s batohem na fidži
chcete se podívat na fidži a máte hluboko do kapsy? fidži není nejlevnější destinací, a dál od české kotlinky snad už letět ani nemůžete. ale když víte, jak na to a nemáte vysoké nároky, můžete hodně ušetřit. nečekejte však zázraky, v tomto ráji, kde ještě před sto padesáti lety existoval kanibalismus, není nic zadarmo.
po měsíčním cestování po novém zélandu mi už nezbývalo mnoho úspor na vysněnou „ohřívací“ dovolenou před návratem do Čech. z tropických rájů jsem se rozhodla pro fidži jakožto nejlevnější variantu, protože je na trase aerolinek, od nichž mám zpáteční letenku. sama a bez plánu, vyzbrojena průvodcem lonely planet, který jsem si ani nestihla celý přečíst a s domluveným ubytováním na první noc u „známé“ caroline z couchsurfingu. nejen, že za to se neplatí, ale ještě mi to skýtá možnost bydlet u místní rodiny a poznat, jak žijí.
noc ve slumu
hned první noc zažívám kulturní šok. caroline mě z letiště v nadi vede domů. ale domem bych to rozhodně nenazvala. lepenkové stěny, okolo spousta psů, na podlaze dospělí, děti, sprcha rovná se kbelík s vodou vedle záchodové mísy. podlaha většinou z udupané hlíny a záchodová trubka končí hned za stěnou. a v domě není slušné nosit pantofle. to není nejlepší začátek, říkám si. „nevadilo by ti, kdyby s tebou spala v posteli sestra anna? nemá kde spát.“ je hluboká noc, takže neprotestuji a usínám s annou, naštěstí ve velké posteli, při debatě o darwinismu. další překvapení, všichni mladí i staří umějí anglicky, a dobře. angličtina je úředním jazykem a učí se jí už odmalička. docela mi to usnadňuje život. jakožto antropoložka teorii přírodního výběru bráním, ale pro annu, studentku biblických studií, není žádný argument dost dobrý. s úsměvem kroutí hlavou. v nose mě lechtá vykuřovadlo komárů. brzy se ozve chrápání ze všech světových stran, jako by kolem nebyly stěny. připadá mi, že v okruhu deseti metrů musí spát alespoň patnáct lidí, což se ráno ukazuje jako správný odhad. ranní procházka do města – horko, prach a bláznivá doprava. vesnice mezi poli s cukrovou třtinou složená z domů podobných tomu „mému“. neváhám a snažím se co nejrychleji uniknout a zajistit si transport a ubytování na ostrovech. vidím se na bělostné pláži ovívaná svěží brízou...
carolinin přítel noah se vyptává, jaká mám přání, a ještě než si stihnu ve městě něco objednat, přispěchá s nabídkou. devět dní, tři ostrovy, ubytování, jídlo, doprava. balíček mi spočítá na bezmála devět tisíc korun, můj strop. odjíždí se za hodinu. noah je jeden ze stovek „agentů“ na ostrově, kteří za provizi dohazují klienty ubytovnám. jejich nabídku nenajdete vždy na internetu a ani tištění průvodci nejdou do detailů. většina lidí, jež jsem v hostelech potkala, dostala nabídku od podobného agenta či od cestovky na letišti. ceny se ale hodně liší, záleží na agentovi, jak vás odhadne a jakou provizi si započítá.
fiji time!
souostroví sopečného původu mamanuca čítá asi dvacet ostrovů. z mezinárodního letiště v nadi jsou nejlépe dostupné, takže slouží jako snadný a relativně levný cíl turistů. některé neobydlené ostrovy mizí při přílivu pod hladinu. ty, které oceánu vzdorují, se liší velikostí, počtem rezortů (rezort neznamená vždy luxusní ubytování, tady se tak říká i hostelům) a jejich kvalitou a cenou. někde najdete fungující domorodé vesnice, na jiných už jen rezorty. na některé se jezdí jen na výlety, jako na ten, kde se natáčel film modrá laguna. beachcomber je na malém ostrůvku, kam se jezdí výhradně za noční zábavou. party do rána, přes den se mládež rehabilituje u bazénu a večer to všechno začíná nanovo. „nic pro mě,“ říkám si hned na začátku. můj balíček zahrnuje čtyři noci na ostrově mana, tři noci na malolo a dvě noci na bounty island.
