Filmanmeldelse «Maze Runner: Dødskuren»: En kur for nesten alt
ARTIKKELEN ER OVER ETT ÅR GAMMEL ACTION: Maze Runner: Dødskuren USA, 12 år MED: Dylan O'Brien, Kaya Scodelario, Thomas Brodie-Sangster, Nathalie Emmanuel REGI: Wes Ball les ogsåMaze Runner var et godt klaustrofobisk mysterium, som lenge snirklet seg like elegant rundt som labyrinten rundt lysningen endret form hver natt. Slutten på filmen og hele «Ildprøven» var derimot et post-apokalyptisk virvar. Det var noe med en eller annen zombiesykdom også. I kapittel tre prøver selskapet «WCKD» eller «OND» som det enda mindre subtilt er oversatt til, fremdeles å stoppe heltene, anført av vår mann Thomas (Dylan O’Brian). Det føles nå mest som en påkostet TV-serie, der man like gjerne kan få med seg avlustningen. Den begynner, som alle filmene, rett på, uten introduksjoner, og svarer på spørsmålet som avsluttet «Ildprøven»: «Hva er planen?». Planen er en redningsaksjon. les ogsåHandlingen er fremdeles, lett forenklet, et framtidsmareritt hvor godt voksne mennesker plager sunn ungdom i jakt på noe de unge har naturlig i blodet: En kur mot en dødelig pest som gjør folk til de nevnte zombiene. Om man vil kan man gjerne se på zombiepesten som et alderdomsbilde. De unge er medisinske avlsokser - i en snillere versjon av The Handmaid’s tale. Soldatene ser fremdeles ut som like deler OL i fekting og Daft Punk. Thomas ser like forbannet collegefrisk ut, som om han når som helst skal trekke fram kollokvieplanen for neste uke. Store deler av handlingen er denne gangen lagt i WKCDs «Last City», et Neo-Tokyo fult av munnbind og blinkende rekrutteringsplakater. Filmen tar seg selv befriende lite alvorlig, og kjører et tydelig og høyt tempo nesten helt til slutten. Den greier med få unntak å unngå svulstige taler om å endre samfunnet til noe bedre. Samfunnskritikken, slik for eksempel «Hunger Games» hadde i seg, er den egentlig helt fri for. Det virker den heller ikke å ha ambisjoner om, selv på sitt mest sentimentale. En noe gråhåret Aidan Gillen (The Wire, Game of Thrones) får dessuten nok en gang muligheten til å bruke alle sine onde smil. Men nå må noen snart gi ham en annen rolle. Om man elsket begge de to forrige, finnes det ingen grunner til å holde seg unna. Og selv da kan man risikere å få utålmodighetseksem av den utdradde konklusjonen. Det står ikke i veien for hovedbudskapet: Ikke stol på noen over 25. Still opp for venner, uansett. Selv om de blir smittet av en stereotypisk zombiesykdom.
Avslutning som løser flere av seriens utfordringer.