nový sedmý div
dlouhou cestu urazí řeka ganga, než se spojí s mořem. k aktu, jenž vytváří jeden z nejunikátnějších a zároveň nejkřehčích ekosystémů, dochází v západním bengálsku. můžete se zde cítit jako v ráji nebo jako v pekle. záleží, zda se setkáte s králem této divočiny – tygrem indickým.
je časně ráno, přesto už slunce nemilosrdně praží. opouštíme rušnou kalkatu a vydáváme se vstříc dobrodružství v džungli. naše auto má poněkud netradiční posádku. alespoň podle zvyklostí této země není běžné, aby cestovala skupinka ženských bez jediného mužského doprovodu, když nepočítám našeho řidiče. kromě mě tvoří posádku čtyři indky z různých koutů země, vesměs všechny s nějakým zájmem o přírodu a její ochranu. dámská jízda v džungli může začít. cílem naší cesty je národní park sundarbans. za okny auta se přeplněné ulice kalkaty postupně mění v menší města a vesnice, a jak se blížíme k cíli, přibývá jezírek, mokřadů a také ochranných hrází kolem vodních toků. jsme v oblasti nížiny kolem delty gangy a celá oblast od kalkaty až k moři byla kdysi pokrytá souvislými mokřady. s rostoucím lidským osídlením už však na toto zbyla jen vzpomínka a krajina je postupně vysoušena a přetvářena k obrazu místních obyvatel.
!ko1107_indie_profimedia-0005056435
na seznamu unesco
zastavujeme v gothkali. odtud už cesta suchou nohou nevede a přestupujeme na loď. tady naše sundarbanské dobrodružství může naplno začít. sundarbans, jméno, které v překladu znamená krásný les. z ekologického hlediska se jedná o naprosto unikátní kousek naší planety. Řeka ganga, veletok pramenící v himálaji na severozápadě země, uctívaná v nejposvátnějším hinduistickém městě váránasí, nachází svou cestu do moře právě tady, v západním bengálsku. a tak jako celá její cesta je i její zakončení velkolepé. vytváří zde největší říční deltu na světě. na obrovském území, spadajícím částečně do indie a z větší části do bangladéše, se mísí sladká voda s mořskou a dvakrát denně tu přichází příliv a po něm zase odliv. vznikl tu jedinečný ekosystém, jehož základem je mangrovový les. svou rozlohou představuje největší souvislý pás mangrove na světě. kdo by si představoval, že les tvořený pouze mangrovníkem je poněkud jednotvárný, je na omylu. celkem zde bylo zaznamenáno 84 druhů rostlin, ze kterých 34 představují právě mangrovníky. tato delta je domovem 70 % všech druhů mangrove na světě. i proto je park od roku 1987 pod ochranou unesco.
loď se blíží k cíli jen velmi pomalu. lehký vánek na horní palubě zpříjemňuje jinak horké a vlhké počasí. v podpalubí jsou i místa na spaní a bylo by možné tu přenocovat. tiasa, rodačka z kalkaty a hlavní organizátorka naší výpravy, která zná národní park jako své boty, to však nedoporučila, což mě dost mrzelo. v tomto období (duben a květen), tedy přesně před monzuny, prý dochází k rychlým změnám počasí a bouře a velké vlny tu nebývají výjimkou. zatím to tak rozhodně nevypadá, hladina je rovná jako zrcadlo a slunce nemilosrdně pálí. kolem poledne se vyloďujeme na ostrůvku jménem pakhirala, kde bude naše základna pro další dny.
!ko1107_indie_checkered_killback
pozoruhodnÍ obyvatelÉ
po vydatném obědě skládajícím se z rýže, brambor v pálivé omáčce, čočkové polévky a ryb je čas znovu vstoupit na palubu. tentokrát jen přejedeme na protější břeh do sajnekali, kde si musíme vyřídit povolení ke vstupu do národního parku. do večera už nezbývá moc času, proto jako další zastávku volíme nedalekou pozorovací věž. ta stojí na samém břehu ostrova. před pozorovatelnou bylo vyhloubeno jezírko a v mangrovovém lese vysekány pásy umožňující lepší pozorování zvěře přicházející k napajedlu. a jaké poklady místní příroda ukrývá? opět se jedná o unikát. sundarbans byl až do letošního roku považován za domov největší populace tygra indického. mělo zdě žít 274 jedinců. při posledním sčítání (v roce 2010) jich tu ovšem bylo napočítáno jen sedmdesát, přitom početnost tygra v celé indii je odhadována na 1700 jedinců. nutno podotknout, že sčítání tygrů je v oblasti sundarbansu obzvlášť obtížné a různé metody přinášejí různé výsledky. Šance na spatření tohoto indického krále lesa však nejsou v sundarbansu nijak velké. výrazně stoupají se západem slunce, ještě předtím vás však strážci parku vyženou.
