Det aller største Berg-talentet
Lørdag kom den triste meldingen: Arild Berg er død. Det får deg til å tenke tilbake. For seks dager siden var de der på avdukingen av Eggen-statuen i Trondheim, Harald Berg med sønnene Ørjan og Runar. Alle var blide, alt virket normalt. Bare Arild manglet, lillebror, han som skulle blitt den beste fotballspilleren av dem alle, han som minnet mest om pappa «Dutte» i spillestil. Redaksjonelt samarbeidHan debuterte 17 år gammel, for Bodø/Glimt, Arild Berg. Nå er han borte. For godt. Som Nils Arne Eggen alltid sier det: «Vi må ta vare på de gode minnene.» Og det er så sant som det er sagt. Han var sett på som den komplette fotballspilleren - Arild Berg hadde elegansen til storebror Runar og tøffheten til eldstebror Ørjan i ett. Han fikk vist det i glimt, bokstavelig talt, en kort periode. Men sykdom og skader tok over. Jeg husker jeg hadde mye kontakt med Arild Berg da han slet som verst mens han skulle spille for Lyn, som far Harald hadde gjort, med stor suksess. Men Arild slet. Og det ble aldri en eneste kamp for Lyn. I stedet ble det to år helt uten fotball, og så en retur til Bodø, men allerede 25 år gammel hadde Arild Berg spilt sin siste fotballkamp. Et enormt talent ga seg før vi fikk se hvor god han kunne blitt. Selv hevdet han at han ikke var så opptatt av det «som ikke ble». Han var litt lei av å høre hvor god han kunne blitt, og sammenligningen med faren og brødrene ble slitsom for Arild Berg. Han ville bare være Arild, den frie. Men sannheten er at han var et enormt talent. Ønskedrømmen i Bodø var en midtbanetrio med Arild, Runar og Ørjan Berg. Det ble dessverre aldri sånn. Og Nils Arne Eggen hadde for lengst sett nok til at han ønsket seg en tredje bror Berg i Rosenborg, men det ble heller ikke noe av. 20 år gammel var han da skader og sykdom satte han tilbake. Det som kunne blitt, det ble aldri. Arild Berg forble «talentet», han forble han som skulle blitt den beste, men som vi aldri fikk svaret på om han kunne blitt den aller beste av brødrene Berg fra Bodø. Vi hadde kontakt den siste tiden. Det er under et år siden vi skrev mange tekstmeldinger til hverandre. Planen var å få til et intervju, i Bodø, om karrieren - og livet. Vi skulle møtes hjemme hos Arild, der bror Runar er nabo. «Du møter vel på Runar også, han er naboen min,» skrev Arild Berg til meg. Han virket å være i fin form. Så trakk han seg. Jeg prøvde flere ganger å få kontakt med han senere, men uten å lykkes. Jeg minnes en fin gutt, en det var interessant å snakke med, kanskje den mest åpne av de tre brødrene - og en svært god fotballspiller, en spiller jeg stadig ergret meg over at jeg aldri fikk se spille ut hele sitt register. Hvil i fred, Arild Berg.
Vi fikk aldri svar på hvor god Arild Berg kunne blitt, på fotballbanen. Men det lille vi fikk se av yngste bror Berg fra Bodø - det var nok: Han var nok det største talentet av dem alle. Samtidig var han også den som slet mest.