Liverpool er mystikk. Og norsk galskap.
Eller kanskje var det et lite tegn på hva laget handler om, der de gikk tett i tett, at dette er «alle for én». To-tre mann skal ikke gjøre jobben alene. Det er jo dét som er Liverpool. Det er jo derfor Liverpool er her og kan gjennomføre denne siste treningen før den store kvelden, den som trolig vil stå igjen som den største i karrieren til de fleste av spillerne. Så kliner Georginio Wijnaldum ballen i mål på hel volley, som det naturligste i verden, men det er det ikke. Sliteren Wijnaldum scoret for andre gang på 49 Liverpool-kamper i semifinalen borte mot Roma, og nå skal han og Henderson og Milner opp mot Kroos og Modric og Isco - og det høres litt feigt ut. Før denne sesongen hadde ingen av Liverpools spillere vært lenger enn 8-delsfinalen i Champions League . Real Madrid har vært i åtte strake semifinaler, vunnet tre av de fire siste finalene og Cristiano Ronaldo er nesten umulig å stoppe når han er fremme i slike kamper. – Erfaring er viktig og jeg er ganske sikker på at i sekundene før kampen starter så vil Real Madrid føle seg tryggere enn oss. Men det gjør ikke noe. Kampen slutter ikke da. Den begynner. Det er bare å spille fotball, slåss for kameraten din, skyte, slå innlegg, nikke og brassesparke, sier manager Jürgen Klopp under sitt sjarmtokt av en pressekonferanse. – De (Real Madrid) er veldig, veldig sterke, men de har ikke spilt mot oss. Vi er Liverpool. Ikke bare et godt fotball-lag, men vi har i vårt DNA at vi kan gjøre store ting. Vi er her fordi vi er Liverpool, forkynner han intenst, og gløden hans formelig stråler utover det fullsatte rommet. Mange vil mene at det er denne entusiasmen som har sendt Liverpool til Champions League-finalen, og den er også en del av DNA'et til klubben fra den forblåste byen i nordvest-England. Liverpool er følelser, Liverpool er samspillet mellom klubben og supporterne og Jürgen Klopp er en perfekt brobygger. Men det er noe litt uforklarlig, litt mystisk, over en klubb som nesten greier å bli mer populær desto mindre den vinner. Da dyrkes «You'll Never Walk Alone», sammen skal de stå i stormen og i Norge må denne kjærligheten kunne kalles galskap. 53.300 mennesker var medlemmer av Arbeiderpartiet i 2017, Høyres tall er 29.500, mens rundt 41.000 mennesker er med i Liverpools supporterklubb. Det er bortimot én prosent av den norske befolkningen. – Er dét riktig??? Jeg kan nesten ikke tro det. Det er utrolig, sier The Times-veteranen Henry Winter, mannen som har fulgt engelsk fotball tett de siste tre tiårene, og han gjentar seg selv. – Det er utrolig. Winter rister litt beundrende på hodet av populariteten. Han mener at Liverpool har greid å beholde kontakten med supporterne på en helt annen måte enn andre klubber, og at denne folkeligheten er en av de viktigste årsakene til at populariteten er like sterk, nesten 30 år etter det forrige ligagullet. Hvor lenge lever man på gamle minner? Det føles nesten som om Liverpool har greid å lure folk til å tro at dette fortsatt er en vinnerklubb. Det er den jo ikke. De siste 12 årene er det blitt med én ligacuptriumf, og til høsten er det første gang siden 2010 at Liverpool er med i Champions League to år på rad. Sannsynligvis er det minst hundre tusen mennesker til i Norge som har et sterkt forhold til Liverpool, uten at de er medlem av supporterklubben. – Jeg ser lesertallene på Liverpool.no og er sikker på at det er et sekssifret antall der ute som ikke er med hos oss, sier Pål Christian Møller, som var med på å starte den norske supporterklubben i 1980. 38 år senere har Liverpool.no fem heltidsansatte mennesker, som jobber i skift fra åtte på morgenen til midnatt, syv dager i uken, bare for å skrive saker om favorittklubben sin... Hvis man deler supportere på folketall er Norge et av de mest Liverpool-intense landene i verden. Våre skandinaviske naboland Sverige og Danmark er ikke i nærheten. Den svenske supporterklubben opererte med drøyt 4.000 medlemmer i 2016, noe som på mange måter er et mer fornuftig antall når det tross alt handler om en klubb i et land langt unna. Men Liverpool er altså ikke fornuft, og derfor kan kanskje Liverpool også gjøre noe med den mektigste av dem alle, Real Madrid. Dette hvite monsteret har også et ganske sterkt europacup-DNA, for å si det forsiktig: 12 triumfer, fem flere enn Milan på annenplass, og fra podiet gjør vinnerdyret Sergio Ramos det klart at sulten etter en ny seier er den samme. Da han blir spurt om hvilken finale han husker best, er svaret at han ikke liker å se seg tilbake. Det er denne finalen som er den største, og slik snakker en mann som er vant til å løfte pokaler. – Denne dagen kommer ikke tilbake. Det er nå vi må gripe den, sier trener Zinedine Zidane der, med all sin ro, i all sin kontrast til Jürgen Klopps, men med minst like mye kraft og utstråling. Zidanes trenerfasit i Champions League er hvit som drakten. Ingen slår ut hans lag, og han vant finalen som spiller i 2002 etter helvolleyen mot Bayer Leverkusen. På plass i Kiev er gamle helter som Roberto Carlos, Clarence Seedorf, Luís Figo, Christian Karembeu, Claude Makélélé og matchvinneren fra 1998-finalen, Predrag Mijatović. Under den siste kosetreningen oser det storhet og gode minner uansett hvilken vei man snur seg. Selvfølgelig er Real Madrid klare favoritter. Men selvfølgelig kan Liverpool vinne. Liverpool har fem seire i Serievinnercupen/Champions League, fire av dem kom mellom 1977 og 1984. James Milner (Manchester City), Emre Can (Bayer Leverkusen), Dejan Lovren (Lyon), Mohamed Salah (Chelsea) og skadde Alex Oxlade-Chamberlain (Arsenal) hadde alle spilt i 8-delsfinale i Champions League før denne sesongen.
Kanskje er målene på Olympiastadion i Kiev veldig tunge? Det måtte i alle fall 13 Liverpool-spillere til for å bære ett av dem over halve banen.