Lang vei til fred i Georgia: «Vil du ha fred, forbered deg på krig»
De vakre fjellene Georgia er kjent for, omkranser Elene Makisjvilis (65) litt rustne blikkhus. Her henger vinranker, modne epler og fristende kveder, som om ingen ting skulle ha endret seg siden hun var lita jente og sprang rundt her oppe i åskanten. Den gang var Elene omringet av beitende kyr, smilende naboer og viltvoksende planter. Nå er det store sylinder med barberblad-besatt piggtråd som kretser rundt åsen. På andre siden av de fryktinngytende gjerdene hersker russiske militære, som forsvarer det de kaller Sør-Ossetia med skarpladde våpen. Nesten alle andre land i verden regner det samme området som Elenes hjemland, Georgia. – Det mest smertefulle er at jeg ikke kan besøke kirkegården der hvor mine foreldre og slektninger ligger gravlagt, fordi det er innenfor okkupert sone. Å måtte se opp på den piggtråden hver dag, og å være redd i sin egen bakhage, gjør vondt, sier den 65 år gamle bestemoren sørgmodig til VG.Når VG besøker Elene må vi kjøres inn til huset i kortesje sammen med georgisk politi, slik rutinen har vært her ved frontlinjen helt siden krigen i 2008. Krigen mot Russland varte bare en drøy uke før våpenhvileavtalen ble undertegnet, men 10 år etter er området fortsatt langt fra trygt. Hvem det er utrygt for, kommer likevel an på hvem du spør. Russland har flere tusen soldater utplassert i militærbaser for å beskytte innbyggerne i Sør-Ossetia og Abkhasia, som de mener er truet, mens georgierne, som hovedsakelig var de som ble drevet på flukt herfra under krigen, frykter faren av nye konflikter med russiskstøttede utbryterrepublikker, rett ved sine egne hjem. Tanken på å flytte herfra, slik så mange har gjort, har likevel ikke streifet Elene. Dette er hjemmet hennes. Her bor sønnen, svigerdattera og barnebarna. Det kan hun ikke forlate, sier hun.– Vi georgiere er egentlig krigere, selv om russerne forsøker å fremstille det som om vi er en nasjon av klovner. Nå er vi i ferd med å vekke opp folket. Først når alle er med og kjemper, kan vi se et forent Georgia, sier den 41 år gamle kamuflasjekledde David Katsarava, og speider ned på frontlinjen ut fra den høstkledde høyden en kort times kjøring fra Tbilisi. Katsarava leder en aktivistgruppe på 15 mann som patruljerer og overvåker den mest tilgjengelige delen av grensen rundt området georgierne kaller Tskhinvali, for andre kjent som Sør-Ossetia. Formålet er å sørge for at Russland ikke skal flytte på frontlinjene mer, og dermed hindre at området til utbryterrepublikkene blir enda større.Katsarava er er stor og muskuløs mann, kledd i militærgrønn softshell fra topp til tå, med én knebeskytter spent rundt den ene foten, sportssolbriller på nesen og en kamuflasjefarget kikkert rundt halsen. Han peker ned på en samling bygg i åskanten foran oss. – Det er en russisk militærbase. Midt i det landskapet som knapt kunne vært mer karakteristisk Georgia, fnyser han. Det er 15 måneder siden den 41-åringe familiefaren, som bærer en viss likhet med George Clooney, nedprioriterte karrieren som filmskuespiller for saken han har brent for hele livet. Selv rakk han aldri å bli innkalt i 2008-krigen før kampene hadde gitt seg, men da han stadig så det dukke opp flere og flere russiske militærbaser langs frontlinjen, 20 tilsammen med rundt 500 soldater i hver, hevder Katsarava, fikk han nok. Hver eneste dag reiser han og resten av gruppen opp fra Tbilisi i retning Russland, for å overvåke det som skjer ved frontlinjen. – I motsetning til våre fiender, er våre våpen kikkerter og mobiltelefoner. Og de kan ikke okkupere sinnet vårt, sier han, og tar fatt i det kamuflasjefargede hjelpemidlet som henger rundt halsen hans.Aktivistlederen utelukker likevel ikke at det kan bli nødvendig å ty til våpen for å vinne tilbake utbryterrepublikkene og samle Georgia en gang for alle. Han sier Israel er et forbilde. – Der er hele befolkningen med i kampen for et fritt og selvstendig land. Min drøm er å vekke folket her og minne dem på at de er krigere. Jeg tror det var det som skjedde for 10 år siden, og jeg tror meget mulig at det nå kan skje igjen. Du vet hva de sier: Vil du ha fred, forbered deg på krig, sier han til VG. Katsarava sier aktivistgruppens arbeid allerede har gitt resultater. Før de begynte hadde russerne satt opp 53 kilometer med grensegjerde siden 2008, hevder han, mens gjerdet iløpet av de 15 månedene David og de andre har passet på, kun har vokst med en knapp kilometer.VG kjører videre med David Katsarava og et par andre aktivister langs bilveien. Veien ligger kun meter fra frontlinjen, men preges av hverdagsliv. Her selger bestemødre syltede agurker og tomater på glasskrukker, unger leker i grøfta og granateplene blinker skarlagensrødt fra trærne. Vi skimter et signalgrønt skilt fra veien. « Landegrense til Sør-Ossetia», står det skrevet på russisk og ossetisk. Samme dag som VG flyr inn til Tbilisi, lander en stor delegasjon fra USA. Trump-rådgiver John Bolton kommer rett fra møte i Moskva med president Putin til det lille kaukasiske landet, med en klar beskjed om at Georgia «er av stor strategisk betydning for USA» Det er viktig med slike mektige venner, mener georgierne som har tatt med VG opp i fjellskrenten. Men samtidig er de skuffet over mangelen på bistand fra NATO i konflikten med det mektige nabolandet. – Våre soldater kjemper og risikerer livet med NATO i Afghanistan, så, ja, vi er litt skuffet over at dette ikke gjengjeldes med hjelp her ved frontlinjen, sier Katsarava ærlig.Bestemor Elene står i mosegrønne «Love»-plysjtøfler med et slitt hull til stortåa, og kikker ut av porten sin mot frontlinjen. Her, bare noen meter unna huset, ble svigerdatteren, trebarnsmoren Maja Otinasjvilij (37), pågrepet og holdt i dagevis av russisk militære, forteller hun til VG. Georgierne sier hun ble kidnappet fra sin egen hage av russiske soldater som tråkket over piggtrådgjerdet. Russerne på sin side, hevder Maja trengte seg inn i territoriet som de vokter. Historiene om kidnappinger fra de til sammen 65 georgiske landsbyene som ligger like ved frontlinjen, er mange. Georgiske sikkerhetstjenester hevder at det bare ifjor ble utført 187 slike kidnappinger, ifølge agenda.ge .Elene pakker den mosegrønne strikkejakken tettere om kroppen. Hun vegrer seg for å nærme seg jordene der hun lekte som barn, forteller hun VG sørgmodig. – Dette var sånn et idyllisk sted. Da jeg vokste opp var det fine med det at her bodde det mange familier med ulik etnisk bakgrunn, men vi var sammen alle sammen, dro i bryllup, begravelser og på besøk til hverandre. Vi møttes ofte, sier hun. – Hva må til for at det skal bli slik igjen, tror du?, spør VG Elene trekker på skuldrene. – Nå har jeg vel egentlig gitt opp å tro at det er mulig.
Ti år har gått siden krigen, men i Georgia pågår det fortsatt en bitter strid om hvor landegrensene går.