filmserien finner tilbake til sine røtter i både science fiction og hardkokt B-film. Og for all del, som actionfilm er dette over middels vellykkede greier. Det er som science fiction «Terminator: Dark Fate» kommer en smule til kort. Simpelthen fordi den utelukkende er et oppkok av (de gode) ideene fra de to første filmene. Men moro? Ja. Det er fint å se Hamilton igjen, enda så sur og tverr hun er nå. Davis er et hardtslående og hardtsparkende tilskudd, og kommer trolig til å bli et betydelig lesbeikon. Schwarzenegger gjør det eneste fornuftige: Han kryster Terminator-karakteren for alt den har av komisk potensial. «Terminator: Dark Fate» er et servicetilbud til fangutter- og jenter, ingen tvil om det. Men den anstrenger seg samtidig hardt for å fremstå som en feministisk film (Cameron var alltid svak for en sterk kvinneskikkelse). Alle heltene her, er kvinner. Bortsett fra Arnold da. Dessuten: Filmens syn på immigrasjonspolitikk, spesifikt situasjonen på grensen mellom Mexico og USA, er mildt progressiv, eller i det minste nokså human. Det kan komme til å irritere reaksjonære kommentarfeltkrigere. Men det har de bare godt av.
Han er tilbake! Det samme er hun (Linda Hamilton) og han andre (James Cameron).