- Jeg ble mobbet av Frp
Av Ulrik Imtiaz Rolfsen, regissør og forfatter. For meg foregikk mobbingen på to plan. På barneskolen snudde plutselig mine beste kompiser seg mot meg i 2. klasse og fikk det for seg å kalle meg pakkis og en del andre vonde ting. Ikke så voldelig akkurat, men det var de samme gutta som hadde lekt med meg siden barnehagen og det satte ganske dype psykologiske spor.På det andre planet var det Frp som mobbet meg. Partiet ble grunnlagt året etter jeg ble født, og har fulgt meg hele livet. Jeg skjønte tidlig at disse blonde menneskene på TV ikke likte meg. Jeg hadde feil hudfarge. Sånn er det, tenkte jeg, og forsøkte først og fremst å gjemme meg og lyve om min bakgrunn for å unngå mobberne. Etter press fra faren min fortalte jeg som åtteåring hjemme om at kompisene hadde mobbet meg i et halvt år, og da ringte «fatter´n» rundt og fortalte alle de norske foreldrene på sitt knudrete norsk hva deres barn hadde gjort mot hans sønn. Jeg var så flau.Heldigvis var guttas foreldre sunne, gode og empatiske. Sønnene ble hudflettet. Gråtende sa en etter en unnskyldning. Og det var det. I dag er vi venner. Frp derimot, sluttet aldri å mobbe, og det var andre også. For en ung, mørk gutt i Oslos gater gikk mobberne stort sett i ett. Da jeg var elleve år gammel kom det en bombetrussel mot 17. mai-toget fordi Sagene skole skulle gå først i toget med «svartinger» som bar flagget. På Sagene gikk fettern min. Det var ikke vanskelig for meg å skjønne at den bombetrusselen var ment mot meg også. Var det en Frp-er som truet? var min første tanke den gangen. Jeg vet ikke. Men jeg tenkte nok da at han var en sympatisør. Jeg var aldri i tvil om at Frp var rasistisk. Det slo meg liksom ikke. Hver gang det var rasistiske angrep føltes det som om Frp hadde vært en inspirasjon for angriperne eller mobberne. Og da Blitz tok tak og forsvarte oss, så angrep Carl I. Hagen Blitz med ukvemsord og fornedrelse. Det føltes som en krig.Da Benjamin Hermansen ble drept 26. januar 2001, skjedde det vi fryktet rasismen skulle føre til; tre nynazister plukket ut et tilfeldig valgt offer og drepte ham fordi han var mørkhudet. Klimaet mot innvandring var bare blitt hardere og hardere, og det var ikke veldig vanskelig for meg med mitt utgangspunkt å sette Frp på det norske rasisistiske kartet. De hadde tatt side, mot oss mørkhudete, og de tok ikke klart ansvar mot rasisme. Hadde de det, ville de ikke fått så mange velgere.For to år siden gikk vi alle gjennom verdens verste sommer. Frp ble igjen nevnt som en agitator, en inspirasjonskilde, et bakteppe. Et sted terroristen trodde han ville få sitt hat reflektert - et hat mot antirasistene, dem som beskyttet meg da jeg var liten. Et hat mot dem som solidarisk stilte opp og sa «Nei til Rasisme». Et hat jeg og nesten alle med meg forbandt med Frp. Ifølge det Breivik sa i rettssaken mot ham, var det Frps innvandringsfiendtlige retorikk som gjorde at han meldte seg inn i partiet. Den restriktive innvandringspolitikken til partiet er fortsatt en av de viktigste årsakene til at velgerne stemmer Frp. Og selv om Breivik forlot partiet, var det allikevel Frps image som rasister som tiltrakk ham til partiet i sin tid. Det er dette imaget de fremdeles sliter med.Det er september 2013 nå. Frp har de siste årene polert av seg den verste styggedommen, og fått på seg noen nye klær. De har rett og slett pynta seg, og resultatet er mest sannsynlig regjeringsmakt. Men dobbeltkommunikasjonen FrP har vist siden valget indikerer at det rett under overflaten ulmer av varme, fordomsfulle glør i partiet. Høyre, som jeg i alle år har respektert for sitt standpunkt mot rasisme (jeg var blant annet hos Jo Benkow som ung antirasist, og fikk diskutere hans jødiske historie), samarbeider nå med Frp. Venstre er modne for et samarbeid, muligens KrF også. Har jeg kommet til feil klode? Skal «mobberne» få reell makt til å mobbe videre med staten i ryggen? For meg er Frp fremdeles «mobberne i skolegården». Men ulikt dem som mobbet meg i 2. klasse, har de aldri tatt et oppgjør med sin mobbing. De har aldri sagt unnskyld, de bukter og sniker seg unna seg hver gang deres dårlige påvirkning på et eller annet «sinnsykt» menneske dras frem. «Det ække vår skyld», sier de, men så lenge de ikke tar aktivt avstand fra sitt gamle jeg, vil få tro på dem.I Norge har vi mange mørkhudete som er elsket av folket. Artister som Karpe Diem, Mad Con, Haddy N`jie, idrettsstjerner som Brækhus, Tariq og Moa, TV-ansikter som Mah-Rukh Ali og barne-TV-onklene Markus og Kash blant mange flere. Og politikere. Til og med Frp har mørkhudete politikere nå. Alle disse mørke nordmenn er et resultat av innvandring, på en eller annen måte. Og jeg er sikker på at om Frp hadde fått viljen sin i min barndom, så ville ikke disse vært her. Jeg er sikker på at disse «vellykkede» innvandrerne ikke ville ha lykkes om de ikke var blant en større gruppe innvandrere, hvorav noen dessverre er mindre vellykkede. Alle kan ikke være stjerner som får nordmenn til å «glemme» hudfargen.Så om Frp virkelig mener at de har forandret seg, så skylder de meg og mange andre en unnskyldning for sin oppførsel de siste 40 årene. Om de ikke vil bli assosiert med sin fortid eller bli kalt høyrepopulistisk, så holder det ikke å messe om at «Det ække vår skyld». FrP må mene det. Og da må de ta avstand. Virkelig avstand. De har mobbere som nører opp under frykt for andre kulturer og raser i sine rekker. Kom med dem!
Jeg ble mobbet som liten. Du ble kanskje også mobbet? Det er ingen god følelse.