Truls Dæhli kommenterer: Ekte kjærlighet
Hun står der i bronse, på et lite sted der snart ingen bor, og var 23 år gammel da statuen ble reist og nesten 300 sambygdinger og tilreisende sang «ja, må hon leva» da duken falt. Det sier mye om Charlotte Kallas posisjon, ikke bare i Tärendö og grisgrendte Pajala kommune inn mot grensen til Finland, men i hele Sverige. Det er tidlig å bli formet i bronse så vidt inn i 20-årene, men for svenskene var det ikke tidlig nok, og når jeg ser henne vinne foran sine egne er det et rørende øyeblikk. Dette er ekte kjærlighet, intet mindre, og et prov på hvor høyt denne vevre skiløperen er elsket i hjemlandet. Det var i monsterbakken Alpe Cermis i 2008 hele affæren begynte. Charlotte Kalla vant Tour de Ski etter å ha klatret forbi storfavoritten Virpi Kuitonen på veien opp, og hele Sverige falt pladask da det skjedde. Charlotte Kalla er en av disse utøverne som kommer tvers igjennom TV-ruta, som har en utstråling det er vrient å sette ord på, og tross mange skuffelser og tilbakeslag gjennom årene er hun urokkelig som yndling og favoritt. Kalla skylder aldri på noe eller noen, og slik omfavnes hun av en grenseløs nasjonal tålmodighet som er bare henne forunt. Vi kan snakke om den norske smørebommen til vi blir gule og blå, men svaret på hva som hadde skjedd om de norske jentene hadde sluppet å skøyte nedover får vi aldri, og kan hende hadde Kalla vunnet uansett. Dette var hennes distanse, dette var løpet hun lengtet etter, og heller ikke Kalla slapp unna snøen underveis. Da er det ikke vanskelig å glede seg med henne og si at det var ytterst fortjent. Dessuten er Kalla, akkurat som Bjørgen, lett å lese. Begge lyser når de vinner, og du skal være godt polstret for ikke å bli berørt av slikt. At en sjanseløs og fragått Bjørgen styrer bort til Kalla og gir en god klem rett etter målgang, er som det skal være. Marit Bjørgen bærer både seire og nederlag med verdighet, det er slik hun er, og «vi hadde nok ikke optimale ski» var konklusjonen etterpå. Lenger strakk hun seg ikke, selv om sannheten var en helt annen. For skiene var ubrukelige, det så alle, og den kollektive smørebommen vil gå inn i historien som en av de største. Den minnet mye om katastrofen på 15 kilometer klassisk i Torino 2006, da Frode Estil, Anders Aukland, Odd-Bjørn Hjelmeset og Jens Arne Svartedal ble tatt av nysnøen og fikk kladder under skiene etter noen hundre meter. Den gangen trodde det norske smøreteamet at det skulle slutte å snø. Nå trodde de åpenbart at det aldri skulle begynne. Norsk langrenn lever godt med en smørebom, og vi skal ha aksept for at norske ski ikke er best hver eneste gang, men jeg har vondt for å skjønne at en feilvurdering skal ramme samtlige. Charlotte Kalla ventet i det aller lengste før hun bestemte seg, fordi teamet rundt henne tenkte alternativt, og slik fikk hun muligheten til å velge riktig. Jeg kan vanskelig se at de norske løperne hadde den samme muligheten, fordi samtlige valgte feil, og det må nødvendigvis være en bekymringsmelding. At bommen kommer i det første mesterskapet etter Sotsji, hvor ganske mye gikk trått, vil også bli lagt merke til. Smørebommen i 2006 fikk hele Olympiatoppen til å vakle, fordi den var en flere ting som slo feil, og det forteller at flere bommer kan få konsekvenser utover at løperne mislykkes. Alt blir politikk til slutt. Også dette. Og det er fortsatt snø i lufta er i Falun, så jeg foreslår et alternativ eller to. Petter Northug er ikke nødvendigvis like diplomatisk som Bjørgen. http://api.int.vgnett.no/enrichments/poll/19981
Det bor stadig færre i det lille veikrysset Tärendö langt nord i Sverige. Svenskene rømmer landsbygda og har gjort det lenge. Men Charlotte Kalla blir værende til evig tid.