Offeret er glemt i forslaget til ny straffeprosesslov!
IVER HUITFELDT, pensjonert lagdommer Justisdepartement forbereder nå en ny straffeprosesslov basert på utredningen fra Straffeprosessutvalget (utvalget) i NOU 2016: 24 Ny straffeprosesslov. Bortsett fra på noen få områder, som har ført til lovendringer, er det ikke kommet noen signaler om hva Justisdepartementet tenker om de mange forslagene. De som ønsker å påvirke prosessen bør høre fra seg nå. Innholdet i NOU-en kan grovt sagt deles inn i én prosessfaglig og én kriminalpolitisk del. Her kommer et innspill til noen av de kriminalpolitiske forslagene. Det er ingen tvil om at hvis utvalgets kriminalpolitiske syn får gjennomslag i loven, vil kriminalitetens ofre bli den tapende part. Utvalget vil «begrense bruken av varetekt», men uten å si noe om konsekvensene, men forslaget vil opplagt føre til at færre straffbare forhold blir oppklart. I interessekonflikten mellom mistenkte og kriminalitetens ofre vil ofrene nødvendigvis bli den tapende part. Utvalgets premisser svikter på flere punkter. I et forutgående generelt avsnitt beskriver utvalget «trekk ved utviklingen i kriminaliteten på enkeltområder som kan gi grunnlag for å karakterisere kriminalitetsutviklingen som ‘kraftig’», og at det «illustrerer at kunnskap om kriminaliteten er viktig for straffesaksbehandlingen». Det er en innsikt som er fraværende i forslaget om å begrense varetektsbruken. Utvalget beskriver utviklingen fra 1960 til 2010, en periode der forholdet mellom varetektsfengslede/soningsinnsatte steg fra 22 til 27 prosent. Tallene ledsages av – en bekymret – kommentar om at «særlig siden omkring årtusenskiftet har økningen i fengslingsbruken vært nokså markant.» Den kriminologifaglige tilnærmingen holder ikke mål. Den «markante» økningen faller sammen med en enda mer «markant» økning i bruken av ubetinget fengsel, som jo reflekterer en bakenforliggende alvorlig kriminalitet med forutgående behov for varetekt. Det er veksten av unge menn i kriminalitetsaktiv alder som er relevant, ikke befolkningsveksten, som utvalget viser til. Den prosentvise økte bruken av varetekt fra 2000 til 2010 kan enkelt forklares med mellomliggende ytre begivenheter. Størst betydning har utvilsomt EU-utvidelsen med Polen og Litauen i 2004 og Romania i 2007 hatt. Kriminalstatistikken for 2011 viser at 35 prosent av soningsinnsatte utlendinger var fra disse landene, som for det meste var et nytt tilskudd av «unge menn». Før soningen har de aller fleste sittet i varetekt på grunn av unndragelsesfaren og dermed bidratt til økningen fra 23 til 27 prosent, men i 2018 er andelen nede i 22,9 prosent. Asylsøkere/flyktninger er også en del av «unge menn» bildet. Det er en stor svakhet at utvalget utelater slike enkle kjensgjerninger. I fortsettelsene skriver utvalget at «Varetektsfengsling utgjorde således 30 prosent av nyinnsettelsene [i 2014], og hele 39 prosent av innsettelsene om man holder utenfor dem som sonet med ‘fotlenke’.» Denne sammenligningen er langt mer enn en kortslutning, den bygger på en grunnleggende tankefeil. Årlige nyinnsettelser til varetekt vil nødvendigvis vise høy gjennomstrømningen, mens korttidsonerne er en gruppe på vei ut, gjennomstrømningen av soningsinnsatte går derfor nødvendigvis ned. Utvalget nevner selv fotlenkesoning, som har redusert tallet på nyinnsettelser fra 39 til 30 prosent. Utvalgets forsterkende «hele» mangler derfor den forklaringskraften det tydeligvis er ment å ha. Nedgangen i antall korttidssonere skyldes også at den tradisjonelle ungdomskriminaliteten har