FIS tar for lett på vektdebatten
Mange stemmer har vært ute i offentligheten i kjølvannet av Ingvild Flugstad Østbergs startnekt, etter at uspesifiserte krav i helseattesten hennes ikke er oppfylt. Men på makroplan har ordskiftet mer og mer handlet om en tilbakevendende problemstilling – funksjonen vekt har i toppidrett. Temaet er ekstremt touchy, selv om det egentlig ikke bør overraske noen at dette vil dukke opp med jevne mellomrom. les ogsåKroppen er verktøyet for å bli best mulig, og i utholdenhetsidretter vil vektregulering alltid kunne være et relevant virkemiddel. Som må brukes med kløkt og klokskap. Leder av langrennskomiteen i FIS, Vegard Ulvang, er i et intervju med Nettavisen opptatt av å plassere ansvaret for vektproblematikk andre steder enn hos det internasjonale moderforbundet. På hoppsiden har FIS hatt vektregler siden 2004, for å bøte på problemene med at utøvere blir helt skrapet i jakten på å hoppe bakken ned. Men det er ingen vektreguleringer i langrenn. Vegard Ulvang har i utgangspunktet selvsagt rett i at utøvernes helse og vekt må være et nasjonalt ansvar. les ogsåMen det er likevel litt for lettvint å løpe fra at også FIS, som den aller mektigste aktøren, er ansvarlig for klimaet utøverne opererer innenfor. Det er valg tatt av det øverste organet som legger rammene, og de er ikke irrelevante om vi først skal diskutere kroppsfasong og resultater. I hvilken grad vektregulering er nødvendig for å spisse form, har nemlig til en viss grad sammenheng med konkurranseform og løypeprofiler. Og her har FIS signalmakt. Langrenn er på samme tid en enkel og en komplisert gren, der ulike fysiske egenskaper gir fordeler og ulemper i forskjellige typer renn. Dersom det går bratt oppover over lang tid, er det åpenbart en fordel å være lett i kroppen. Og hva er det som dyrkes som det store underholdningsaspektet i langrennssirkuset? Hva er det som er selveste manndomsprøven? Evenementet som brukes som selveste seermagneten? Jo, den sagnomsuste MONSTERBAKKEN! les ogsåPå den siste tredelen av avslutningsetappen i Tour de Ski, skal utøverne opp 400 høydemeter, før de kan segne om over målstreken, høyt over Val di Fiemme. Langrenn på sitt mest dramatiske, rosinen i pølsa på en tour som ifølge arrangørens hjemmeside har 30 millioner tv-seere totalt. Her er det penger og prestisje involvert en masse, og for underholdningsverdien til produktet langrenn er konseptet en åpenbart suksess. I en verden der toppidrett faktisk både er frivillig og per definisjon ikke er et sunt livsvalg, er det ikke gitt at det er grunn til å kritisere konkurranseformen. les ogsåMen det ligger et valg her, om hva slags egenskaper som premieres så tungt. I kjølvannet av det er det ingen tvil om at løypevalg, også av mindre ekstrem art, har effekt på relevansen vekt har for utøvernes forutsetninger. Følgelig har skiledere en mulighet til å påvirke et sammensatt totalbilde. Og skal vi først drøfte toppidrett og vekt – og det er det all grunn til å gjøre uten skamfølelse – fremstår det litt lettvint om FIS utelukkende skyver temaet nedover i organisasjonen. Ja, det drives holdningsskapende arbeid og kampanjer, men kanskje trenger vi en mer dyptgående diskusjon som går langt videre enn det. Det er nemlig mulig å ta valg som gir mindre effekt for lettere utøvere, dersom det skulle være et skipolitisk ønske. Her er det mange faktorer som spiller inn, og en enkel fasit finnes ikke. Det er slett ikke sikkert at vektregler i langrenn er rett vei å gå, og heller ikke gitt at monsterbakkens fremtid bør være i fare. Men om vekt-temaet skal drøftes i full bredde, bør også den mektigste aktøren forstå at den spiller en rolle for tingenes kompliserte tilstand.
Det internasjonale skiforbundet (FIS) har et medansvar for vektpress i langrenn. Organisasjonen er ikke nødt til å la sesongens faste høydepunkt gå rett opp en slalåmbakke.