dalším neméně zajímavým, avšak ještě více neviditelným obyvatelem je kočka rybářská, která, jak její jméno napovídá, se neváhá za šupinatou kořistí ponořit do vody a která byla jedním z hlavních cílů mé letošní indické výpravy (bohužel jsme ji nespatřily). s přibývajícím večerem se zvířata přicházejí napít. jako první se objevuje nádherný samec jelena axise indického, po chvíli vystřídán u napajedla jednou a pak druhou samicí. v plné kráse a v nejhojnějším počtu se nám předvedli další obyvatelé této oblasti – varani skvrnití, ještěři dorůstající velikosti kolem 1–1,5 metru, kteří přicházeli k jezírku z jedné i druhé strany, aby se zchladili ve vodě. na vysekané ploše jsme v dálce zahlédli marabu indomalajského, ptáka na první pohled ošklivého, v jehož postoji a rozvážné chůzi byla však notná dávka elegance. ocenění největšího baviče večera však bezesporu vyhrála kukačka vraní. z vyvýšeniny nad jezírkem se srdnatě vydala k vodě. „proboha, co to dělá? proč jde rovnou k tomu varanovi?“ užasly jsme jednohlasně a já vybízím tiasu, aby si připravila foťák v očekávání pořádné akce. varan vystartoval a kukačka s vyděšeným plácáním křídly prchá zpět na kopeček. pokus číslo dva, tentokrát už se rozumně vyhne varanovi, už se chystá napít, když v tom přiletí ledňáček proměnlivý, který jakoby zlomyslně čekal na nedalekém stromě, aby chudáka kukačku mohl vyplašit. kukačka má však nepochybně děsivou žízeň a my přemlouváme našeho průvodce, abychom mohly celé divadlo dokoukat, než budeme muset vyhlídku před západem slunce opustit.
poproste bonobibi
následující den máme v plánu celodenní vyjížďku po mangrovech. plujeme čtyři a půl hodiny a pozorujeme břeh, zdali nezahlédneme živáčka. na to je však příliš horko a slunečno. po poledni vystupujeme v dobanki, kde je vybudována 150 metrů dlouhá betonová lávka ve výši korun mangrovníků. v době úplňku dosahuje voda při přílivu až do nitra ostrova. teď jsou čtyři dny po úplňku a stále ještě vlhké bahno je poseté tisíci červených teček – krabů houslistů, kteří mávají svým jedním abnormálně zvětšeným klepetem, aby zastrašili protivníka ze sousední díry. před třemi dny tu strážci zahlédli tygra v šest hodin večer, to my už bohužel dávno musíme být zpátky. večer přichází prudký vítr, déšť, hromy a blesky. možná nakonec dobře, že nespíme na lodi. ve vedlejším hotelu tanečníci v kostýmech hrají představení pro turisty. hlavní roli zde má tygr, stejně tak jako ji má v životech lidí. místní tygři mají pověst lidožroutů, nutno však podotknout, že osudné případy nastávají, když člověk překročí hranice tygřího teritoria. prostě a jednoduše se stane snadno dosažitelnou kořistí. místní sběrači medu či kdokoliv, kdo se chystá vkročit do lesa, nezapomene o ochranu poprosit bonobibi, bohyni lesa. víra v přírodu a její síly je zde tak silná, že stírá i náboženské rozdíly. respekt před vládcem lesa, tygrem, vystihuje i fakt, že vesničané nikdy nevyslovují jeho jméno. „ty jedeš do sundarbansu? no tak to si nezapomeň masku!“, varoval mě před odjezdem kamarád. ta je totiž kromě modlitby další ochranou místních sběračů medu. nasadí si masku do týla a doufají, že tak zmatou tygra, který na ně tváří v tvář, ale vlastně zezadu, nezaútočí. my jsme však podobného dobrodružství zůstaly ušetřeny a na půdu lesa v podstatě nevkročily. třetí den nás čeká krátká vyjížďka po mangrovech a po obědě už se vydáváme na cestu zpět. opouštíme tento unikátní ekosystém, který je každoročně sužován záplavami a cyklony a přesto přetrvává. nyní se však přidává devastace vinou člověka, ať už se jedná o přímou destrukci habitatu, příliv znečisťujícího odpadu z nedaleké kalkaty a jiných velkých měst, nebo sběr garnátů, který je zdrojem obživy mnoha lidí, pro něž se zemědělství na půdě zanesené solí po nedávném cyklonu stalo nemožné. sběr garnátů je však prováděn tak necitlivě, že v jedné síti (1 x 1 m) zbytečně zahyne denně 50 druhů ryb a 28 druhů mlžů. i zde si však příroda vybírá svou daň, a mnoho sběračů padne za oběť krokodýlům bahenním.
