Bokanmeldelse: Mariann Aaland: «Det var stille, det snødde»
Roman Kr. 349,- 192 s. Gyldendal En ung kvinne oppdager at faren har tatt livet sitt, hun står utenfor i tjue minus og ser ham henge i trappa. Som følgeseddelen sier, er dette ikke historien om et selvmord, «men om alt det andre». Hun drar hjem til moren, ringer den nye kjæresten som kommer dagen etter. Og huset fylles av alle tantene: «Tantene mine snakka med lave stemmer, og jeg hadde lyst til å gå ned, være sammen med dem. Men jeg var ikke en av dem. Jeg var to streker under tragedien. Den det var aller mest synd på.» Hun er Datteren, den som skal sørge aller mest. Men det kommer ikke tårer der de andre forventer det. Vi følger familien i dagene mot begravelsen, fortalt i førsteperson. Det er en fortelling om mennesker i sorg på ulike måter. Moren gråter, røyker og sover. Kjæresten gjør så godt han kan i møte med hovedpersonens familie. Tantene er inn og ut av huset med snitter og gryteretter. Farmor og farfar som står utenfor fellesskapet i en annen sorg. Sorgen gjør mønstre og forbindelser mellom folk om til åpne sår, og i denne fortellingen er det skildret med et usentimentalt alvor. Inne i denne rasjonaliteten oppstår det en sterk fortelling som ikke er sterk fordi noen er død, men fordi hovedpersonen oppleves så virkelig. Jeg føler at jeg har vært hjemme hos noen som har mistet noen. Språket er musikalsk, men ikke flytende. Det er rørende, men direkte og usentimentalt. Først og fremst tegner det opp hovedpersonen svært tydelig. Det er hun som tar over kisten når kjæresten syns det blir for tungt. Som tenker helt hverdagslige og praktiske tanker omkring døden og sier dem høyt på kjøkkenet så moren må hysje på henne. Denne styrken i språket er ikke tilfeldig, men oppleves som en blanding av et ekstremt godt blikk på omgivelsene og en litterær trygghet som er sjelden å se hos en debutant. MARI NYMOEN NILSEN
Dette er en sjeldent sikker romandebut fra tidligere Granta-debutant om en datter som skal begrave sin far.