Den personlige terroristen
«Handlingen virker overlagt», sa Torontos politisjef Mark Saunders etter at 25 år gamle Alek Minassian hadde kjørt ned og drept ti personer i byen på tirsdag i uken som gikk. Men han ville likevel ikke kalle det «en terrorhandling». Det kommer an på hvordan man definerer terror, selvfølgelig. Mange vil mene at når noen med overlegg prøver å drepe og skade så mange uskyldige sivile som mulig, så er det selve definisjonen på terrorisme: Å skape ekstrem frykt ved å utføre redselshandlinger eller ved å true med slike. Som det står i Store Norske Leksikon: «Den som utfører eller truer med å utføre redselshandlinger, er en terrorist». Og for ofrene og deres pårørende er det liten tvil om at dette oppfattes som terror , i ordets opprinnelige betydning. I skrivende stund har vi ikke den fulle oversikten over hvilke hvilke motiver Alek Minassian hadde for massedrapet. At politiet var så raskt ute med å fastslå at det ikke var en terrorhandling, betyr først og fremst at han ikke var radikal islamist eller høyreekstremist. Men hva om han hadde vært separatist, fanatisk dyreverner, abortmotstander eller tilhører andre ytterliggående grupper som tidligere ikke har stått tilbake for å bruke vold i politisk hensikt? Minassians motiver virker mer personlige. Et kvinnehat formet av at han er blitt avvist av kvinner. Men slik det private ble definert som politisk på 1970-tallet, er deler av terroren også i ferd med å bli privat i vår tidsalder. Uansett hvor mye man snevrer inn definisjonen, er en ting sikkert: Alek Minassian er smittet av de store politiske og religiøse terrorbevegelsene som har hjemsøkt vår sivilisasjon de siste tiårene. Man kan godt spekulere i om han ville ha gjennomført et så uhyggelig effektivt massedrap, om han ikke var blitt inspirert av andre, mer politisk motiverte terrorhandlinger. For slik er terrorens dynamikk. Noen terroraksjoner setter en ny standard, forandrer spillereglene og overrumpler det sivile samfunnet i sin brutalitet. Da den palestinske gruppen «Svart September» gikk til aksjon under sommer- OL i München i 1972, sjokkerte de verden ved å ta fredelige, ubeskyttede israelske idrettsutøvere som gisler. 11 av gislene og 5 av terroristene ble drept i et blodbad på Fürstenfeldbuck-flyplassen i skuddveksling med politiet noen dager senere. Aksjonen ble etterfulgt av en strøm flykapringer og gisseltagninger gjennom hele syttitallet. Men München var utgangspunktet. München forandret spillereglene. Da Sayyid-Ruhollah Musavi, bedre kjent som Ayatollah Khomeini, vendte tilbake til hjemlandet Iran i 1978 etter at sjahen var flyktet, satte han nye standarder for terror. Først ved å la studenter i Teheran storme den amerikanske ambassaden og holde diplomater som gissel i over et år, stikk i strid med alle internasjonale regler. Og så, ti år senere, ved å utstede en generell dødsdom mot en britisk forfatter, Salman Rushdie, på grunn av noen setninger i romanen «Sataniske vers». Spillereglene ble forandret på nytt rett etter årtusenskiftet i New York. Den spektakulære aksjonen, bruken av selvmordskaprere, overfallet på en amerikansk by, det enorme antallet sivile liv som gikk tapt, alt innebar en ny æra i terrorismens historie. Terrorgruppen al-Qaida ble til et globalt nettverk med selvdrevne celler i mange land, som satte nye standarder for hva som var «legitime mål» for terrorister. Etter 2013 kom den såkalte Islamske Staten og utvidet det bestialske handlingsrommet med knivangrep, bilangrep og enda «mykere» mål. Dynamikken i denne terrorstrategien har vært at aksjonene skal inspirere og spre seg. Det har de gjort, og ikke bare innenfor sine egen politiske og religiøse ideologi. Den høyreradikale terroristen som tok liv av 77 nordmenn i Regjeringskvartalet og på Utøya 22. juli 2011, hadde studert Al Qaidas-aksjoner og ideologi nøye. Hele sammensuriet hans av et manifest er, i sine klareste øyeblikk, et forsøk på å skape et nasjonalistisk, høyreradikalt «speil» av al-Qaida; en egen martyr-«religion» som skal gjøre «tempelriddere» mer villige til å ofre seg for saken. Uansett hvile mekanismer som satte i gang ønsket om og viljen til å drepe hos Alek Minassian, virker det ganske klart at han hadde lært av bilangrepene til IS i flere storbyer de siste årene. Ting tyder på at det er en form for terror som vesten vi kan komme til å måtte leve med, lenge etter at den voldelige islamismen er beseiret.
De private terroraksjonene er også terror.