představte si, že byste mohli hodit kamenem, který by letěl z moskvy až do barcelony. urazil by více než 3600 kilometrů a zhruba tolik je velikonoční ostrov vzdálený od chilské pevniny. iorana. vítejte na nejodlehlejším obydleném místě na zemi, na ostrově plném otázek.
během pětihodinového letu ze santiaga mám o čem přemýšlet. co je to ale pět hodin oproti týdnům nebo možná měsícům, když polynéští navigátoři vyrazili z markéz bez map a kompasů, aby našli svou zemi zaslíbenou? legenda praví, že v pátém století dorazil ke břehům ostrova rapanujský „praotec Čech“, král hotu matua se svou družinou. prohrál válku kvůli ženě, a tak musel uprchnout. ale kam? nakonec uvěřil snu hau maka, svého dvorního tetovače, jehož duše v noci uviděla osamělý ostrov s tyčícími se vulkány, lemovaný plážemi. hodiny v letadle se pomalu vlečou a pod námi není nic než tichý oceán. o čem asi přemýšleli matuovi muži, když brázdili tyto nekonečné vody a jak dokázali trávit měsíce na otevřeném moři? nejenže to se svými vahadlovými plavidly uměli, ale také rozuměli řeči přírody. orientovali se podle hvězd, sledovali pohyb ptáků, reagovali na změny větru… jejich potomci, kteří na ostrově vytvoří jednu z největších megalitických kultur už nebudou přírodě naslouchat a nakonec jim nezbude, než bojovat o holé přežití.
!ko1107_rapa_nui_pes_7531_kopie
hi, boss!
velikonoční ostrov by se mohl jmenovat klidně vánoční nebo jakkoliv jinak, nebýt toho, že sem první evropský návštěvník, holanďan jménem roggeveen dorazil právě na bílou sobotu roku 1722. pro domorodce to byla země mata ki te rangi neboli „oči, které hledí do nebe“, rapa nui (velká rapa) anebo te pito te henua (). náhoda tomu chtěla, že i my jsme se zde octli právě v době velikonoc, stejně jako etnograf miloslav stingl, vůbec první Čech, který ostrov navštívil.
letiště mataveri má komorní a o to příjemnější atmosféru, chilské aerolinky lan sem dopraví jen pár letadel týdně. sotva vystoupím z letadla, už mi místní děvčata věší na krk věnec z květů tiare. ten jsem si přála od té doby, kdy jsem poprvé viděla vzpouru na lodi bounty s marlonem brandem. dnešní domorodé dívky už nenosí palmové sukýnky a květiny vystřídala trička, přesto jejich exotická krása nedá mužům spát. rapanujci v sobě mají divoké kouzlo. přesvědčit se o tom mohu hned při setkání s naším průvodcem. „ahoj, jsem yoyo,“ usměje se a vyklouzlí rapanujsky neodolatelný úsměv. když projíždíme hanga roa, což je něco jako hlavní město ostrova, uklidňuje mě, že nevidím žádné „macdonaldy“ ani několikapodlažní hotely. panuje tady pohodová atmosféra, turisté chodí v žabkách nebo bez nich, často se surfem v podpaží, nic křečovitého na tak výjimečnou destinaci. na ostrově žije zhruba pět tisíc lidí a vypadá to, jakoby se všichni znali nebo se tak k sobě alespoň chovají. „hi, boss,“ zdraví yoyo každého druhého. „hi, big boss,“ zní obvyklá odpověď. přátelská zdravice se většinou neobejde bez tohoto gesta: vysuňte palec a malíček a několikrát rychle zatřeste rukou. „má to nějaký hlubší význam?“ vyzvídám. „význam?“ zasměje se yoyo. „no, vlastně jo. takhle řeknu ahoj, jsem rád že tě vidím a taky miluju tě.“ to u nás víc mluvíme, aniž bychom si to podstatné řekli, probleskne mi hlavou, ale tuhle myšlenku si nechávám pro sebe.
