Frivilligheten må vernes og vannes
RIKKE LIND, generalsekretær i Redningsselskapet Uten frivillighet stanser Norge. Det har cruise-hendelsen i Hustadvika vist oss. Et stort antall lag, foreninger og organisasjoner bidro i en ekstremt krevende situasjon med redningsarbeid og beredskap. Dette er frivillige som på kort tid stilte opp og bidro – enda flere sto klare på «stand-by» i tilfelle situasjonen skulle forverret seg. I slike situasjoner er vi avhengig av frivillig beredskap. En profesjonell, frivillig beredskap krever kompetanse, trening og riktig utstyr, dette er ingen selvfølge. Norge har endelig fått sin egen samfunnssikkerhetsminister med Ingvil Smines Tybring-Gjedde. Flere av oss i beredskaps-Norge er glad for at regjeringen prioriterer dette. Redningsselskapet ønsker at statsråden tar tak i det primære – nemlig hvordan vi skal få flere hender inn i arbeidet med å trygge Norge. For å kunne rekruttere motiverte og flinke folk er redningstjenesten avhengig av høy status og et godt omdømme. Slikt oppnås gjennom god og langvarig egen innsats, men det handler også om nødvendig utstyr (helst avgiftsfritt). Og det må ikke være slik at ellers velmente, strenge lovkrav får hindre frivillig innsats. For eksempel kan et velmenende krav om fartstid for båtførere føre til reduksjon i antall frivillige i kystberedskapen. Også for snøscootere, samband og rapportering har beredskapen fått nye krav. De politiske intensjonene er gode men i praksis kan det oppleves som mer utfordrende for frivillige å utøve sitt virke. Vi oppfordrer derfor samfunnssikkerhetsministeren til å endre regelverket og styrke den frivillige beredskapen – og forplikte alle statsråder og andre deler av samfunnet til samarbeid på tvers av departementene. For oss i Redningsselskapet er vi opptatt av å trygge liv og materiale – hver eneste dag året rundt. Aldri har vi hatt mer å gjøre. I fjor utførte vi over 8000 oppdrag, bisto over 20 000 mennesker og berget verdier for to milliarder kroner, alt fra dramatiske redningsaksjoner der liv står på spill til å løsne et plagsomt tau i propellen. Til sammen bidrar over 1300 frivillige redningsmannskap i Redningsselskapet, de bemanner halvparten av redningsskøytene våre. Deres innsats er avgjørende for beredskapen til sjøs. Nordmenn er mer i aktivitet nå enn noen gang tidligere: Turismen øker og vi reiser og forflytter oss, vi vil være i og på og nær vannet. Dessuten rykker klimaproblemene stadig tettere innpå oss med økt frekvens av uvær og flere ulykker. Skal vi takle situasjoner som med cruise-skipet denne helgen da trengs frivilligheten. Alle som jobber med beredskap og redningstjenester. Alpingrupper, redningshunder, sanitetsfolk og dykkere, spennet er stort. Vi må ha godt og moderne utstyr: samband, snøscootere, båter. Ikke minst må vi ha kompetanse og ferdigheter, vi må vite hva vi skal gjøre når alarmen går. Vi trenger mennesker. Engasjerte mennesker. Å jobbe i redningstjenesten er noe som forplikter, noe som krever opplæring, deltakelse på øvelser, vilje og evne til å rykke ut – det krever tid. Men vi trenger ikke bare de mest dedikerte. I Redningsselskapet trenger vi flere enn de som fører båtene, flere enn de som dykker og navigerer. Vi trenger: folk, masse folk. Vanlige folk. Mennesker som på ulike måter ønsker å gjøre en innsats. Dette må vi som samfunn legge til rette for. Rett og slett fordi det er nødvendig. Vår visjon i RS er, som visjoner skal være, virkelig noe å strekke seg etter: «Ingen skal drukne.» Vi har langt igjen. Den rekordvarme sommeren 2018 var dessverre også en rekordsommer for drukning. Vi kan – og må – jobbe med å øke sjøsikkerheten i Norge. Vi trenger mennesker som kan jobbe med svømmeopplæring, vi trenger dem som kan passe på barna i våre populære Elias-båter, vi trenger dyktige folk til å gjennomføre holdningskampanjer. For å nevne noe. Jeg tror denne «myke frivilligheten», alle de vanlige og samvittighetsfulle menneskene som vil bidra og gjøre en meningsfylt jobb, er underkommunisert i Norge. Vi glemmer dem, vi tar dem kanskje som en selvfølge. Og frivilligheten er, tross alle de nevnte godordene, i endring. Konkurransen om folks tid er større enn før. Flere og flere av oss bor i større byer der lojaliteten til nærmiljø og lokale aktiviteter svekkes. Antallet frivillige medlemmer i redningstjenesten (land, sjø, luft) er de siste årene gått ned, det samme er innsatsenheter og materiell. Vår utfordring er å holde på de frivillige over tid. Nå må jo ikke alle binde seg til like langvarige og krevende arbeidsoppgaver, men redningstjenesten har – og må ha – høye krav til kompetanse og erfaring. Det betyr kurs, opplæring og øvelser. I tillegg til å bruke fritiden sin, må mange i dag også bruke egne penger for å delta i dette. Dette er utfordringer vi må løse i samarbeid med andre gode krefter. Vi håper derfor samfunnssikkerhetsministeren og andre politikere er klare til å ta fatt på oppgaven. Frivilligheten er en plante som både må vernes og vannes, det står om viktige verdier.
Vi oppfordrer samfunnssikkerhetsministeren til å endre regelverket og styrke den frivillige beredskapen – og forplikte alle statsråder og andre deler av samfunnet til samarbeid.