Sri Lanka: Mødrene til de forsvunnede krever rettferdighet
Gabriel Edwin Rosairo, skribent Forsvinningene skjøt fart etter at den norskledede fredstilretteleggingen mellom den tamilske frigjørings-organisasjonen LTTE og staten Sri Lanka slo feil. På et annet kontinent, i den argentinske hovedstaden Buenos Aires, marsjerer kvinner rundt Plaza de Mayo, torget der presidentpalasset ligger. Dette har de gjort i over 40 år. De har samme krav som de tamilske kvinnene. Ifølge en tidligere biskop i området, kan 146 679 tamiler ikke gjøres rede for. I likhet med sine argentinske søstre ser ut til at de tamilske kvinnenes kamp for sine kjære kommer til å fortsette i det uendelige. Kvinnene forteller at livene deres er blitt en sammenhengende tragedie. Et lyspunkt i Argentina er imidlertid et lovforslag utarbeidet av familiemedlemmer til de ansvarlige for folkemordene som går ut på å fordømme og vitne mot sine egne i retten. Dette har både etisk og politisk betydning. Noe slikt kan en vanskelig se for seg i Sri Lanka. Ifølge Amnesty International har Sri Lanka et av verdens høyeste antall forsvinninger siden slutten av 1980-tallet. Bortføringer i Sri Lanka var utbredt og ble gjennomført på de mest avskrekkende og systematiske måter. Hvite varebiler uten kjennetegn bortførte ofrene og kropper med avkuttet hode ble funnet bl.a. langs elveleier. Påståtte massegraver forblir lukket da aktuelle områder fortsatt ligger under militær kontroll. Likevel kommer nyheter om nye funn av massegraver. Barn, kvinner og eldre som klarte å komme seg unna krigssonen ble holdt i såkalte velferdsleirer, noe som mer kan beskrives som konsentrasjonsleirer. Om lag 330 000 av landets egne innbyggere ble umenneskeliggjort og holdt i fangenskap. Alle var tamiler. Leirene var i bruk i over 3 år. Regjeringssoldater hentet unge menn fra leirene. Jenter ble bortført, voldtatt og drept. Verden var vitne til at regjeringen massakrerte egne borgere. Ti år etter krigen er hittil ingen blitt straffeforfulgt eller dømt for krigsforbrytelser. Det er en utbredt oppfatning blant tamiler at det ikke er rom for dialog, demokrati eller rettsikkerhet for tamilene i Sri Lanka. Tamilske kvinner vil ikke lenger holde kjeft. De står oppreist uten frykt og uttaler seg offentlig om urettferdighetene. De har følt statens vold og brutalitet på kroppen. Likevel fortsetter de kampen mot staten. les ogsåMyndighetene er usikre på hvordan de skal undertrykke denne gruppen i frykt for uønsket oppmerksomhet fra inn- og utland. På niårsdagen for krigens slutt ba Amnesty International regjeringen om å gå ut med detaljerte lister og informasjon om personer som overga seg til de væpnede styrker i krigens sluttfase. Presidenten på Sri Lanka, Maithripala Sirisena, lovet at han ville pålegge Nasjonalt Sikkerhetsråd å frigi navnelistene. To år har gått uten at dette har skjedd. Da statsminister Ranil Wickremesinghe i et intervju ble spurt om skjebnen til tusenvis som overga seg eller forsvant, sa han følgende «De er sannsynligvis døde». Pårørende har ikke fått bevis på at det er tilfelle. Det minste en rettstat kan gjøre er å finne ut hvordan de ble drept, eventuelt hvem som drepte dem og hvor de ble gravlagt. les ogsåI en terrorstat kan de som uttaler seg kritisk sette eget liv i fare. Det er imidlertid vanskelig for regjeringen å ignorere tilstedeværelsen til kvinner som vitner om statens lovløshet og brutale handlinger. Som mødre representerer de et mektig moralsk symbol. Mor-barn-relasjonen er for sterk til å gi opp kampen og tilgi overgriperne. Familiemedlemmer og venner til de forsvunnede vet at de ble bortført av lovens håndhevere. De pårørende er blitt immune mot overvåking, trakassering, trussel og vold. Dersom de tier vil de føle seg medskyldige i at de forsvunne ikke blir funnet. Det er en hederlig handling å be verden om hjelp til å finne ut hva som har skjedd med de forsvunne. I sin fortvilelse demonstrerer noen av disse kvinnene med flaggene til EU og USA. Norge bør bryte tausheten og ta opp kvinnenes sak med sine samarbeidspartnere, også med EU og USA.
Mens mange opplever Sri Lanka som et yndet ferieparadis har tamilske kvinner i landet demonstrert i 1000 dager. De krever å få vite hva som har skjedd med barn og ektefeller som de væpnede styrkene tok før, under og etter krigen.