!ko1107_rapa_nui_pes_7758_kopie
vesnice jako vĚzenÍ
je to k nevíře, ale až do roku 1964, celých sedmdesát šest let od připojení velikonočního ostrova k chile, nesměli domorodci hanga roa opustit. chilská vláda získala pozemky po plantážníkovi s velkým majetkem i jménem – jeanbaptistovi onésime doutroux-bornierovi a zbývající přikoupila. bornier vládl na ostrově, z něhož si udělal svůj soukromý ranč, tvrdou rukou. domorodcům platil za jejich práci almužnou a pokud se vzbouřili, byli potrestáni. když se vůči násilí páchaném na rapanujcích ohradili misionáři, bornier je z ostrova vyhnal. na svůj despotismus doplatil v roce 1877, kdy ho zoufalí rapanujci zabili. chile oficiálně anektovalo velikonoční ostrov o jedenáct let později, čímž získalo kontrolu nad obrovskou vodní plochou mezi ostrovem a jihoamerickou pevninou. ostrov potom začaly ve velkém spásat a tím také devastovat ovce, protože chilská vláda ho pronajala britské společnosti wi¬lliamson balfour, obchodující s vlnou. domorodci byli nuceni postavit si kolem své vesnice kamennou zeď, a pokud se chtěli vzdálit, neobešlo se to bez povolenky. jejich situace se moc nezlepšila, ani když v roce 1953 převzalo kontrolu nad ostrovem chilské námořnictvo. když se v roce 1968 otevřela brána letiště, musela to být pro místní velká věc. moji domněnku potvrzuje yoyo. „dodnes žijí na ostrově lidi, kteří pomáhali odklízet kameny kvůli stavbě přistávací dráhy. asi se budeš smát, ale když přiletělo první letadlo, tak někteří utíkali. jako kdyby přiletěl obrovský pták. měli strach, protože nikdy předtím letadlo neviděli.“
!ko1107_rapa_nui_pes_7438
mÍsto chalupy – jeskynĚ
nemám ráda suši a syrové ryby vůbec. to platilo, než jsem na rapa nui ochutnala ceviche. po malých kouscích jemně okořeněného tuňáka naloženého v citronové šťávě jsem se mohla utlouct. podle skladby jídelníčku by ostrov měl být domovem nesmrtelných, kromě stravy k dlouhověkosti přispívá i fakt, že se nacházíme na jednom z nejčistších míst planety. v sedm¬desátých letech zde vědci objevili látku rapamycin, produkovanou půdními bakteriemi a nyní testují, jestli dokáže prodloužit lidský život. zatím se jim to podařilo u myší. „ty jsi se tu narodil?“ ptám se yoya u oběda. „ano. táta je rapanujec a máma pochází z chile.“ „a odjíždíš odsud často?“ vyzvídám „ani ne. občas mě chytí ‚ostrovní horečka‘, kdy potřebuju odjet kamkoliv, ale za pár dní to přejde. když si chci srovnat myšlenky, vyrážím do jeskyně.“ „do jeskyně?“ můj údiv se dá stěží skrýt. „jo, jestli chceš, vezmu tě tam.“
začalo silně pršet, o důvod víc prozkoumat ostrovní podzemí prošpikované lávovými tunely. právě sem, do jeskyní, se domorodci uchylovali v době krvavých bojů, kdy pro ně již nahoře nebylo bezpečno. a co vyhnalo až sem, pod zem, geniální stavitele a umělce, tvůrce kultovních soch moai, které nenajdeme nikde jinde? hlad. posedlost výrobou kamenných gigantů totiž zcela ohlušila jejich instinkty, pracně vytvářeli a přemisťovali stále větší sochy, k čemuž potřebovali nemalé množství dřeva, až nakonec ostrov zcela odlesnili. pozdě si uvědomili, že bez palem nemohou stavět kánoe a zajišťovat si tak potravu, neměli z čeho plést rybářské sítě, ani na čem vařit… kdysi úrodná země podobná rajské zahradě s nejbohatším hnízdištěm mořských ptáků v celém pacifiku se změnila v trosku a její obyvatelé se uchýlili do jejích útrob. nebylo kam utéct, ani na čem. a tak se stali potravou jeden pro druhého. „obyčejní zajatci byli prostě snědeni, králi a jiným vznešeným náčelníkům byl po smrti vyjmut mozek a spálen, aby nic nezbylo z many, jejich nadpřirozené magické síly. rapanujci pojídali lidi také z prostého potěšení z masa. kromě krys byl člověk jediným lovným savcem obývajícím rapa nui,“ píše miloslav stingl ve své knize poslední ráj. a právě krysy, které si hotu matua nevědomky přivezl na ostrov se svou družinou, dokonaly dílo zkázy. spořádaly semena stromů a nedaly jim tak šanci, aby znovu vzklíčily.
