Udugelige menn - og dyktige kvinner
Jeg har vært feminist så lenge jeg kan huske. Da jeg gikk i 5. klasse ønsket jeg meg - og fikk - mitt første smykke med et stort kvinnesymbol. Jeg bar det tunge tinnsmykket med stolthet. Første gang Gro Harlem Brundtland ble statsminister, var jeg 15 år. Moren min skiftet etternavn da hun giftet seg, men tok tilbake sitt eget pikenavn som mellomnavn etter få år. Mine tidligste ungdomsår hadde jeg midt i 1970-tallets intense kvinnekamp. I mange år nå har jeg tenkt at vi har kommet langt. Men det blir stadig tydeligere for meg at mye går i feil retning. Det skyldes selvfølgelig ikke at vi det siste året har hatt en blåblå regjering. Det er en alt for enkel analyse. Dette går lenger tilbake og favner videre enn partipolitikk og skillet mellom høyre - og venstresiden. Det handler om kultur, om maktstrukturer, og om kjønnsroller. Blant annet handler det om at kvinner skal være vakre. Det er hverken nytt eller overraskende at jenter måles ut fra utseende. Men man kunne tro at utseende var viktigere for unge kvinner den gangen fremtiden deres hang på å bli «godt» gift. Likevel bruker fortsatt mange unge kvinner uhorvelig mye tid på å se bra ut. Og fortsatt synes det som om vellykkethet i mange miljøer rangeres ut fra utseende - særlig for jentene. Unge jenter synes ofte å være mer opptatt av om de blir likt, enn av om de liker seg selv. Mer opptatt av å bli valgt, enn av selv å velge.Men det handler også om ideologiske skiller. Med jevne mellomrom melder unge kvinner på høyresiden seg i debatten med påstander om at vi ikke lenger trenger en aktiv likestillingspolitikk - det som kalles statsfeminisme. De sier nei til fedrekvote, og vil kvitte seg med regler om kjønnskvotering. De sier at de ønsker å bli rekruttert for det de kan, ikke det de er. Det er tullprat. Ingen gir fra seg makt frivillig. Heller ikke mennene som i årevis befolket norske styrerom. Men det var mange udugelige menn der. De rekrutterte hverandre, gned hverandre på ryggen og sydde sammen hverandres fallskjermer. Det var mye slett styrearbeid - uten at noen hevdet at det skyldtes at det stort sett satt menn i norske styrer. Høyresidens fremste feminist i nyere tid heter Ansgar Gabrielsen. Han har skrevet seg inn i norsk likestillingshistorie med gullskrift. Gabrielsen var møkk lei mannsdominansen i norsk næringsliv. Som Høyres næringsminister fikk han i år 2003 vedtatt loven om at det skal være minst 40 prosent av hvert kjønn i alle norske ASA-styrer. Min påstand er at styrearbeidet i dag er grundigere og proffere enn det var mens Gutteklubben Grei regjerte grunnen alene.Den dårlige nyheten er at det fortsatt er svært få kvinnelige toppledere i de store børsnoterte selskapene. Kvinner i konsernledelsen er ofte plassert i stillinger innen personalbehandling og organisasjon - de «myke» postene. Det er heller ingen automatikk i at selskaper rekrutterer kvinner til lederstillinger nedover i organisasjonene, selv om det sitter mange kvinner i styret. De som argumenterer med at kvinner og menn har like muligheter i dag, og påstår at det ikke trengs politiske tiltak, må forklare meg følgende: Mener de at menn er dyktigere enn kvinner? Hvis ikke, hvordan vil de da forklare at det nesten bare er mannlige toppledere i Norge? Hvordan forklarer de at menn har mest makt, høyest lønn, og størst formue? Hvis de derimot, som meg, mener at både intelligens, klokskap, råskap og arbeidsglede er likelig fordelt mellom kjønnene, så har de et problem. For i så fall har de ingen god forklaring på hvorfor mennene stikker av med det meste av makten, æren og privilegiene.Et spørsmål det er verdt å tenke gjennom, er hvordan en ambisiøs kvinne blir vurdert av sine omgivelser i forhold til en ambisiøs mann. Rundt oss ser vi hele tiden menn som nedprioriterer sin egen familie. Mange toppledere bruker til og med den lille fritiden de har til å trene til Birkebeineren eller andre "manndomsprøver". Men de blir sjelden spurt om skvisen mellom jobb og familie. De barnløse mennene blir ikke spurt om de ønsker seg barn, slik finansminister Siv Jensen til stadighet blir. Kvinner blir møtt med andre forventninger og andre krav - både fra seg selv, og fra storsamfunnet. Unge kvinner som tar et oppgjør med den såkalte statsfeminismen, sier egentlig at politikk ikke virker. De sier at et av verdens eldste og dypeste maktforhold, det mellom menn og kvinner, er noe som kan håndteres av den enkelte, uavhengig av fellesskapet. Men kvinnekamp er ikke hver kvinnes kamp.Gro Harlem Brundtland viste oss det. Hun kjempet seg inn i maktens sentrum - og brøytet deretter vei for kvinner som gruppe. Hun ga kvinner en selvfølgelig plass i politikken. I dag er både statsministeren og finansministeren kvinner. Gro sørget også for en familiepolitikk som ga oss barnehager og permisjonsordninger. Hun er statsfeminismens mor. Jeg er sikker på at mitt liv hadde vært annerledes uten hennes innsats. Hovedtrekkene i familiepolitikken ser ut til å ligge fast. Heldigvis. Men elementer i den blir stadig utfordret. Samtidig ser vi at det ikke er nok å ha en solid familiepolitikk. Kvinnekampen må gå dypt, og favne bredt. Gi oss noen røffe Lego-jenter - og større rom for dyktige kvinner. Det skjer ikke av seg selv. Vi trenger politikk, enkeltmennesker - og kanskje et par nye strømper.
Rosa Lego til jentene - og superhelter til gutta. Få kvinner i topplederjobber. Det snakkes om «flinke piker» og «dyktige menn». Nå er det på tide å finne frem de røde strømpene igjen. igjen.