De indignertes hylekor
Send ditt innlegg tileller SMS med kodeord sidet til 2200 JON ROGNLIEN, litteraturkritiker At Jens Stoltenberg skal ha fått en bedre avtale for sitt selvportrett enn det bokbransjens normalkontrakt legger som minstemål, har fått enkelte til å rope opp om usolidarisk framferd fra sosialdemokratenes gallionsfigur. Et kor av indignerte besteselgerforfattere breier seg på radio, på nett og i aviser og ser dette som en alvorlig trussel mot hele det litterære systemet i Norge. Slik er det ikke. Indignasjonen bygger på ønsketenkning om systemets strukturer. At en forfatter som selger mer enn fem tusen bøker får en større del av kaka enn standardavtalen tilsier, skulle da bare mangle. I motsatt fall er det jo bare forlaget – og dets eiere – som tar penga. Angsten blant de indignerte knytter seg til en forventning om at styrket forlagsøkonomi garanterer mangfold. Kanskje det, men bare til en viss grad. VG MENER: – Igjen har en ledende Ap-profil demonstrert hvor liten sammenheng det er mellom liv og lære når det kommer til egen lommebok.La oss ikke glemme at de norske forlagene er privateide, kommersielle foretak som bare bruker marginale summer på ulønnsomme utgivelser – det som altså er den solidaritetsandelen forfatterne beklager seg over at Stoltenberg svikter. Det er få titler i det ulønnsomme segmentet, kanskje stadig færre, og det er slett ikke sikkert at det ville blitt flere av dem dersom Stoltenberg hadde latt Gyldendal få en større del av kaka. Hvorfor insisterer så mange på at forlagene er filantropiske, uegennyttige, velmenende katedraler i akkurat denne saken? I nesten alle andre sammenhenger klager forfattere, oversettere og kritikere over at katedralen mest av alt er en fasade. I en kampanje oversetterne lagde for noen år siden, het det at forlagene hadde redusert sin katedral til et stakkarslig husalter. Det er ikke uvanlig at forventede bestselgere får en brattere royalty-trapp enn standard. Mindre i starten, mer etterhvert. En slik trapp har dermed en større initial-risiko, dvs at forfatteren må «dele» underskuddet dersom boka ikke passerer et visst opplag – noe som i Stoltenbergs situasjon naturligvis ikke var aktuelt. Når det er penger i et åndsverk, bør mest mulig av disse pengene gå til den som er opphavet. Det er dette som er grunnlaget for opphavsrettstanken. Henrik Ibsen var rasende forbanna fordi andre tjente store penger på hans verker ved å utgi piratutgaver. Også utenlandske forlag tok seg til rette og utga oversettelser uten rettigheter. Teatre satte opp stykkene uten å betale. Mange mennesker tjente gode penger på Ibsens innsats. Han kjempet innbitt mot dette, noe som har gitt ham et litt dårlig rykte som grisk, gjerrig og grådig. I realiteten var han en foregangsmann for opphavsrettigheter, noe alle vi som lager noe, skal være glade for.Spørsmålet er altså hvem som skal ha penga, om ikke forfatteren. Tom Egeland er en av dem som har rast over Stoltenbergs manglende solidaritet. Han har selv en royaltysats langt over normalkontrakten for sakprosa, som han mener Stoltenberg burde ha fulgt. Les Tom Egelands kronikk: Gyldendal, Jens og spillereglene Egeland mener også at han kunne fått mye mer, dersom han hadde valgt å ikke være solidarisk med mindre forfattere. Det samme kunne Jo Nesbø fått, sier Egeland. De har valgt å la sitt eget forlag, Aschehoug, få råde over en større del av pengestrømmen de genererer enn de kunne ha gjort. Forfatterstanden, fra kommunisten Jon Michelet til kommersielle som Anne B. Ragde, Unni Lindell og jeg, støtter de ... https://t.co/GlKGFejnt9 — Tom Egeland (@tomegeland)11.10.16, 09:47 La oss da ta utgangspunkt i at det hersker en generell uegennyttig ånd av solidaritet blant forfattere. Denne solidariteten er nok mer sporadisk enn det kan virke som i de polemiske utspillene. For det første gjelder den ikke alle. Medlemmer av forfatterforeningen er bundet av normalkontrakten overfor alle forlag som er med i forleggerforeningen – og vice versa. Er én av partene ikke medlem, er normalkontrakten frivillig. Dette handler om dem som er innafor og dem som er utafor det mange kaller «det litterære kretsløp», med innkjøpsordninger, bonuser og stipendordninger. En Nesbø eller en Egeland innkasserer altså ikke alle sine potensielle millioner – men en del andre bestselgende forfattere gjør det. De melder seg ut av forfatterforeningene for å slippe unna den obligatoriske solidariseringen og hente ut det de kan for jobben de har gjort. Hvorfor nevner ikke Egeland disse kollegene i samme åndedrag som Stoltenberg? Fordi de ikke er «sosialdemokrater» nok? For det andre er royaltysatsene for skjønnlitteratur og sakprosa ulik. Hvorfor er det sånn? Neppe av solidaritetsgrunner. Hver gruppe kjemper for sine, gjerne på bekostning av hverandre. Skjønnlitterære forfattere er ikke akkurat kjent for å jobbe for å heve honorarsatsene for sine kolleger i sakprosaen. Burde de gjøre det? Følg VG Meninger på Instagram ved å klikke her eller legge til @vgmeningerOg hva med de astronomiske utenlandsinntektene enkelte forfattere får? Skal de være unntatt solidaritetsforventningene? Bør ikke også de pengene gå inn i totalregnskapet for utgivelse av mindre salgbare titler? Uansett har denne kampen – lenge før Michelet og Egeland & co kjempet for sine mindre brødre – handlet om å stagge urettmessige profitører. Og det er i dette perspektivet man må forstå Stoltenberg-saken: Her har det vært høy forventning om mye penger, og da skal de ikke havne i det børsnoterte Gyldendal-systemet mer enn nødvendig. Det er en helt fair deal. Pengene kan jo kanskje brukes bedre annetsteds enn i aksjonærenes utbytte. Ingen av oss vet hva Stoltenberg vil bruke dem på. Vi vet ikke engang hvor store beløp det er snakk om. Om han henter hele overskuddet ut til et skatteparadis, kunne det vært en sak å hisse seg opp over. Det er vel likevel mer trolig at han vil bruke dem til noe fornuftig. Skulle det være så galt at han derimot velger bare å smøre seg inn med dyre kremer, er ikke det noe systemet – hverken det litterære eller det politiske – kan eller bør kontrollere.
Debatt Et kor av indignerte besteselgerforfattere breier seg på radio, på nett og i aviser og ser på Jens Stoltenbergs bokavtale som en alvorlig trussel mot hele det litterære systemet i Norge. Slik er det ikke. Et kor av indignerte besteselgerforfattere breier seg på radio, på nett og i aviser og ser på Jens Stoltenbergs bokavtale som en alvorlig trussel mot hele det litterære systemet i Norge. Slik er det ikke.