stojíme před jeskyní, jejíž vchod rafinovaně kryjí divoké banány. procházíme tunelem, který se větví až do úplné tmy. yoyo má sice svítilnu, ale co byste řekli, že by se v tomto nejméně vhodném okamžiku mohlo stát? ano, zhasla. už tedy vím, jak to vypadá, když se řekne, že je tma jako v pytli. po několik minutách se zase vše v dobré obrátilo a my mohli jít dál do nitra podzemního chřtánu. „koukej,“ ukazuje mi yoyo na zbytky mušlí ležící na zemi. „tady lidi jedli, když ukrývali sebe nebo svoje rodinné poklady.“ jeskyně hrály v životech rapanujců vždy důležitou úlohu, pohřbívali tady i své blízké. misionáři je nutili k „důstojným“ křesťanským pohřbům, proto někteří domorodci, když cítili, že jejich čas už nadešel, utíkali do jeskyně a pokorně zde čekali na smrt. dnes rapanujci jeskyně využívají i pro romantické schůzky nebo pro hezké chvilky s rodinou. „někdy se s manželkou sbalíme, vezmeme děti a trávíme tu víkend, je to fajn, cítit svoje kořeny,“ vypráví yoyo.
ptaČÍ olympiÁda
Časně ráno vyrážíme do oronga, nejposvátnějšího místa celého ostrova. ostrý vánek prosycený vůní moře mě šlehá do tváře, zatímco se sápu k vrcholu sopky rano kaa. nahoře mě čeká výhled určený pro samotného arikiho. i on, král obdařený nadpřirozenou silou mana, sem alespoň jednou za rok vážil cestu, aby byl přítomen u výjimečného ceremoniálu – závodu ptačího muže. jeho vítěz, ať už on sám nebo náčelník, který ho do tohoto klání vyslal, se stal tangata manu, uctívaným polobohem a ročním vládcem ostrova. rapanujci si vymysleli tuhle extrémně adrenalinovou „olympiádu“, aby učinili přítrž mezikmenovým válkám a nastolili jakýsi řád. nevíme, kdy se kult poprvé objevil, zda to bylo ještě v době stavitelů soch, ale spíše mnohem později, v době chaosu, kdy stále početnější obyvatelstvo bojovalo o zbývající zdroje. podle historičky katherine routledge, která v roce 1914 zorganizovala vůbec první archeologickou expedici na velikonoční ostrov, začali rapanujci s těmito závody v roce 1760 a skončili po více než sto letech, kdy zde katoličtí misionáři vybudovali první kostel. stát se tangata manu – ptačím mužem, ale nebylo jen tak. každý z účastníků musel mít kondičku minimálně jako roman Šebrle, pokud chtěl uspět nebo alespoň závod přežít. hrany vulkánu jsou ostré a příkré. přesto je závodníci seběhli s rákosovým plovákem, na němž museli doplavat na necelé dva kilometry vzdálený ostrůvek motu nui, vyhnout se žralokům, najít vejce hnízdícího rybáka černohřbetého a dostat ho nepoškozené zpět. vejce obvykle neobjevili hned, čekali týdny a někdy i měsíce, nežli první šťastný nálezce mohl vší silou zakřičet své jméno nebo svého náčelníka. všichni diváci z řad soukmenovců a kněží tady netrpělivě čekali, až uslyší onen verdikt, který na další rok rozhodne o osudu ostrova. do té chvíle se oddávali rituálním tancům, zpěvům a modlitbám. přečkávali v nízkých domcích poskládaných z kamenných desek, které jsou dodnes po vesnici roztroušené.
bŮh nebo obĚŤ?