gått ned, at de under 18 år ikke lenger får ubetinget fengsel, økt bruk av samfunnsstraff og bruk av promilleprogram. Utvalget anser at (også) for utlendinger «(bør) kausjon, meldeplikt, innlevering av pass eller elektronisk kontroll (eventuelt i kombinasjon), ( ... ) benyttes i større grad enn i dag, særlig i mindre alvorlige saker». Det er underlig at utvalget ikke har sett at dette er lite realistiske alternativer. Det er neppe mange utlendinger som kommer til Norge for å stjele som har «penger i banken» til kausjon. Utlendingen må i ventetiden frem til endelig dom uansett ha «tak over hodet og til det daglige brød», men det er neppe politisk akseptabelt å gi en utlending mistenkt for lovbrudd særbehandling i form av oppholdstillatelse med rett til arbeid. Meldeplikt vil ikke ha noen som helst effekt, når politiet registrer et brudd, vil vedkommende for lengst være ute av landet. Manglende pass er ikke et grensehinder. Og med elektronisk kontroll vil mistenkte bare kunne klippe lenken og forsvinne. I sin konklusjon viser utvalget til at «Varetektsfengsling står i et spenningsforhold til den verdivurdering som ligger til grunn for både grunnlovsforbudet mot straff uten dom og det strafferettslige beviskrav», med at «det i seg selv er problematisk at en høy andel av innsettelsene i norske fengsler skjer etter fengslingskjennelse og ikke etter dom», til Grunnloven §§ 94 og 96 og EMK artikkel 5, samt at det dreier seg om en «verdivurdering». Utvalget tilfører ikke noe nytt til disse velkjente dilemmaene. I virkeligheten dreier det seg selvfølgelig om kriminalpolitisk verdispørsmål. Vi er med andre ord på politikernes «hjemmebane», og de kan med god samvittighet legge mere vekt på hensynet til kriminalitetens ofre enn til mistenkte lovbrytere. Det er en underlig tanke at samfunnet skal innskrenke bruken av varetekt for å oppklare nye lovbrudd fordi det er så få som sitter på dom for begåtte lovbrudd. Men den «høye andelen» i varetekt er nå i 2018 nede i 22,9 %. En sammenligning må uansett ta hensyn til at andelen korttidssonere er på vei ned, de som blir igjen er færre, men har til gjengjeld begått alvorlig kriminalitet. Det gjør jo ikke at behovet blir mindre for å oppklare ny alvorlig kriminalitet, særlig ikke når utvalget selv har «karakteriser[t]( ... ) kriminalitetsutviklingen som ‘kraftig’». Og det er bakvendtland-logikk å skylde på samfunnet for at en mistenkt settes i varetekt, det som virkelig er «problematisk» er selvfølgelig de lovbrudd vedkommende er mistenkt for å ha begått, ikke at de etterforskes med bruk av tvangsmidler. En generell henvisning til Grunnloven og EMK har knapt noen verdi, det er et faresignal politikerne er vel vant med «flagges mot» mangt og meget. Lovgiver kan trygt gå ut fra at den ordinære norske varetektspraksisen ikke er i strid med hverken Grunnloven eller EMK. Lovgiver kan trygt gå ut fra at den ordinære norske varetektspraksisen ikke er i strid med hverken Grunnloven eller EMK. Utvalget vil oppheve adgangen til å idømme en som frikjennes for straff erstatning til fornærmede, og i stedet henvise dem til å gå til sivil sak. Det vil være en klar forverring – en tapersak – for kvinner som mener seg voldtatt. Utvalget vil også åpne for sivil sak for domfelte som ikke har fått medhold i sin begjæring om gjenopptagelse, noe som vil føre til forlenget usikkerhet for fornærmede/pårørende. Dette er nok et eksempel på at utvalget lar hensynet til mistenkte/domfelte trumfe hensynet til ofrene.
Mitt hovedbudskap til politikerne er: Legg mer vekt på hensynet til ofrene!