Šventosios raidės barbariškose tautose
Vytautas Ališauskas
Renesanso ir baroko laikais buvo įprasta trijų šventųjų kalbų (hebrajų, graikų lotynų) samprata. Drauge sakralizuoti jų rašmenys. Straipsnyje aptariami raidynų (pirmiausia – statuso likimo LDK bruožai. Vietinės kalbos, vartodamos šiuos raidynus (lietuvių lenkų lotyniškąjį; rusėnų sukurtą graikiškojo pagrindu), aktualizuodavo juos lydinčias vertybių sistemas. Sakraliosios kalbos gyvenime pynėsi su kasdienėmis, kasdienės ėmė savo orumą iš tikro ar tariamo ryšio sakraliosiomis, galiausiai vienas, kitas perteikiantys raidynai keitėsi vietomis; natūrali dinamika baigėsi lotyniškojo alfabeto, kaip visą valstybę apimančio komunikacijos įrankio europinio tapatumo ženklo, įsigalėjimu.
Literatūra