Les utdrag fra Knausgårds nye bok her!: Bokanmeldelse: Karl Ove Knausgård: «Om høsten»
Konseptet er greit: En far skriver brev til sin ufødte datter. Hans store prosjekt er å vise henne gjennom skrift verden i all sin (vid)underlighet. En underliggjøring av først og fremst de fysiske omgivelsene, av trær og frukter, av plastposer og lyn, av grevlinger og oppkast. Dette skjer gjennom korte essayistiske tekster, stort sett på to til fire sider. Disse tekstene er rammet inn av like korte brev mer direkte stilet til datteren, og datert fra slutten av august til november. Derav tittelen «Om høsten», som i seg selv innevarsler at det kommer tre bind til i denne serien. Når faren og forfatteren heter Karl Ove Knausgård , er det grunn til å ha ekstra forventninger til det litterære nivået på disse tekstene. Hør VGs bokpod Pocket: Krangler om Knausgård er en av vår tids 4 store Forventningene blir bare til dels innfridd. Én ting er Knausgårds hang til omvendt ordstilling, som i seg selv er med på å gjøre enkelte av tekstene unødvendig affekterte og pompøse. Jeg ser også en tendens til at forfatteren overtolker sine egne betraktninger om livet rundt seg, for nærmest å tvinge en litterær høystemthet inn i selv de enkleste observasjoner. Det er heller ingen tvil om at Knausgård først og fremst skriver om og til seg selv i denne boken, formuleringer som «sjelens arkaiske lys» eller «fotografiet er forbundet med moderniteten» er vel ikke akkurat rettet mot spedbarn. Flere ferske bokanmeldelser her! På samme måte ville nok de fleste andre fedre følt det som problematisk å skrive til datteren sin om gleden ved kvinners kjønnslepper. Enkelte tekster om mer abstrakte begreper, som den om tilgivelse, er dessuten både uklart tenkt og tåkete skrevet. Forfatteren forholder seg også påfallende lite til verden omkring. Det er de nære ting og det lukkede, private rom vi stort sett befinner oss i. Men når det er sagt: det er opptil flere glimt her av ekte knausgårdsk standard, og fine tekster av høy litterær, nærmest poetisk kvalitet. Aller best er Karl Ove Knausgård kanskje når han skriver om barn. Observasjonsevnen og innlevelsen hans overfor egne barn, og i glimt også sin egen barndom, er helt spesiell. Alt i alt altså en litt ujevn bok, men likevel vel verdt å lese for alle de som gjerne vil følge dette nye prosjektet fra en ganske enestående forfatter.
Karl Ove Knausgård svinger mellom det subtile og det sentimentale i sin nye bok.