Snøret i bånn
For det første, til alle dere som har brukt helgen til å hyperventilere over at VGs Eirik Mosveen spurte Hadia Tajik om hun hadde fått «snøret i bånn» hos daværende journalist i Dagens Næringsliv, Kristian Skard første kvelden de møttes. Jeg vet ikke hva dere tror at «snøret i bånn» betyr (selv om jeg har en anelse). Men la meg, som et tidsvitne fra en ungdomstid i et annet århundre, få fortelle hva det faktisk betydde i en tid før onani og orgasme-saker var en hverdagslig del av nyhetsmenyen på avisenes frontoppslag: «Snøret i bånn» var stadiet som etterfulgte at man hadde noen «på kroken». Det betydde, i disse langt blygere tider, at man var ganske sikker i sin sak: Den personen er jeg virkelig forelsket i. Og, viktigst av alt, han/hun er også forelsket i meg! Jeg håper sånt kan skje fremdeles. At man kan få den fantastiske, totalt overmannende følelsen av en plutselig, stormende, gjengjeldt, forelskelse. Den det er laget så mange sanger, romaner, malerier og dikt om. Jeg opplevde det selv den kvelden jeg traff kona mi, og det er mitt livs ubestridte høydepunkt. Jeg unner alle å oppleve det samme én gang i livet. Så når Mosveen spør Tajik om dette, så er det personlig, nærgående og fullt forstålig at hun ikke vil svare på. Men det har ingen ting med #MeToo eller trakassering å gjøre. Det er et hyggelig, nysgjerrig spørsmål fra en fyr som - tro det eller ei - er en sentimental romantiker bak sitt forsøksvis hardkokte ytre. Og når vi snakker om å få snøret i bånn: Det er liten tvil om at Bahareh Letnes ikke bare har snøre og krok, men kjetting og dregg, solid festet i bunn av sjelen på Per Sandberg. Og vice versa. De to er så overveldet av forelskelse at de gjør en haug med corny ting sammen av typen som virker som en god idé når hjertene står i brann og man ikke bryr seg om hva andre måtte mene. Men som kan virke litt flaut på alle som er så uheldig ikke å vandre rundt i kjærlighetsfeber. Som for eksempel å la magasinet Natt og Dag får regissere en rekke bilder av seg, hvor man villig leker foran kameraet, som om man var John Lennon og Yoko Ono midt i Two Virgins/Bed In-for Peace-perioden: Kleint for George, Paul og Ringo kanskje, men desto mer meningsfullt for turtelduene. På et av disse bildene brenner de et eksemplar av Verdens Gang. La det være sagt med en gang, jeg er motstander av at politikere skal brenne aviser, bøker eller andre kunst og kulturuttrykk. Men pust med magen, folkens - dette er ikke uttrykk for en nazistisk auto-da-fé eller et fascistisk bokbål . Dette er to håpløst forelskede mennesker som er så oppslukt av hverandre at den eneste gangen de enser omgivelsene, er når de oppfatter at noen truer eller stiller spørsmål ved deres kjærlighet. Så la VG brenne som en fakkel for kjærligheten. Det tåler vi godt, i en slik sammenheng.
Får man snøret i bånn hos hverandre, kan allting skje. Bare se på Per og Bahareh.