z port denarau u nadi vyjíždějí všechny trajekty a čluny. noah mě doprovází (taxík platím samozřejmě já), aby mi dal vouchery na ubytování i transfery. cestou si musím vyzvednout v bankomatu téměř celou částku. na některých ostrovech nelze platit kartou a jezdit jinam pro hotovost je drahé. kupuji si velké balení vody, dobrý nápad, který mi ušetří hodně peněz. doklady vyplním s majitelem „cestovky“ na kapotě jeho superdrahého bouráku přímo v přístavu. platím zálohy na ubytování a plnou cenu převozů. provize je už zahrnuta, mají to dobře promyšlené. o pár tisíc lehčí, jen s pár papíry v ruce čekám na loď. „ani bych se nedivila, kdyby nepřijela nebo kdyby předplacené hostely neexistovaly,“ ťukám si na čelo, jak snadno se mohu nechat odrbat za mého plného vědomí. po hodinovém zpoždění člun konečně přijíždí. v poledním slunci s dalšími cestovateli se během netrpělivého čekání poprvé setkávám s termínem fiji time, který pak budu slýchat každý den. „kam bys spěchala? relaxuj, jsi na fidži!“ chtějí tím říct, že se na hodinky nedívají. jak co přijde, tak to přijde. zajímá mě ale, proč je všechno vždycky pozdě a nikdy dříve?
na každém ostrově nás vítají domorodci s písní na rtech a kytarou. „bula!“ stokrát denně omílané slovo. je to pozdrav a znamená „život“. personál si nás odvede do jednotlivých ubytoven. na ostrově mana jsou hned tři hostely vedle sebe. můj, sereana, ani nemá nápis. ubytování ve společné místnosti (asi deset postelí) je čisté, ale velmi skromné, studená sprcha, jídlo už jsem měla lepší a ani s množstvím to nepřehánějí. okolní hostely na tom byly o něco lépe a organizovaly si i večerní program. vše je ale přístupné všem, a tak se výhody dají kombinovat. od „cizích“ tedy využívám internet, bezpečnostní skříňku, půjčovnu šnorchlů a kajaků a volejbalové hřiště. na žádném ze tří ostrovů, jež jsem navštívila, nejsou restaurace ani obchody. proto všechny hostely nabízejí ubytování se stravou v ceně – tři jídla denně.
jak si kdo ustele...
ubytování v malolo beach resort je o dost luxusnější. tenhle podnik rozlezlý po kopcích nad pláží byl postaven pro stejnojmennou australskou show a za slušnou cenu poskytuje nadstandardní služby. několik známých mě varuje před „bedbugs“, štěnicemi. ukazují mi štípance a peláší na jiné ostrovy. stavím personál do latě, jen co se vylodím a oni pak můj pokoj (dvoulůžkový, který mám, mimochodem, celou dobu sama pro sebe) hned dvakrát vystříkají speciálním sprejem. pobývají tu i starší lidé (pronajímají si o něco dražší „bure“ - chajdy na pláži) a je tu i pár rodin s dětmi. pláž je ale tristní, plná ostrých kamenů a na mělčině je tak jemný korálový prach smíšený s vodou, že je voda jako mléko. v pěší vzdálenosti žádná lepší není. půjčuji si tedy každý den kajak a poznávám okolí. protější castaway island mě přitahuje jako magnet. aniž tuším, že je to ten ostrov, kde se natáčel film trosečník s tomem hanksem, zamilovávám se do jeho pláže s azurovou zátokou, kde jediné stopy v písku jsou moje a místních plážových koz. mým favoritem co do ubytování ale zůstává poslední navštívený ostrov – bounty. je tak malý, že ho obejdete pěšky za dvacet minut a celý ho okupuje jeden rezort. nic nepřekáží výhledu na východ i západ slunce za horizont oceánu. dobré jídlo, čisté palandy a čilý večerní život na jedné straně, ale klid kdykoliv po něm zatoužím na straně druhé.
