MDG-politiker til svenske politikere: – Norge er et eksempel til skrekk og advarsel
EIVIND TRÆDAL, skribent og MDG-politiker Sverige har ennå ikke fått en ny regjering. Vänsterpartiet har varslet at de ikke kan støtte regjeringen. Beslutningen er forståelig nok: den foreslåtte regjeringsplattformen fastslår at partiet på ytre venstre skal få null innflytelse på politikken i bytte mot sin støtte. Før avstemmingen på onsdag er det ennå helt uklart om det blir skrevet ut nyvalg. Den politiske situasjonen i Norge og Sverige står i slående kontrast til hverandre. Mens to norske sentrumspartier – Venstre og KrF – sitter i regjeringsforhandlinger med Frp, har to svenske borgerlige sentrumspartier – Centerpartiet og Liberalerna – valgt å snekre en regjeringsplattform med Socialdemokraterna og Miljöpartiet. I stedet for et langt steg til høyre, har de valgt et lite steg til venstre og i grønn retning. Det er langt mer forståelig enn Venstre og KrFs veivalg. Men det gjenstår altså et stort hinder mot at Sverige kan få ny regjering: de borgerlige partienes berøringsangst med ytre venstre. Det er ironisk. I over et år har nemlig den norske debatten om svensk politikk handlet om det motsatte: at de borgerlige partiene bør slutte å ha berøringsangst overfor ytre høyre. Det er slående hvordan deler av norsk offentlighet virker direkte provosert over at svenske borgerlige partier er så «renhårige» overfor sine høyrepopulister. I forbindelse med høstens valg i Sverige rådet det nærmest en stemning av skuffelse i Norge over at Sverigedemokraterna allikevel ikke ble Sveriges største parti. Det er ikke mange år siden Frp ble rasende over å bli sammenligna med dem, og Erna Solberg karakteriserte SVs Heikki Holmås som en «liten friskus» da han påpekte koblingen mellom norske og svenske høyrepopulister. Nå er derimot refrenget hvor dumt det er av svenskene å holde Sverigedemoraterna utenfor regjering. VG kunne i helgen melde på lederplass at SD ikke må behandles som om de er «politisk spedalske». Underforstått at de borgerlige burde ha klart å samle seg med høyrepopulistene. Før jul meldte Aftenposten på lederplass at «noen prinsipper må vike», implisitt: At Centerpartiet og Liberalerna like gjerne bør kunne støtte SD i regjering. Men hvorfor skulle de borgerlige sentrumspartiene i Sverige lytte til råd fra Norge? Vi har i snart fem år testa ut teorien om at man bør ta høyrepopulister inn i varmen for å moderere dem. Resultatene er nedslående. Frp fortsetter å ha løse kanoner som kommer med stadig drøyere utspill. Forskjellen nå er at de borgerlige ikke lenger tør å slå ned på det. Erna Solberg, som etter 22. juli trakk paralleller mellom muslimhat og jødehat, er nå stort sett taus selv i møte med åpenbar rasisme, som det hårreisende utspillet til Per Willy Amundsen denne uka. Det siste året har Venstre kommet på innsiden av regjeringen, og nå er KrF på vei etter. Dermed vil også deres vilje til å slå ned på Frps overtramp smelte bort. Det er verdt å merke seg at SD stadig har lavere oppslutning enn Frp har fått i to valg. Mens SD i høst fikk 17,5 prosent av stemmene, har Frp to ganger har fått over 22 prosent oppslutning i valg uten å havne i regjering, i 2005 og 2009. Da fikk de også høyere oppslutning enn Høyre. I Sverige er det stadig Moderaterna med sine 19,8 prosent som er seniorpartner på høyresida, etter en valgkamp der alle de borgerlige partiene var avvisende til regjeringssamarbeid med Sverigedemokraterna. Det er dårlig grunnlag for å tolke dette som en marsjordre fra folket om å plassere et parti med nazirøtter i regjeringskontorene. Svenskene bør ikke lytte til råd fra Norge, men heller se på oss som et eksempel til skrekk og advarsel. Et formalisert regjeringssamarbeid med høyrepopulister innebærer ikke at de modererer seg, men snarere at både meningsbærere og politikere normaliserer tidligere uakseptabel konspirasjonsteorier og fremmedfrykt. Norge har snart ikke lenger noen prinsippfaste borgerlige politikere som vil ta ansvar for å bekjempe ytre høyres krumspring. I fjor vår var det KrF som sikret flertall for å felle Sylvi Listhaug. Når de nå går inn i regjering, forsvinner også deres vilje til å sette ned foten mot Frps mest rabulistiske utspill. Da kan også KrF skrive under på statsstøtte til den etter mitt syn rasistiske bloggen Human Rights Service, og grønnvaske en elendig klimapolitikk med Frp i førersetet i alle de viktigste klima-ministerpostene. Det er liten grunn til at dette eksperimentet vil fungere bedre i Sverige. Særlig med tanke på at deres høyrepopulister har brune røtter og bånd til høyreekstreme grupper. Noen prinsipper bør ikke vike. Nå er det heller på tide at Stefan Löfven og hans samarbeidspartnere slutter å behandle Vänsterpartiet som politisk spedalske.
I stedet for et langt steg til høyre, har de svenske sentrumspartiene valgt et lite steg til venstre og i grønn retning. Det er langt mer forståelig enn Venstre og KrFs veivalg.