Alle har godt av å sitte på kirkebenken
Det følgende er en hyllest til kirken, og det fra en som sjelden har vært rammet, eventuelt velsignet, av religiøse følelser, heller ikke i kirkerommet. For jeg elsker kirker. Aller mest de katolske og eventyrlige byggene, kanskje, men også de norske, protestantiske, fordringsløse, kalde og ugjestmilde variantene. Slike som min barndoms kirke på Egge, i høydedraget over den lille kjøpstaden Steinkjer, et hvitt og stillfarent kirkebygg med benker harde som is-draperte svaberg. Min barndoms kirke ble reist på det som en gang var svært lite kristen grunn. For på Egge regjerte vikinghøvdingen Olve Grjotgardsson, en av Olav Haraldssons argeste opponenter. Olve og hans trønderske kumpaner hadde ingen intensjon om å gi slipp på verken politisk makt eller hedenske tradisjoner, og motsatte seg tvert Olavs kristendom og politiske samlingsplaner. Det endte ufordelaktig for alle parter. Først for Olve og senere hans to sønner Tore og Grjotgard, som alle ble drept av Olav og hans menn. Men også for Olav selv, som få år senere forlot det dennesidige under slaget på Stiklestad, ikke mange mil fra Egge, i kamp mot hevntørste, midtnorske bønder. Banesåret ble påført ham av Olves svoger Tore Hund, som stakk spydet Selshevneren inn under kongens brynje og inn i magen på han som siden ble kjent som «den hellige». Rett bortenfor min barndoms kirke ligger den staselige sveitservillaen Ølvisheim («Olves hjem»), oppført på slutten av 1800-tallet, i laftet tømmer. Inn-trønderne vet å hedre sine hedenske forfedre, og samtidig markere motstand mot øvrigheta. Min yngste sønn er oppkalt etter Olve på Egge, og til uken, på en av årets siste skoledager før den etterlengtede juleferien, sitter han sammen med klassekompisene sine på benken i sin barndoms kirke. Ikke fordi han har fått en kristen oppdragelse, langt der i fra, men fordi norske unger anno 2019 har noe å lære av å gå i kirken, mumlesynge med på de fine julesangene og høre presten forrette over juleevangeliene. Akkurat slik vi og de før oss lærte av det. Jeg husker skolegudstjenestene med stor glede. Vi var stinne av forventninger før juleferien, og fikk attpåtil lov til å ha med oss brus og godtepose på siste skoledag, før vi avsluttet i kirken, noe vi for å tøffe oss sa at vi grudde oss til, men som ble en sentral bestanddel i overgangen fra hverdag til høytid. Den gangen var det dessuten alltid kaldt og masse, masse snø. Det siste kan muligens være et utslag av minneforskyvning, men det som er en helt uomtvistelig sannhet, er at debatten om skolegudstjenester alltid dukker opp i adventstiden, nesten like planmessig som de hysteriske påstandene om julens vaklende posisjon i vår flerkulturelle tid. Torsdag denne uken rykket Unge Venstres leder ut og advarte mot vederstyggeligheten. «Man må slutte å prakke på elevene religionsutøvelse i skoletiden», lød det fra Sondre Hansmark, som om det er det som skjer. Hansmark fikk støtte fra Dagens Næringsliv, som på lederplass argumenterte i tråd med Bjørnstjerne Bjørnsons ord: «Her kjempes for et prinsipp, høyere enn Mount Everest!» Da regjeringen i fjor lanserte den nye nasjonale veilederen for skolegudstjenesten var det etter en iherdig dragkamp mellom de borgerlige partiene. Frp mente den burde være obligatorisk, KrF kjempet for at alle elever i Norge i det minste må ha et tilbud om skolegudstjeneste, mens Venstre som vanlig var uenige med dem begge. Human-Etisk Forbund, som alltid tar ledertrøyen i disse diskusjonene, gikk hardt ut mot fjerningen av den tidligere anbefalingen om at alle foreldre aktivt må melde barna på skolegudstjenesten. Men avkristningens fortropp, som mener ordningen strider mot selveste menneskerettighetene (og det har de muligens rett i), var samtidig fornøyde med at alle skoler som tilbyr elevene gudstjeneste, må tilby et likeverdig alternativ for dem som ikke ønsker å delta. Tiden får vise om regjeringens håp om større deltakelse i kirken før jul slår til, eller om barna, slik en uformell undersøkelse fra NRK tyder på, har mer lyst til å velge alternative løsninger, mer i tråd med humanistenes overbevisninger. Mitt håp er uansett at norske foreldre ikke overdriver farene ved å sende de små til kirken før jul, og lar dem ta del i ritualet, uansett religiøs eller ikke-religiøs overbevisning. For ingen har vondt av å slite kirkebenken med jevne mellomrom før man igjen slippes ut på banen i livets kamp. Ikke minst i den oppdragende fasen av spillet. Selv kan jeg knapt skryte på meg verken gudfryktighet eller lengsel etter visdomsord fra prestemunn. Sist gang jeg var i kirken – en av Oslos vakreste – ble jeg så befippet av prestens vidløftige metaforer at jeg måtte ut og trekke frisk luft midt i prekenen. Men som ritual, som fellesskapsøvelse, har kirkeaktiviteten noe evig ved seg som overskrider religiøs forkynnelse og metafysiske grublerier. Kirken er et historisk sted, kan vi si, et bindeledd mellom da og nå, og en påminnelse om at ingen av oss er så unike som vi især i vår tid innbiller oss at vi er. Det er et budskap som ungene våre gjerne kan smatte litt på før jule-hedonismen slår inn for fullt, og gaver og godteri tar all oppmerksomhet frem til hverdagen atter melder sin ankomst på nyåret. For som Ap-politikeren og muslimen Masud Gharahkhani sier: «Det handler ikke først og fremst om religion. Skal vi ha et fellesskap, så tror jeg det er viktig at man får mulighet til å delta på felles arenaer som julegudstjenesten.» Som de sier i kirken: Amen.
Norske foreldre bør la ungene ta del i julegudstjeneste-ritualet, uansett religiøs eller ikke-religiøs overbevisning.