oceÁn mÍsto televize
přestože páry jsou nejobvyklejší, potkávám i dost single cestovatelů z celého světa. převažují jednoznačně angličané. ať už ve dvojici či na vlastní pěst, můžete si užít překrásný oceán s korály, kam oko dohlédne. kajakování je úžasné, a když není velký vítr a vlny, můžete pozorovat veškerý ten čilý pestrobarevný ruch pod vámi. se šnorchlem a brýlemi jako byste se ponořili do obřího akvária s vlažnou vodou. domorodá osada blízko rezortu přináší vzácnou zkušenost – vidíte, jak lidé žijí, co kdy dělají (moc toho není), jak vypadá jejich škola a kostel (většinou jsou křesťané) – ale má to i nevýhody: mně například vesničtí psi ukradli pantofle hned první noc. vesničané vás mohou pozvat na kavu – místní, ne příliš chutný nápoj z kořene pepřovníku. připravuje se jako čaj, ale za studena, kdy je jemný prášek v obrovského pytlíku máčen a ždímán do velké dřevěné misky. je to společenská událost, pije se rituálně z jednoho putovního kalíšku. kava má lehce omamné účinky. nebudete po ní opilí, já jsem jí vypila docela hodně a kromě lechtání na rtech jsem měla jen střevní potíže o několik hodin později. k nejvíc vzrušujícím zážitkům patří setkání se žraloky: plavu si se šnorchlem za korálový útes a najednou je pode mnou, vlní se u dna, párkrát švihne ocasem a je pryč. asi půl metru dlouhý. můj první žralok! vzrušením se mi mlží brýle. hejno „baby“ žraloků vídám potom často ze břehu, když si v mělké vodě hledají snídani. s miniaturními ploutvičkami trojúhelníkového tvaru nad hladinou proplouvají hejna rybiček, které se nezdají přítomností predátora zdaleka tak rozrušené jako já.
detektivka bez rozuzlenÍ
překvapilo mě, jak velký je rozdíl mezi tím, jak se země prezentuje a realitou. chudobné domy, bláto, prach. dvacetiletá laisa ze slumu, kde jsem přebývala, má malého syna a nový zéland je pro ni vysněnou zemí. telefon si chodí nabít do zásuvky na letišti, dvacet minut chůze. pak hodinu surfuje na internetu ve městě a při zpáteční cestě si nabitý telefon vyzvedne. přesto je jako všichni, které jsem potkala, vyrovnaná a spokojená s tím, co má a kde žije. mnoho fidžijců se snaží na turismu „trhnout“, co se dá. ilustrují to již zmínění „agenti“, ale také následující zápletka. po první noci odjíždím na ostrovy a caroline mě ujišťuje, že moje krosna s věcmi, které oněch devět dní nebudu potřebovat, je u ní v pokoji v bezpečí. beru si tedy jen to nejnutnější. po devíti dnech mě má vyzvednout v přístavu, ale nečeká tam a telefon nezvedá. aniž vím adresu, dopátrám se alespoň přibližné polohy. polem cukrové třtiny dospívám k tušenému cíli. caroline nikde. noah doma ale je. překvapilo ho, že jsem našla cestu, načež se nenápadně vypaří. jdu si sbalit batoh a zjišťuji, že mi pár věcí chybí, včetně padesáti amerických dolarů. hledám caroline, aby mi to vysvětlila. „caroline? ale ta je tady!“ ukazují na dámu přebujelých tvarů, jež právě doplétá proutěnou podložku. je to noahova sestra. „a dívka, která mě sem přivedla?“ ptám se zmateně. „ale to je tapou, noahova přítelkyně, ta tu nebydlí!“ takže tapou mě přivede do cizího domu, lže i o tom, jak se jmenuje a zatímco jsem na dovolené, prošacuje mi (pravděpodobně s noahem) batoh a vezmou si, co ráčí. v duchu jim nadávám do kanibalů. dostává se mi omluv od všech členů rodiny, prosba, ať zůstanu do rána a pozvání na společnou večeři.
