Bokanmeldelse: Brecht Evens: «På feil sted»: Kunstopplevelse i tegneserieform
Selve historien er både enkel og komplisert: Den grå og forsiktige Gert har invitert gamle kjenninger til fest. Men det er barndomsvennen Robbie som er i alles fokus, den sjarmerende og berømte levemannen alle vil møte. Når idolet uteblir, er Gerts hjem brått feil sted for de rastløse unge voksne. Det sosiale spillet drar dem heller mot nattklubben Disco Harem og andre burleske hjemmebaner der Robbie og hans «menighet» iscenesetter seg selv. Den blåkledde adonisen glitrer i gjenskinnet fra alles blikk, men selv orker han ikke se noen av dem særlig dypt eller lenge. De som kommer ham nærmest, går både visuelt og bokstavelig talt i oppløsning. Rusen varer ikke lenge for noen, men den skitne symbiosen fortsetter. I mer lavmælte tablåer følger vi unnselige Gert på jobb, og i usikre hverdagsmøter med ukjente mennesker. En visuelt nedtonet sidehistorie, der Gert og Robbie mimrer på tomannshånd om skoletiden for over fem år siden, byr på bokens sterkeste tekst. Men selv bihistorier om bipersoner svulmer av kraft og intensitet, enten det er unge kvinners småprat hos frisøren eller studier av mennesker på T-banen. Dramaturgien inviterer til dveling og stadige gjenoppdagelsesferder langs de mange og kompliserte stiene i boken. Kunstnerens verktøy er enkle: Papir, pensel og vannfarger. Ved å legge lag på lag og variere gjennomskinnelig akvarell med mer dekkende guasj, skapes både den letteste dis og et dypt mørke. Hovedpersonen Gert er gjennomført grå og brun i nyansene. De andre menneskene er nærmest fargekodet i skarpe rødtoner, skogens mange grønne, og skitne eller syrlige variasjoner av gult. Dette gir god symboleffekt, og letter også lesingen fordi tekstfargen markerer hvem som snakker. Perspektivene er ofte forflatet eller forvridde, og inviterer betrakteren til å sveve over hendelsene, smugkikke fra bak en stol, eller bare som Gert finne sin plass som usynlig betrakter i utkanten av hendelsene. Fortellingen har tre hoveddeler, men smelter fint sammen. Det finnes ingen tradisjonelle rammer i denne tegneserien, ingen fast rytme i vekslingen mellom sinnsyk fargeeksplosjon og sober sårbarhet, nesten ingen oppstreking eller sterke konturlinjer. Unntaket er tre svært seksuelt dramatiske billedsider, der kropper og positurer forenkles ned til skissepregede harde linjer i tusj og (slik det ser ut på trykk) fargeblyant. Disse urovekkende motivene kan minne om så vel John Lennons erotiske tegninger som forstadiet til en animasjonsfilm. Selve handlingen rakner litt mot slutten, men dette er en stor kunstopplevelse for kresne tegneserielesere - og alle andre åpne sinn. Teksten er oversatt fra nederlandsk av Bodil Engen.
Tegninger og tekst er finstemte, og spiller sammen i et rikt opus om å finnes.