En hyllest til Catalonia
JO STEIN MOEN, forfatter, leder for samfunnskontakt i SINTEF og Katalonia-kjenner I den grad jeg som trønder kan elske en region i et annet land (mange katalanerne vil si «et annet land – punktum»), så elsker jeg Catalonia. Jeg har reist på kryss og tvers og tapt mitt hjerte til naturen, kulturen, litteraturen, historien og folket. Fra hvitmalte landsbyer som Cadaques på Costa Bravakysten til pittoreske middelalderbyer som Besalú, dype daler og høye fjell oppe i Vall d`Aran, festningene Cardona og San Ferran, Montserratklosteret i fjellveggen, tradisjonsrike cava- og vinprodusenter, og Terra Alta, der borgerkrigens siste slag fant sted i 1938. Kunsterne Miró og Dalí, arkitekt Gaudi, forfatterne Zafón, Cercas og Cabré, FC Barcelona og fotbalheltene Guardiola, Piqué, Xavi og Puyol. Og jeg elsker Barcelona, metropolen som har alt. Fremdeles en hovedstad uten land. Men jeg jublet ikke da Catalonias parlament 27.oktober erklærte uavhengighet fra Spania . Det er idealpolitikken som nå møter realpolitikken. Med et brak. I skrivende stund er kaoset komplett. Situasjonen skriker etter politisk håndverk og lederskap. Men jeg er i tvil om de sentrale aktørene i spillet, Catalonias president Carles Puigdemont og Spanias statsminister Mariano Rajoy, har det format som situasjonen krever. Da jeg var i Barcelona 8.oktober var byen dominert av det media kalte «den tause majoritet»: katalanere som ikke vil ut av Spania. Spanske flagg overalt. 350.000 mennesker demonstrerte mot uavhengighet den dagen. To dager senere holdt Puigdemont en tale i parlamentet som ingen forsto så mye av. Da vi så den på TV i en café i Gandesa sør i Catalonia, så vi hvordan jubelen uteble. Det var «tilløp uten hopp». Ettertiden har vist at ønsket om dialog med Madrid slo feil. Den påfølgende «jeg-går-rett-fram-samme-hva-jeg-støter-på»-strategien er høyt spill. Puigdemont har tatt på seg det Catalonias største avis, La Vanguardia, kaller «et historisk ansvar». Avisa advarer mot løsrivelse og mener han «må innse at det finnes ingen ære i å begå kollektivt selvmord, særlig ikke når det er drevet fram av én person og alle lider». Les også: Kaoset i Catalonia – et narrespill Avisa er ikke alene om å advare. Barcelonas venstreradikale ordfører Ada Colau er kritisk til den konservative regjeringa i Madrid, men mot selvstendighet. I likhet med det spanske sosialistpartiet PSOE som støttet erkefienden PP i iverksettelse av paragraf 155, lovverkets «atomknapp». EU stiller seg bak Rajoy. Den tyske kansler Angela Merkel sier at «vi støtter den spanske regjeringen som har støtte fra alle de store partiene». Catalonia er venneløs og det blir stadig tydeligere at løsrivelsen er for dårlig forberedt: politisk, juridisk, økonomisk og diplomatisk. Det som var ment som et skritt fram kan bli to skritt tilbake. Høyrenasjonalisten Puigdemont har et skjørt flertall bak seg i parlamentet: en bred allianse, «Sammen for ja», (62 representanter) og ytre venstrepartiet CUP (10). Da han holdt sin famøse tale 10.oktober, fikk han applaus fra litt over halve parlamentet, resten satt stille og gikk til kraftig motangrep. 27.oktober vedtok det katalanske parlamentet selvstendighet med 70 mot 10 stemmer. Hvis den prospanske delen av opposisjonen hadde stemt i stedet for å gå ut i protest, ville det vært 72-62. Nyvalget før jul blir uhyre spennende. Konflikten har tiltatt i styrke siden 300-årsdagen for Barcelonas fall, 11.september 2014, da angivelig 2 millioner katalanere demonstrerte for uavhengighet. Jeg var der den dagen og så toget som aldri tok slutt, et slags toppunkt for idealpolitikken. Språkbruken er uforsonlig, med gjensidige påstander om revolusjon, kontrarevolusjon og kupp. Et blame game uten like. Uavhengighetsforkjemperne mer enn antyder at Madrid-regjeringa og støttespillerne følger i diktator Francos spor. Man kan tenke seg hvordan det oppleves av sosialister som ønsker spansk enhet og selv deltok i borgerkrigen og slåss mot Franco-diktaturet i 40 år. På sin side har en PP-talsmann sammenliknet Puigdemont med Catalonias tidligere president Lluis Companys, som kjempet mot Franco og ble henrettet i 1940 av fascistene på Montjuic-festningen i Barcelona. Politiets overdrevne maktbruk under folkeavstemninga 1.oktober var en PR-messig katastrofe. Fredelige, verdige katalanere ble banket opp, og alle filmet det som skjedde. Regjeringa kunne latt folkeavstemninga finne sted og avvist lovligheten i etterkant. Målingene viste også at det var en fair sjanse for et «nei» til løsrivelse. Spania har siden diktaturets fall i 1975 valgt en hybrid løsning: ikke sentralisert stat som Frankrike eller helt føderal som Tyskland. Noen regioner har mer selvstyre enn andre, blant dem Catalonia, med eget helsesystem, utdanningssystem og politistyrke. Mange vil ha økt økonomisk selvstyre, som i Baskerland. Hvorvidt katalanerne etter høsten 2017 er nærmere drømmen om selvstendighet eller mer selvstyre, er jeg i tvil om. Nå er sannhetens time inne. Makta rår. Madrid har lovgrunnlag og maktmidler til å avsette president, oppløse parlament, utlyse nyvalg og ta kontroll. Maktmidlene på den andre sida er folkelig mobilisering i gatene og sosiale medier. Få flere kronikker og kommentarer: Følg VG Meninger på Facebook! Det blir ingen dans på roser. Kaoset vil vedvare. Catalonia er satt under administrasjon. Det internasjonale samfunn anerkjenner ikke en katalansk republikk. Store og små selskaper vil fortsette å flytte postadresse ut av regionen. Spanske turister vil utebli. En kan frykte sosial uro, og må stole på moderate krefter. Hvis Guardia Civil påny bruker jernhansken, og/eller tar liv og skaper en katalansk martyr, kan man frykte eskalering. Puigdemont blir trolig rettsforfulgt og lider fort samme skjebne som sin forgjenger og partifelle Artur Mas, som tidligere i år ble fradømt retten til å ha politiske verv grunnet ulovlig folkeavstemning i 2014. Catalonia utgjør 32.108 km², et areal vesentlig mindre enn Trøndelag (41.254 km²). Men det er flere katalanere enn trøndere: 7,5 millioner mot 500.000. Mens trønderne har funnet sammen i et felles fylke fra 1.januar 2018 er katalanernes fremtid uviss. Jeg håper på en fredelig løsning og økt selvstyre i det som er en skjebnetime for spansk demokrati. Visca Catalunya! (Artikkelens tittel er en vri på George Orwells berømte roman fra 1938, Homage to Catalonia)
Jeg elsker Catalonia, men jeg jublet ikke da Catalonias parlament 27.oktober erklærte uavhengighet fra Spania.