«Tusen måter å ta livet av Lippestad på»
Det har vært uvanlig stor forhåndsinteresse for boken. Boken er allerede solgt til flere land, og det er journalister fra en rekke land til stede på pressekonferansen. Et av kapitlene i boken er viet til hvordan 22. juli-forsvareren følte seg utstøtt for å ha påtatt seg jobben med å forsvare terroristen bak de grufulle handlingene. Han beskriver hvordan det rant inn med forespørsler fra journalister verden over, både i innboksen og på mobilen. Men også mange privatpersoner kastet seg på tastaturet. «De fleste av meldingene deres var fulle av sinne, frustrasjon og trusler. Jeg registrerte at det kunne være tusen måter å ta livet av Lippestad på. Når vi nordmenn blir virkelig sinte på noen, så er det ikke bare hodet som skal rives av. Slik hadde det vært i begynnelsen av Benjamin-saken også», skriver Lippestad.«Det stormet på sosiale medier, og det var storm i de helt nære relasjoner. På kontoret fikk vi vite at en av kollegene var blitt så rasende da han fikk vite at jeg hadde påtatt meg dette advokatoppdraget, at han sporenstreks hadde skrudd ned skiltet sitt og flyttet ut av fellesskapet.» Videre skriver Lippestad: «Da jeg forsøkte å snakke med ham dagen etter, dyttet han meg fysisk unna og ga klar beskjed om at han aldri ville ha noe med meg å gjøre igjen. Jeg mente han måtte ha misforstått. Dette var en kollega, en advokatkollega jeg jobbet sammen med. Men han sto fast på sitt.»Også mange klienter og organisasjoner han hadde hatt oppdrag for i en årrekke var også svært skeptiske, skriver Lippestad. «Jeg kan forstå at de var bekymret for min arbeidskapasitet og muligheten til å bistå dem fremover. Det skulle bare mangle. Men at jeg så å si over natten gikk fra å være deres fortrolige til å bli fullstendig spedalsk, var tungt å bære på toppen av alt det redselsfulle jeg satt og hørte på under avhørene av Breivik,» skriver advokaten. Han skriver videre om hvordan han ble stående utenfor den nasjonale katastrofen og store fellesskapet som bygget seg rundt den, og følelsen av ensomhet dette førte med seg. På vei til kontoret i byen fikk han ofte tilrop som «At du tør å gå gjennom Oslos gater», og at han burde tenke på å holde seg hjemme.For Geir Lippestad og hans forsvarerteam var forholdet til klienten Anders Behring Breivik ekstra utfordrende, og de måtte møte et enormt mediepress fra både inn- og utland. Lippestad skriver hvordan han valgte å møte journalister og andre med det han kaller «verdibasert kommunikasjon». «Jeg tenkte ikke engang på at jeg kanskje burde hatt en rådgiver,» skriver Lippestad. Hans kommunikasjonsstrategi inneholdt fire punkter: At han måtte fokusere på det eneste han kunne kontrollere, altså det som kom ut av hans egen munn; at han måtte tydeliggjøre sin forsvarerrolle og distansere seg fra klientens synspunkter og handlinger; at han må greie å forklare hvorfor klienten har krav på forsvarer, til tross for de uhyrlige handlingene; og at retten til forsvarer er en av bærebjelkene i den norske rettsstaten. På en gul lapp, som skulle følge Lippestad gjennom hele rettssaken, skrev han stikkordene: «Verdikommunikasjon = rettssikkerhet, demokrati» samt tre stikkord om hvordan han skulle opptre: «verdig, rolig, ærlig».Mitt oppe i saken rettssaken skulle han også håndtere en familie med åtte barn, hvorav to funksjonshemmede. I boken hyller han sin kone Signe, som sto ved hans side og holdt styr på parets åtte barn i den svært intense perioden Han beskriver i boken hvordan hans kone Signe ikke alltid støttet han slik han hadde ventet. Et eksempel han trekker fram er da de hadde avtalt at hun skulle følge med på den første store internasjonale pressekonferansen på TV, og fortelle hvordan han klarte seg. Dette var pressekonferansen der Lippestad kom med den berømte uttalelsen «The whole case indicates that he is insane». Kona glemte imidlertid hele pressekonferansen, fordi det hadde vært så mye å gjøre hjemme. «Jeg ble ganske fornærmet akkurat der og da,» skriver Lippestad og skriver senere: «Jeg irriterte meg fremdeles av og til over at hun nærmest unngikk å forholde seg til saken jeg arbeidet med. Men i ettertid ser jeg at nettopp det at hun ikke gikk inn i den, ble selve nøkkelen til at vi greide å gjennomføre et løp som ble veldig slitsomt og krevende - for oss alle.» Som sykepleier hadde kona Signe erfaring med kriser og hadde etablert en sunn rollefordeling, uten at Lippestad var klar over det.
I boken «Det vi kan stå for» forteller Geir Lippestad om hvordan det stormet rundt ham etter at han tok på seg oppdraget med å forsvare Anders Behring Breivik.