Basepolitikken overlever også denne runden
Send ditt innlegg tileller SMS med kodeord sidet til 2200 HÅKON LUNDE SAXI, førstelektor Forsvarets forskningsinstitutt I oktober 2016 ble det kjent at det amerikanske marinekorpset skulle sende til sammen 330 marineinfanterister som i løpet av seks måneder skulle øve og trene i Norge. Soldatene skulle under oppholdet forlegges i Værnes garnison, en norsk militærleir i Nord-Trøndelag. I etterkant av vedtaket er det påstått fra flere hold at de amerikanske marineinfanteristenes tilstedeværelse utgjør et «brudd på norsk basepolitikk». Debatten preges av høy temperatur og skarpe meningsutvekslinger, men synes å miste de historiske linjene av syne. Hva mener vi egentlig med «norsk basepolitikk»? Og er debatten om basepolitikken egentlig ny? Basepolitikkens fødsel var den såkalte «baseerklæringen» fra 1. februar 1949. Erklæringen var et svar fra den norske regjeringen på et konkret spørsmål fra Sovjetunionens ambassadør i Oslo. I svaret het det at «Den norske regjering vil ikke tiltre noen overenskomst med andre stater som innebærer forpliktelser for Norge til å åpne baser for fremmede makters stridskrefter på norsk territorium så lenge Norge ikke er angrepet eller utsatt for trusler om angrep». Erklæringen hadde først og fremst til hensikt å bidra til lavspenning i Norges nærområder i en anspent tid. Regjeringen ville berolige sovjetrusserne med en forsikring om at Moskvas fiender – først og fremst USA – ikke ville bruke norsk territorium til å gjennomføre et strategisk overfall som Sovjetunionen påberopte seg å frykte. På dette tidspunktet ble ikke begrepet «base» nærmere definert. VG MENER: Vi ønsker de amerikanske marinesoldatene på Værnes velkommen «Baseerklæringen» ble stående som norsk politikk også etter at Norge sluttet seg til Atlanterhavspakten 4. april 1949. Den utgjorde den første av flere norske «selvpålagte restriksjoner» i vårt NATO-medlemskap. Andre sentrale begrensninger var «atomvåpenpolitikken – særlig erklæringen fra 1957 om at Norge ikke ville lagre atomvåpen på norsk jord i fredstid – og restriksjonene på alliert aktivitet i Nord-Norge. I årene etter 1949 ble det vanlig for norske regjeringen å erklære at «norsk basepolitikk ligger fast». Samtidig var basepolitikken langt ifra statisk. Som historikeren Olav Riste formulerte det: «Som utgangspunkt må vi ha det klart at basepolitikken, som alle andre tryggingspolitiske instrument, er eit dynamisk og ikkje eit statisk fenomen. Ingen kan derfor vente at basepolitikkens praksis kan forbli upåverka av vesentlege endringar i dei maktpolitiske eller forsvarsteknologiske rammevilkåra». Det var nettopp slike endringer som gjennom den kalde krigen ledet til en rekke presiseringer av hva som ikke var omfattet av basererestriksjonene. Etter hvert som NATO utviklet seg til en allianse med et felles kommandoapparat, felles øvelser og felles infrastruktur, ble det nødvendig for Norge å klargjøre politikkens innhold. På 1950-tallet presiserte norske myndigheter derfor at de tillot kortvarige opphold for allierte styrker. NATO kunne også bygge kommandoinstallasjoner, finansiere anlegg, og våre allierte kunne etablere forhåndslagre i Norge. Basepolitikken var for eksempel ikke til hinder for at NATOs nordkommando i 1951 ble etablert i Oslo med en britisk admiral som sjef. Alle disse presiseringene ble møtt med beskyldninger fra dem som var skeptisk til, eller motstandere av, norsk NATO-medlemskap. De påsto at basepolitikken ble «utvannet», «uthulet» eller «brutt». Moskva protesterte også jevnlig mot tiltak de oppfattet som brudd på basepolitikkens ånd. Å gå bort fra baseerklæringen ble etter hvert utenkelig. Historikeren Kjetil Skogrand har beskrevet politikken som et «uangripelig dogme i norsk sikkerhetspolitikk». Isteden har vi i Norge diskutert om vi skal tolke politikken restriktivt eller liberalt. Kritikerne av økt allianseintegrasjon, som særlig befinner seg på den politiske venstresiden, har hele tiden hevdet at alle nye tiltak er i strid med norsk basepolitikk. Tilhengerne av allianseintegrasjon, som ofte befinner seg i Arbeiderpartiet eller på den politiske høyresiden, har ofte hevdet at begrensningene ikke må være for strenge. Løsningen har som regel vært et kompromiss. På begynnelsen av 1980-tallet ønsket USA å etablere et forhåndslager for en marineinfanteribrigade i Nord-Norge. Forsvarsminister Stoltenbergs og utenriksminister Frydenlunds mellomløsning var at utstyret burde forhåndslagres i Trøndelag. Løsningen vakte sterke reaksjoner fra begge sider i debatten. Som Stoltenberg skriver i sine memoarer: «Fra høyresiden ble vi beskyldt for at vi lot oss presse av Moskva, mens venstresiden anklaget oss for å legge oss flat for USA». Den nåværende debatten utgjør et nytt kapittel i basepolitikkens historie, og frontene er i dag i hovedsak de samme som før. Basepolitikken har vist seg å være tøyelig nok til å overleve tidligere presiseringer og vil ganske sikkert overleve også denne runden. Å gå bort fra baseerklæringen vil kunne svekke den innenrikspolitiske konsensusen om forsvars- og sikkerhetspolitikken i Norge og kanskje også utløse en utenrikspolitisk reaksjon fra Moskva. De tyngste politiske partiene på venstre- og høyresiden, Arbeiderpartiet og Høyre, har signalisert at alliert rotasjonsbasert trening i Norge både gavner vår sikkerhet og er i henhold til basepolitikkens bestemmelser. Derfor er nok ordningen kommet for å bli – i hvert fall i denne omgang.
Debatt Hva mener vi egentlig med «norsk basepolitikk»? Og er debatten om basepolitikken egentlig ny? Hva mener vi egentlig med «norsk basepolitikk»? Og er debatten om basepolitikken egentlig ny?