Vinneren tar alt
Det som ifølge meningsmålingene lå an til å bli dødt løp mellom Labour og det regjerende Tory-partiet, ser tvert i mot ut til å bli et paradeløp for statsminister David Cameron. Selv om målstreken ennå ikke er brutt, er det lite som tyder på at noen fintelling eller bortkomne stemmesedler skal kunne gjøre det mulig for venstresiden å ta igjen de konservative i oppløpet Den offisielle valgdagsmålingen i går kveld ga en forsmak på det som skulle komme; et godt Tory-flertall og backing nok fra sannsynlige støttepartier til å hale det hele i land. Samtidig offentliggjorde YouGov en måling som viste flertall for Labour, SNP og småpartiene. Mens den såkalte Exit Poll ble tatt opp rett etter at folk hadde avgitt sine stemmer fredag, gjorde YouGov sin måling i to omganger. Først ringte de et representativt utvalg velgere på torsdag og spurte hva de skulle stemme, så kontaktet de dem dagen etter og spurte hva de faktisk hadde stemt. Men i likhet med alle meningsmålinger i forkant klarte ingen å forutse hvilket skred som var i vente for Cameron & co. To erkebritiske uttrykk rant meg i hu i morgentimene i dag: «Keep Calm and Carry On», som det sto på motivasjonsplakater trykket opp i forkant av Annen verdenskrig. Behold roen, og fortsett som før! Det andre er «Lukk øya og tenk på England». Britiske velgere vet hva de har: David Cameron. Snobbete og uvitende i mange henseende om hvordan folk flest faktisk har det. Men en erfaren politiker og regjeringssjef. De vet ikke hva de kunne fått med Ed Miliband. En angivelig småklønete Labour-leder, som ovenikjøpet måtte regjert på skotske separatisters nåde. Så hvordan kunne meningsmålerne ta så grassat feil? Det er som kjent vanskelig å spå. Særlig om fremtiden. Med et valgsystem som det britiske, er det enda vanskeligere å lage vanntette prognoser. I 2000 fikk Al Gore flest stemmer i det amerikanske presidentvalget, men George W. Bush vant Det hvite hus. Valgordningen med enmannskretser, det er 650 av dem i Storbritannia, kan gi et tilsvarende utslag. Labour kunne teoretisk ha vunnet valget, men tapt slaget om Downing Street. I enmannskretser tar vinneren hele potten, altså det ene mandatet. Alle andre stemmer er bortkastet. Da hjelper det lite med prosenter. Meningsmålingsinstituttene har systemer som metodisk kan utligne noe av dette. Men når en av seks briter i tillegg oppga at de ikke kom til å bestemme seg før idet de trådte inn i valglokalet, og en av fem sa at de kom til å holde seg for nesen og stemme taktisk – nei, det klarte ikke tallknuserne å korrigere for. – Seieren er vel fortjent. De har både drevet en god valgkamp og ikke minst god politikk, uttrykte vår egen konservative statsminister, Erna Solberg (H) overfor NRK i dag tidlig. Der tar hun feil. Om politikken er god eller dårlig, vet vel best den som kjenner på pungen hvilke utslag den gir, så det skal jeg ikke ha sagt noe om. Men man skal ha fulgt usedvanlig lite med for å hevde at David Cameron og Tory-partiet har drevet en god valgkamp. De har bare drevet en mindre elendig valgkamp enn det britiske arbeiderpartiet. Og de har hatt en litt mindre håpløs partileder. KOMMENTAR: «TONY BLAIR – PROFAN I EGET LAND» Kollega Hans Petter Sjøli skrev en god Labour-analyse her i VG tidligere denne uken der han i det store og hele konkluderte med at partiet valgte feil bror som sjef. Hadde de holdt fast ved Ed Milibands storebror David – som var utenriksminister i Gordon Browns regjering (2007-10) – ville både meningsmålinger, og valgresultatet, ikke minst, sannsynligvis blitt annerledes enn dagens fasit nå viser. Valgsystemet som britene sverger til, og som ble sanksjonert av velgerne selv i en folkeavstemning i 2011, er ment å gi styringsdyktige regjeringer. Men det slår altså urettferdig ut hvis man tar hensyn til hvilke partier folk virkelig vil ha Resultatet for det nasjonalistiske uavhengighetspartiet Ukip synliggjør dette: I faktisk antall avgitte stemmer er Nigel Farages parti Storbritannias tredje største. Men selv kommer han ikke inn en gang. I likhet med Ed Miliband og Liberaldemokratenes leder Nick Clegg tar han sin hatt og går. I et representativt valgsystem ville Ukip med 13 prosent oppslutning fått 84 mandater. De ender opp med ett. Til sammenligning gjør det skotske nasjonalistpartiet rent bord i nord og tar 56 av 59 seter i underhuset, og blir tredje største parti i nasjonalforsamlingen. KOMMENTAR: «SKOTTETRAGEDIEN» Talende nok har en 20-årig student tatt mandatet til tungvekteren Douglas Alexander i Paisley and Renfrewshire, sør for Glasgow. Hvem han er? Han var Labours valgkampstrateg.
De konservative og det skotske nasjonalistpartiet SNP er valgets store vinnere. Alle andre er like gedigne tapere.