Asylaktivist svarer VGs Astrid Meland: Mennesker på flukt har ikke råd til å være naive
EVY ELLINGVÅG, nestleder, Foreningen av tolvte januar, rådgiver i Refugees Welcome to Norway Flyktningkonvensjonen skulle bare være en midlertidig ordning, påstår Meland. Her hadde det passet godt med en kildereferanse. Uten det må vi legge til grunn at siden 1967-protokollen ble vedtatt, og utvidet konvensjonen til ikke å gjelde bare europeiske flyktninger i Europa – men verdens mennesker på flukt, samt at 148 stater siden har ratifisert en eller begge av disse, har statene erkjent at individer på flukt trenger en forpliktende beskyttelseslovgivning. Videre har EU har laget sine egne direktiver og lovgivning bygget på dette. En lovgivning som er tett sammenvevet med FNs menneskerettigheter av 1948, der den moderne asylretten er forankret. Statenes lojalitet til konvensjonene er varierende, og gir seg utslag i at enkelte stater hverken tar i mot kvoteflyktninger, gir folk på flukt alminnelige rettigheter ved anerkjent beskyttelsesbehov eller viser evne og vilje til å holde en menneskerettslig standard som forsvarer at personer på flukt kan søke beskyttelse der. Vi styrker ikke disse statenes forpliktelse til å etterleve konvensjonene ved å stille spørsmålstegn ved konvensjonenes legitimitet og konsekvens. Meland ser ut til å mene, som Frp, at vi trenger nye konvensjoner som kan gi oss retten til å plukke ut dem vi vil ha, og frata individet retten til å søke egen beskyttelse. Det er ubegripelig at de som tar til orde for å svekke retten til å flykte til frihet og søke asyl, ikke forstår at gjennom å svekke denne retten svekker de sine egne rettigheter. Hvor står ytringsfriheten uten retten til vern? Hvor står friheten til politisk uenighet uten en solid forankret rett til å søke og motta beskyttelse fra en annen stat når din egen forfølger deg? Hvor står retten til liv uten retten til å søke seg vekk fra krig? Få flere kommentarer og kronikker: Følg VG Meninger på Facebook Noen populister og liberalere ser ut til å tro at deres egne friheter aldri vil være truet, og at andres friheter kan reguleres uten konsekvens for deres egne. De aller fleste av konvensjonene vi har signert og ratifisert er dokumenter som er fremtvunget av erkjennelsen om det motsatte. Og arbeidet som er nedlagt for å få samlet så mange som mulig om felles prinsipper er massivt, kompetent og årelangt. Visst vil det være folk blant dem som ber om beskyttelse, som ikke har et beskyttelsesbehov. Likevel viser tallene i Norge at de på ingen måte utgjør noe flertall her hos oss, hverken av dem som får akseptert sitt beskyttelsesbehov, eller av fjorårets ankomster som ikke er saksbehandlet enda. Til nå har kun 1000 av de 160 000 flyktningene EU ble enige om å fordele i september 2015 blitt tatt imot i Europa. Kenya har på sin side sagt at de etter 25 år med kronisk underfinansiering og manglende kvoteuttak for gjenbosetting sier takk for seg, de ønsker ikke å fortsette å være «nærområde» og støtte flyktningene «der de er». Tyrkias Erdogan spiller med flyktningkort i spillet mot Junker og EU. Jordan og Libanon er under massivt press, men midlene Norge og andre givere lover kommer ikke frem. Flyktningene som ber om å registreres som FN-flyktning i Tyrkia nå, får dato for første gangs intervju i 2022. (NOAS-rapport, Tyrkia 2016) Mengdene med saksbehandlere, intervjuere og politi som EU skulle stille med når leirene på øyene i Hellas ble lukket, har uteblitt. Man må være temmelig naiv om man tror at ett eneste menneske med behov for beskyttelse mot drap stoler på våre løfter. De er antakelig like verdifulle for dem som våre løfter om å innføre demokrati i deres stater. Men vi kan ikke besvare manglene med å gå bort i fra grunnleggende menneskerettigheter. Meland skriver: «Norge bør arbeide for et system hvor flyktninger fordeles mellom trygge land. Folk som flykter og trenger beskyttelse, bør kunne dra til et mottakssenter i nærheten. Der kan søknad om asyl behandles og et trygt land som står for tur velges.» Det systemet har vi. Det heter «overføringsflyktninger», eller kvoteflyktninger om du vil. Den internasjonale lojaliteten til å løfte sammen har vi imidlertid forrådt, som jeg viser over. Derfor er individets rett til selv å søke beskyttelse så viktig, frem til det internasjonale og europeiske fellesskapet viser vilje til å følge opp det de har forpliktet seg til, og styrke de fordelingsordningene som allerede ligger i lovverket . Siden 1948 har svært kompetente jurister, diplomater og politikere jobbet, året rundt for å samle så mange som mulig av oss rundt et felles rammeverk. De kan kalles mye, men ikke naive eller kunnskapsløse. International Law er et fag, ikke en ideologi. Det ligger en arroganse i å hoste opp forslag om å endre flyktningkonvensjonen nå, akkurat nå når vi trenger å effektuere de virkemidlene vi tross alt har. Det forteller noe om hvor langt vi har kommet. Eller hvor kort. EUs asyldirektiver har lovverk som er dimensjonert for massefluktsituasjoner. Det kom på plass etter krigene på Balkan. Det er ikke aktivert. Kanskje vi skal spørre hvorfor? Mennesker på flukt har ikke råd til å være naive, men de er tvunget til å legge alle eggene i én kurv når de søker frihet og overlevelse. Et menneske på flukt legger alle eggene sine i én kurv i håp om å berge livet og friheten. Dersom valget står mellom å legge eggene i en kurv av tillit til vi har begynt å oppføre oss bra nå og derfor vil det fungere godt med en asylordning der vi kanskje henter deg om en stund, eller å legge eggene i en kurv av håndfaste rettigheter gitt deg i erkjennelsen av at vi vil velge å skyve deg vekk om ikke loven forbød oss, er det ikke tvil hos meg hvilket valg som ville være det naive valget. Jeg tror Meland vil være enig.
VGs Astrid Meland er kommentator og populist. Hun kan lite om internasjonal flyktningrett. Det skulle også bare mangle, det er et fag. Det som er sørgelig, er at uvitenheten ikke hindrer henne i å skrive om internasjonal flyktningrett.