Carl i utakt
Det ble sagt om landsfaderen Einar Gerhardsen at han bare å trengte å åpne vinduet mot Youngstorget for å være folkemeningen. Da kommentatorene og observatørene skulle forklare Fremskrittspartiets eventyrlige vekst på 1980-tallet skrev en eller annen at Hagen bare trengte å trekke opp persiennen på kontoret om morgenen for å ferske stemningen. Utspillene og manøvrene var dristige, radikale, brutale. De ble hardt kritisert og han ble avskrevet flere ganger enn han stilte til valg. Og han lo stort sett alltid sist og best. Slik er det ikke lenger. Dagens Carl I. Hagen fremstår som en gammel entertainer som har mistet sin «mojo», sin sjarm, sin magi, sitt gehør. Som er blitt totalt tonedøv for sitt publikum og som prøver å tvinge frem applaus ved å fremføre groteske karikaturer og parodier på sine fordums glansnumre. Utspillet hans som ordførerkandidat i kommunevalgkampen for fire år siden, da han mente at det ikke var nødvendig åetterforske så nøye hva som skjedde på Utøya, var den første virkelig store bommerten. Frp ble halvert i hovedstaden og gjorde det drøyt 4 prosentpoeng dårligere enn landsgjennomsnittet for partiet ellers. I helgen hadde Hagen et nytt, merkelig utspill mot forretningsdrivende i hovedstaden som har stilt opp for flyktningene. De som bare «lyser seg i glansen», som Hagen pussig nok formulerte det. Da Carl I. Hagen i sin tid kuppet Fremskrittspartiet var partiet en døende politisk kult, preget av indre stridigheter og uforsonlige personligheter. Hagen bygget en bevegelse, strømlinjeformet organisasjonen og gjorde partiet til et talerør for, om ikke folk flest, så i hvert fall store, stabile velgergrupper. På veien kvittet han seg med all opposisjon, alle løse kanoner, alle som trodde at de kunne kuppe samtalen ved soloutspill. Dagens leder for Frp, Siv Jensen, har lagt seg på en annen linje. Den løseste kanonen, Hagen har i tospann med Christian Tybring Gjedde fått kjøre et sololøp i Oslo med negativt hovedfokus på innvandring og integrering. Det har ikke slått an så langt. Men i stedet for å tilpasse seg resten av orkesteret, fortsetter Hagen med sin sure trompetsolo, fullstendig uten tone eller rytmesans, i et stadig mer desperat håp om at hans gamle mojo skal vende tilbake. Spørsmålet er hvor mye lenger orkesterlederen vil tolerere det. .
Hvordan mistet Carl I. Hagen sin mojo?