„jdi se podívat dovnitř,“ pobízí mě yoyo před jednou z pozorovatelen. nevím, jak byli rapanujci vysocí, ale závod museli sledovat spíš vleže, protože stropy domů mají sotva metr padesát. kdo by si ale takové představení nechal ujít? držitel titulu „ptačí muž roku“ byl uctívaným polobohem, ale zároveň ho tato funkce značně omezovala. dostal nové jméno, které určili ivi atua – rapanujští věštci, a toto jméno bylo zároveň názvem celého roku. tangata manu přišel o svoje vlasy, musel nosit obřadní paruku ze ženských vlasů, jeho tvář natřeli červenou a černou barvou, kterou si nesměl smýt. pobýval ve zvláštní chýši ve svazích sopky rano raraku, kde ho mohl navštěvovat pouze jeden kněz. nad ní viselo ono vejce, které si vybojoval on sám nebo jeho zástupce. „pojď se na něco podívat,“ vytrhne mě yoyo z rozjímaní. „vidíš?“ ukazuje mi prstem na obrazce vytesané na jednotlivých balvanech. „tohle je ptačí muž, tělo má jako člověk a hlavu jako pták a tohle je ko mari a tamhle taky...“ kult ptačího muže byl úzce spjat s ko mari, tedy vaginou jako symbolem plodnosti. na ptačího muže totiž kromě jiného čekala speciálně vybraná dívka – panna, která několik měsíců trávila v jeskyni, aby se rituálně očistila a její pokožka zbělala. v průvodcích píší, že vesnice orongo má nejkrásnější polohu na celém ostrově. znovu si prohlížím sopečný kráter, jehož dno vypadá jako umyvadlo napuštěné velkým jezerem, z něhož trčí rákosový porost. ano, je to vskutku kouzelné místo, když „normální“ turisté ještě spí a do vás tak může vstoupit aku aku, dobrý duch tohoto místa.
kdyŽ kÁmen chodÍ
už vás někdy krása dojala k slzám? mě ano. na pláži anakena, kde podle legendy vystoupil na břeh král hotu matua. jakoby tu i pro mě někdo připravil nebeskou hostinu nebo představení kýče, chcete-li. tyrkysové vlny, na nichž se kolíbá katamarán, se vsakují do bílého písku. nikde ani živáčka. jen šustění palem a v dálce kůň, který si pochutnává na šťavnaté trávě. svědky tohoto okamžiku, nad nímž nevisí jediný mráček, jsou moai, hrdě stojící na své kamenné plošině. ne náhodou si právě toto místo vybral norský badatel thor heyerdahl jako základní tábor pro svou archeologickou expedici. chtěl především najít odpověď na otázku, odkud sem přišli první lidé a co byli zač? podle heyerdahla šlo o „bílé indiány“ z peru, kteří se měli zasloužit o rozmach kamenického umění. tito geniální blonďáci měli patřit k tiahunacké kultuře, problém je, že ta se v peru začala rozvíjet až v polovině osmého století, a první lidé se podle zkoušky na radioaktivní uhlík měli na rapa nui objevit o několik století dříve. heyerdahl tak u vědecké obce narazil, ale díky jeho nezlomnému úsilí najít pravdu se o této sopečné tečce uprostřed pacifiku dozvěděl celý svět. a stejně tak už nikdo nezapomene jméno pavel pavel. díky němu se prokázalo, že řeči o „chodících“ sochách nepatří do říše fantazie.
jeden mezi tisÍci
vychází slunce. dennodenní úkaz, který člověka nepřestává fascinovat, nás vyhnal z postele a stejně tak i pár japonců, jejichž čelovky prořezávají tmu před ahu tongariki (asi nejznámější platforma s patnácti sochami). kousek od ní osamoceně stojí moai, kterou ve vzpřímené poloze přemisťovalo pod dohledem pavla pavla pomocí lan šestnáct domorodců. paprsky se začínají opírat do kamenných těl a yoyo jako by chtěl prodloužit tento magický okamžik, říká: „přišla společnost louis vuitton s nabídkou, že by pro svou kampaň potřebovali do paříže dopravit jednu moai, a byli za to ochotni hodně zaplatit. a my jsme řekli ne,“ líčí mi jednání s francouzskou značkou proslulou výrobou kabelek. pak se na chvíli odmlčí, divoce se mu zalesknou oči a dodá: „teda, většina z nás. včetně mě... ale pak jsem o tom začal přemýšlet a říkal si, že naši předci taky dělali moai tak, aby samy chodily, tak proč by nemohly na chvíli odejít do paříže?“ ranní vánek rozčísl jeho kudrnatou hřívu, kterou mu závidím, vyčaruje dětsky bezelstný úsměv a dodá: „já bych stejně nemohl žít někde jinde, protože nikde to není takové jako tady.“ a má pravdu. vždyť i sám thor heyerdahl řekl: „na světě jsou tisíce ostrovů, ale pouze jeden je velikonoční.“