Grelle tall om gutteklubben
Paradokset var til å ta og føle på i «Auditorium M6» på Ullevaal stadion torsdag morgen. Fra talerstolen fortalte Kari Fasting om hvor himla mannstung makten i de 54 særforbundene fortsatt er. I salen var kvinneovervekten helt ekstrem. Av bare en håndfull herrer langs stolradene, var en litt beklemt bandypresident. «Jeg er her av dårlig samvittighet», sa Erik Hansen, før han erkjente hvor langt det er igjen til likestilling innen hans idrettsgren. Tilsvarende samvittighet, eller i det hele tatt interesse for problemstillingen, er det all grunn til å etterlyse hos andre mannlige idrettsledere. • Hvorfor prioriterte ikke flere presidenter og generalsekretærer å møte opp? • Hvorfor gjøres det ikke mer for å rette opp en åpenbart uakseptabel skjevhet? Det er grunn til å frykte at konservering av egen posisjon i kompisnettverket er blitt altfor viktig for altfor mange, og derfor stanger kvinnekampen i veggen når det gjelder å få innpass der den reelle makten er plassert. Fasting og hennes kolleger har kartlagt status i samtlige særforbund, samt utviklingen i perioden 2006-2016. Tallene viser at det har vært en viss utvikling i positiv retning, men fortsatt er det skremmende langt igjen til noe som ligner på likestilling. I innledningen var Tom Tvedt, som selv kan skilte med et kjønnsbalansert idrettsstyre og en nyansatt kvinnelig generalsekretær, helt presis da han konstaterte hvor utfordrende situasjonen er på særforbundsnivå. «Det er bare umoderne ikke å ha dette på plass», sa idrettspresidenten i innledningen. Deretter kom gjennomgangen fra undersøkelsen, som det ble gitt en smakebit fra på NIFs ledermøte tidligere i år, og hvor den ene utfordringen etter den andre viser hvor dypt dette problemet stikker: • 76 prosent av generalsekretærene er menn. Blant 13 kvinner i en slik jobb, er det bare to som er ansatt i et stort forbund. • 85 prosent av sportssjefene er menn. • Av 805 ansatte i norsk idrett, er 85 prosent av dem med sportslige oppgaver menn. • I nærmere to av tre særforbund er både presidenten og generalsekretæren, altså de som har de virkelige maktposisjonene, en mann. • Av 507 komiteer i norsk idrett, er det bare 28 prosent som ledes av en kvinne. • Av 229 personer som totalt har 282 internasjonale verv, er kvinneandelen 23 prosent. • Bare 18 prosent av landslagstrenerne er kvinner. Noen endringer har det vært etter at arbeidet ble ferdigstilt, men det store bildet er det samme ennå, og det kanskje aller tristeste er hvor lite som er blitt gjort for å få bukt med problemet. Det store flertallet av særforbundene har ikke gjennomført et eneste tiltak for å få økt kvinneandelen i ledelsen, og de har heller ikke foretatt seg noe å få rekruttert flere kvinnelige trenere. Stort bedre er det ikke at 91 prosent mangler et tallfestet mål i planverket sitt for hvor de vil med likestillingsarbeidet, mens bare en håndfull forbund har satt av egne penger til dette. Nå kan det trekkes frem at skjevheten er enda større i en rekke andre land, men i et norsk idrettssamfunn i 2017, har Tom Tvedt aldeles rett i at noe må gjøres. Tusenkronersspørsmålet er bare «hva», i en så nettverksbasert kultur, der det ikke er så lett å få vippet herrebrigaden vekk fra maktposisjonene. Det som i alle fall er positivt, er at bevisstgjøringen er tiltagende, at det vil bli fulgt opp med ytterligere forskning, og at det finnes krefter som ikke har tenkt å gi seg på at likestilling krever faktisk handling. De siste par årene er det avdekket en rekke svakheter ved kulturen som har rådet i toppen av norsk idrett. Kanskje hadde også åpenheten vært en annen dersom flere kvinner hadde innpass der de viktige beslutningene tas?
Her er idrettsledere invitert til å få fasiten om mannsdominansen i styringen av særforbundene. Nesten bare kvinner gadd å møte opp. ULLEVAAL STADION (VG) Her er idrettsledere invitert til å få fasiten om mannsdominansen i styringen av særforbundene. Nesten bare kvinner gadd å møte opp.