Stortingsvalget 1945: Med dagens valgordning hadde ikke Gerhardsen fått flertall
Det kunne fått overraskende stor betydning. Med valgordningen vi har i dag ville Arbeiderpartiet for eksempel vært langt unna flertall på Stortinget høsten 1945. Og da er det langt fra sikkert at Norge tre år senere hadde vært med på å danne militæralliansen Nato. Prøv VGs store spesial: Hvordan ville Stortinget ha blitt hvis du bestemte valgreglene?D’Hondts metode, som Norge bruker i årene fra 1919 til 1949, gir de største partiene en solid fordel i opptellingen. Og siden Arbeiderpartiet er aller størst, er det de som tjener mest på denne skjevheten. Arbeiderpartiet får 41 prosent av stemmene ved valget i 1945, og dette holder akkurat til flertall på Stortinget: 76 av 150 representanter. Dermed får statsminister Einar Gerhardsen (A) nokså frie tøyler under gjenoppbyggingen av Norge. Før valget i 1953 blir utregningsmetoden byttet ut med Sainte-Laguës modifiserte metode, som gir et storting som ligner mer på stemmene som er avgitt. Med denne ordningen ville Stortinget sett brutalt annerledes ut i 1945. Arbeiderpartiet ville sittet med 67 av 150 representanter – altså langt unna flertall. Men de ville fremdeles vært største parti, og etter alt å dømme fått oppdraget med å danne regjering.– Jeg er redd Arbeiderpartiet da ville søkt samarbeid med kommunistene, sier tidligere statsminister Kåre Willoch (H). Fredsdagene i 1945 er preget av forsoning mellom sosialdemokrater og kommunister. De har sittet på Grini sammen og funnet igjen tonen. Sovjetunionen har befridd Finnmark og trukket seg pent ut igjen. – Mange demokratiske mennesker hadde sympati med Sovjetunionen etter deres innsats i krigen. Men et samarbeid med kommunistene ville ha ført til at både den økonomiske politikken og utenrikspolitikken ville blitt enda mer radikal, sier Kåre Willoch. Willoch tror ikke Arbeiderpartiet kunne samarbeidet nært med noen av partiene på den borgerlige siden: – Johan Nygaardsvold ble statsminister etter et forlik med Bondepartiet i 1935, men Bondepartiet hadde så pinlige bedrifter under krigen at jeg tviler på at et samarbeid med dem hadde vært aktuelt i 1945. Og da er det vanskelig å tenke seg at vi hadde vært med i Nato fra begynnelsen. – Man bør ikke glemme at Arbeiderpartiet lenge var mot en klar vestorientering, og meget skeptisk til Nato. Det kostet mye innsats å orientere seg vestover. Et samarbeid med kommunistene ville nok ha tatt slutt i løpet av stortingsperioden, men det er vanskelig å si hvor lenge det kunne vart, sier Willoch.Historiker og SV-politiker Hans Olav Lahlum tror et samarbeid mellom Ap og Norges Kommunistiske Parti (NKP) ville ha tatt slutt tidsnok til at Norge hadde rukket Nato-toget. – Jeg tror Ap greit kunne ha sittet i regjering med NKP i 1945 og 1946, kanskje i 1947, men definitivt ikke etter militærkuppet i Praha i 1948, sier Lahlum. Lahlum lanserer også to andre, mulige samarbeidspartnere for Ap: – Gerhardsen ønsket egentlig å videreføre det brede politiske samarbeidet fra den provisoriske samlingsregjeringen sommeren 1945. Han foreslo i landsstyret å invitere NKP, Venstre og KrF til et samarbeid. Det ble stanset, men et slikt samarbeid ville nok vært sannsynlig hvis Ap ikke hadde hatt flertall alene. Jeg tror en slik koalisjon, etter å ha brutt med NKP, ville sørget for at Norge ble med i Nato fra begynnelsen, sier Lahlum.Stortinget 1945 – 1949. «Bp» står for Bondepartiet, som i dag heter Senterpartiet.Med valgordningen som ble innført åtte år senere (Sainte-Laguës metode) ville Arbeiderpartiet ikke hatt flertall alene. Se detaljene her! Med dagens valgordning (ett utjevningsmandat i hvert fylke) ville ikke engang Kristelig Folkeparti eller Bondepartiet vært nok til å gi Ap flertall. Se detaljene her!«Den perfekte valgordning» vil vi aldri greie å finne, mener professor i statsvitenskap Bernt Aardal. – En valgordning skal ta flere hensyn, som ikke alltid går så godt sammen. På den ene siden ønsker vi et samsvar mellom valgresultatet og stemmene som er avgitt. Men på den andre siden ønsker vi også en styringsdyktig regjering. Disse to hensynene trekker i hver sin retning, utdyper Aardal. USA og Storbritannia er åpenbare eksempler på at styringsdyktighet er prioritert høyest. Der er det ikke alltid så tydelig sammenheng mellom stemmetall og valgvinner – og det er svært vanskelig for et tredje parti å slå gjennom. Det norske valgsystemet går ganske langt i den andre retningen; det er god sammenheng mellom stemmetall og storting, men til gjengjeld ikke alltid så lett å finne et styringsdyktig flertall. – Før 1919 hadde vi flertallsvalg også i Norge, og det ga store fordeler til de etablerte partiene Høyre og Venstre. Det fremvoksende Arbeiderpartiet fikk bare halvparten så mange plasser på Stortinget som stemmetallet skulle tilsi, forteller Bernt Aardal. – Men så innså de to store partiene at arbeiderklassen vokste fort, slik at Arbeiderpartiet hadde potensial til plutselig å bli klart størst på Stortinget. Derfor fikk de innført en proporsjonal valgordning, sier Aardal. – Så det var ikke bare et rettferdighetsprinsipp som lå bak? – Ofte bruker partiene prinsipielle argumenter, men egeninteressen spiller alltid inn, sier Aardal.19. mars 1946: Båten «Dicto» ankommer Oslo, fullastet med tomater. Bryggearbeiderne nekter å losse den. Byens husmødre tar affære og losser 21 000 kasser selv. 30. april 1946: Trygve Lie blir FNs første generalsekretær. 10. januar 1947: Sovjetunionen krever å få opprette baser på Svalbard. Vinteren 1947: Oslofjorden stenges av tykk is i flere uker.
Seks ganger etter krigen har Norge justert valgordningen til Stortinget. Hvordan kunne det gått hvis endringene hadde kommet litt før – eller litt senere?