Du slukker ikke brann med tåkeprat
Var det noen som trodde idrettspresidenten hadde lært av fjorårets Dagsrevy-fadese, da han svarte som en papegøye på Ingerid Stenvolds spørsmål om hvorfor det skal være så himla vanskelig å være åpen om bruk av fellesskapets midler før 2015? Tro om igjen. Etter at det ekstraordinære styremøtet hadde vart i syv timer, der intern misnøye med lederskap var på agendaen, hadde tydeligvis Tvedt pugget én setning bygget på ordene «konfidensialitet» og «internt». Varianter av denne gjentok han 11 ganger på 13 spørsmål. I en tid der medietrening og kommunikasjonsprofesjonalisering finnes overalt ellers, er det nesten fristende å flire litt av at det er mulig å håndtere offentligheten på en så amatørmessig måte. Igjen. Men problemet er at dette er ikke morsomt. For det rammer en uendelig verdifull folkebevegelse at den øverste ledelsen ikke bare sliter med å innse at vi lever i 2017, men også ser ut til å mangle evne til å ta grep for å få en vanstyrt skute over på en sunnere kurs. Selv ikke når ansatte i egen organisasjon slår alarm. Gjennom fjoråret ble mangelen på åpenhet grundig avslørt, og NIF måtte tvinges til å gi innsyn om pengebruken fremover. Og i år har det kommet frem flere nye belastende saker om organisasjonen, som har est ut over en tiårsperiode. • Som den betente forsikringssaken, der NIF frontet tilbudet til deres egen samarbeidspartner, Gjensidige, til tross for at selskapet tapte anbudskonkurransen om klubbforsikringer. Der eposter VG har fått se umulig kan tolkes på annet vis enn at det har forekommet press om dette, noe NIF-ledelsen likevel blånekter for. • Eller it-skandalen, som viser en helt grunnleggende mangel på fortståelse for hva en idrettsorganisasjon bør være og ikke være. Hvor det bygges en mastodont i eget hus, som endte som et ineffektivt tapssluk. Noe som vil volde betydelig hodebry fremover. Men der det - som vanlig i idretten - ikke medfører noen følger av å utvise uskikket lederskap. Hvor lenge kan dette vare? Hvor lenge lever idrettsbevegelsen med ledere som har kroniske skylapper for hvordan de oppleves utad? I et moderne samfunn er den eneste farbare veien for en slik organisasjon å ha reell åpenhet. Der splitt & hersk-ledelse, bortforklaringer og retoriske snarveier parkeres, og erstattes med en kultur der transparens er verdsatt. Inntil videre har selve organiseringen av idretten fungert som et skjold, og gjort det mulig for en antikvarisk lederstil å få fortsette. Det er fire år mellom hvert idrettsting, og i perioden imellom har man ikke tilsvarende mekanismer som fungerer i næringslivet. For aksjonærer ville selvsagt aldri akseptert «lederskap» av den karakter Tom Tvedt og Inge Andersen er blitt grundig avslørt i å utvise. I idretten finnes riktignok en åpning for å kreve ekstraordinært ting, men kravet for å utløse dette er så høyt at det i praksis er nær illusorisk. I dette landskapet har generalsekretær Inge Andersen vist seg som en mester til å trykke på de rette knappene for å bevare egen makt. Håpet fremover er at det, selv i en så endringsresistent bevegelse, er grunn til å tro at noe skjer før eller senere. For det er mange kloke hoder internt som har fått nok. Flere har stått åpent opp for kravet om å få vite hvordan penger er brukt av et sentralledd som lever av offentlige midler. VG vet at misnøyen nå ulmer på flere hold, både på krets- og særforbundsnivå, og håndteringen etter styremøtet mildnet ikke akkurat kritikerne. Uansett hvordan den kommende utviklingen blir, er det hevet over tvil at Tvedt ikke bare sliter med standingen utenfor selve idrettsbevegelsen. Autoriteten er svekket også i egne rekker. Det kan ikke ventes at absolutt alle detaljer som diskuteres på et styrerom skal legges frem, men det er et hav mellom hvordan presidenten fremstår og hva det er grunn til å kreve av en mann med et så fremtredende verv. Brannteknisk er det visst mulig å slukke med tåke - men i retorikkens verden faller det på stengrunn.
Kommentar Tom Tvedt river ned sin egen autoritet i rakettfart. Tom Tvedt river ned sin egen autoritet i rakettfart.