Pappaen til Fabian: – Jeg tenker på hvordan jeg kan hjelpe Fabian med å bli hørt
THOMAS FRIIS-MICHELSEN, pappaen til Fabian. – Vi bare sitter og ser på. Jeg vil egentlig ikke se på i timene. Jeg vil ikke se på iPaden. Jeg vil lage forskjellige deler inne i en iPad; ledninger og sånn. Det synes jeg er kult. Han sier at SFO er det eneste han gleder seg til. Jeg spør han hva han helst ville gjøre hvis han fikk velge. Fabian svarer; «jeg vil bygge noe». Tenk om vi kunne gjort det i alle land, sier han, og gir meg en utfordring: «Si det til alle barna på skolen min». Hvis jeg sender ordene dine inn til en stor avis så kan det være at alle i Norge leser dette, sier jeg til han. Han svarer; «jeg vil ikke at det skal gå til alle i Norge, men til alle land i hele verden». Fabian elsker å holde på med det populære spillet «MineCraft». Hvorfor gjør han det? Hvorfor har spillet månedlig nærmere 100 millioner brukere over hele verden, og er det nest mest solgte spill gjennom alle tider (160 millioner solgte spill)? Svaret er enkelt: Fordi de får lov å bygge noe selv. De blir skapere, og bygger alt mulig inne i spillet. Barn elsker å skape noe nytt, og vise hva de kan. Her om dagen bygget han fire forskjellige hus med svømmebasseng, og viste de stolt frem til pappaen sin. Det var imponerende å se hva 1. klassingen hadde fått til. Dette er ikke ment som reklame for MineCraft, men derimot å forstå hva som tiltrekker barn over hele verden til et slikt spill. Barn elsker å skape uansett om det er i sløyd, tegning, matlaging, utetimer eller digitalt. I realiteten har Fabian sin mening ingen betydning; han blir ikke hørt og det blir raskt tydelig for han at skolen foretrekker elever som er stille, føyelige, og gjør som de blir fortalt. Dette er antakelig eneste måten en «presset» lærer kan få gjennomført et teoretisk pensum som «stadig vokser seg større». Som far tenker jeg på hvordan jeg kan hjelpe Fabian sin stemme å bli hørt. Hvis vi ikke tar hensyn til våre barns stemme, mister vi uskylden i samfunnet. Norges stemme tilhører våre barn for de er uredde «for det nye». Fabian vil slutte å lytte til seg selv hvis han ikke blir hørt, og vil føle mindre og mindre ansvar for sine handlinger hvis han ikke får velge dem selv. Sosialpsykologen Stanley Milgram viser til hva som skjer med et individ som «overtas av en autoritetsperson» (gjelder legitim autoritet som f.eks. lærere i skolen): – Man skifter fra sin følelse av rett og galt, til «hvor godt» man lever opp til autoritetens forventning («pliktfølelse»). Det betyr at individet føler ansvar overfor autoriteten som instruerer han, men føler ikke noe ansvar for innholdet i handlingen han utfører. Dersom barna avvennes å lytte til sin egen stemme, vil vi få voksne uten grenser og selvstendighet. Det skal ikke stor oppfinnsomhet til for å trekke en parallell til hele samfunnsgenerasjoner som må dykke ned i selvhjelpsbøker fordi de aldri lærte å hjelpe seg selv (lytte til sin egen stemme). I «Overordnet del – verdier og prinsipper for grunnopplæringen», s.9; står det skrevet: «Når elevenes stemme blir hørt i skolen, opplever de hvordan de selv kan ta egne bevisste valg. Slike erfaringer har en verdi her og nå, og forbereder elevene på å bli ansvarlige samfunnsborgere». Stopp opp og still spørsmålet: Hvem sin stemme lytter barna våre til?
Fabian har akkurat fylt 7 år og går i 1. klasse ved Stavern skole. Etter de første 100 dagene på skolen har jeg spurt min sønn hvordan han har det i timene. Han svarer det samme hver gang. Han sier at det er kjedelig.