Konsertfilmanmeldelse Beyonce - «Homecoming»: Detaljdronningen
FILM: KONSERTDOKUMENTAR «Homecoming» MED: Beyonce Knowles-Carter, Jay-Z, Kelly Rowland, Michelle Wiliams og Solange Knowles REGI: Beyonce Knowles-Carter Man kan trekke flere tråder fra Jay-Z sin 2004-dokumentar «Fade to Black» til Beyonces «Homecoming». Blandingen av konsertfilm og bakomfilm har den samme rytmen. Innblikket bak scenen virker akkurat nok kontrollert til at det ikke blir intimt på andre enn artistenes premisser. Forskjellen er selvsagt at Mrs. Carter, eller Beyonce Knowles-Carter, som vi noen ganger nesten glemmer at hun heter, er på vei tilbake i sin konsert og film. Og at Jay-Z sin «jeg slutter» konsert i Madison Square Garden ikke er i nærheten av å ha den samme definisjonsmakten. Konsertdokumentaren som dukket opp på Netflix denne uken er fortellingen om fjorårets allerede mest omtalte og dokumenterte konsert: Beyonces to Homecoming-konserter på fjorårets Coachellafestival. Eller Beychella som DJ Khaled omdøpte festivalen til. Filmen er et intrikat sammenklippet flettverk av opptak fra begge. Man vet det fordi konsertene hadde ulik fargeprofil, kostymer og hår. Men helt identiske bevegelser. Spesielt fascinerende i åpnende «Welcome» og «Crazy in Love». Der skifter alt og alle på scenen sømløst mellom gult og rødrosa, nesten om om det var magi. Egentlig er det beviset på Beyonces raffinerte og nærmest maniske øvingsdisiplin. På de innklipte dokumentarene som fyller ut mellom konsertslagene forteller hun i rolig, telefonintervjuaktig voiceover om fire måneders øvetid for koreografien alene. Hvordan hun jobbet seg tilbake etter tvillingfødselen til å headline Coachella som den første kvinnelige fargede artisten noensinne. Akkurat i noen minutter der byr den intervjusky superstjernen uvanlig mye på seg selv. Samtidig kommer det ikke et eneste kritisk spørsmål tilbake. Kanskje ikke så rart når dette er skrevet, regissert og produsert av nettopp Beyonce Knowles-Carter. Derfor er det ingenting om for eksempel de angivelige ekteskapelige utfordringene som ulmet i «Lemonade». Og hvordan disse plutselig var løst i fjorårets «Everything is Love». Her er Jay-Z primært en småtrøtt småbarnsfar som får et lite innslag på scenen når han slentrer frisk inn på «Deja Vu». Mens resten av Destiny’s Child bidrar til noen helt greie versjoner av utvalgte hits. Før Solange, Queen Bees ekstremt talentfulle søster, «bare» danser. Gjestene blir nesten en unødvendig strøssel på toppen av en allerede perfekt iskule. «Homecoming» viser en artist så ekstremt i sin egen liga. Som likevel hyller afroamerikansk kultur, feminisme og generelt fokuserer like mye på alt som har gjort henne til den hun er. Der det skjer mer på scenen i løpet av et mellomspill enn det skjer i løpet av flere hele konserter med andre artister. Uavhengig om det er 200 eller åtte personer der. Fordi alt ligger i detaljene. «Homecoming» er noe av det mest imponerende musikalske liveinnspilte produktet som finnes tilgjengelig i noen form akkurat nå. En nær perfekt perfeksjonert oppsummering av en karriere som fremdeles ikke er over toppen. Sånn sett er det ikke så rart at konsertfilmen slippes midt mellom årets to Coachella-helger. Slik blir Coachella 2019 også Beychella. Uten at dronningen selv engang er til stede.
Hvis du bare skal se én konsertfilm i år, kan du like gjerne se denne noen hundre ganger.