potulní kejklíři, kteří bývali ikonou indické kultury, bojují o přežití. pod tlakem ochránců přírody se z nich stal ohrožený druh.
přijel k vám hari rám, pán jedovatých hadů! pojďte se podívat na umění vládce nad životem a smrtí!“ asi dvanáctiletý kluk huláká na celou ulici. lidé se zastavují a pomalu tvoří dav. skupinka mužů rozložila na chodník desítky pytlů a košíků. když bělovlasý stařec jeden z nich otevře, výhružně se v něm vztyčí syčící kobra. dav vyděšeně ustoupí. co následuje, popsal už v roce 1895 český cestovatel josef kořenský těmito dobově poetickými slovy: „vesničané nemohou pochopiti, jak může kejklíř zacházeti s hady bez nebezpečí života. béře hady do holé ruky, zavěšuje si je kolem krku, klade je k ústům, na nohy, hladí jejich hlavy, líbá je, jazykem svým dotýká se jazyka jejich a jiné a jiné kejkle s nimi provozuje. takové divadlo baví hindy velice, a kejklíř vždycky dobře pochodí.“ platí to i pro „kejklíře“, jehož produkci jsem sledoval na ulici indického bhópálu. „Žádný had mu nemůže ublížit,“ křičí jeho pomocníci. „je pod ochranou nágů, hadích bohů! ochrání i vás, když si koupíte talismany!“ užaslému publiku nabízejí přívěsky na krk a „hadí kameny“, které z rány vysají jed. vysvětlují, že vztyčená kobra je symbolem erekce. k obnovení „mužské síly“ si proto stačí koupit olej, ve kterém jsou naloženi hadi, škorpioni a další neidentifikovatelná havěť. zájemci se jen hrnou a v misce cinkají rupie.
kejklÍŘi na vymŘenÍ
 bývali po celá staletí vizuální ikonou indického subkontinentu. potulní umělci kočovali po trzích a náboženských festivalech a čas od času se vraceli do rodné vesnice s výdělkem. když jsem do indie přijel začátkem 90. let poprvé, potkával jsem je skoro na každém rohu. dnes už na ně narazíte jen náhodou někde v zastrčené uličce. studie wildlife trust of india ukázala, že během posledních deseti let si polovina zaklínačů našla jinou obživu. ještě začátkem 70. let minulého století přitom stát ve snaze přilákat turisty zaklínače podporoval. v roce 1972 pak ale indická vláda přijala zákon na ochranu divokých zvířat. za vlastnictví a prodej hadů podle něj hrozí až sedmileté vězení. zákon byl namířen proti hromadnému zabíjení hadů kvůli kůžím. na zaklínače jeho tvůrci nemysleli, protože ti s kůžemi neobchodují. Úřady si jich celá léta nevšímaly. po roce 1990 ale ekologické organizace začaly požadovat zastavení „nehumánní zábavy“. dnes jsou zaklínači zaháněni do ilegality. Žijí v neustálém strachu z policie, která jim buď hady zabavuje, nebo na nich vymáhá úplatky.zaklínače ohrožuje i nástup kabelových televizí s dokumentárními filmy o přírodě. pokud se můžete dívat na perfektně zpracované pořady o hadech, už vás nebaví, když někdo vytáhne z ušmudlaného pytle polomrtvou kobru. v televizním věku už to prostě není velkolepá show. filmy o hadech navíc indy zbavily strachu. kobry už nepovažují za polobožská zvířata a zaklínače za kouzelníky. když dřív vlezl do domu nebo na zahradu had, volali lidé „přítele nágů“, aby ho vypudil. dnes je to pro ně jen potulný žebrák.
pomsta nÁgŮ
ochránci zvířat mají částečně pravdu. někteří zaklínači totiž hadům vytrhávají jedové zuby, nebo je dokonce vyříznou i s jedovými váčky. hadi přitom často umírají na ztrátu krve nebo na následnou infekci. další metodou je sešití čelistí tak, aby zůstal jen otvor pro rozeklaný jazyk. ten je důležitý – obecenstvo ho chce vidět kmitat. běžný člověk netuší, že jde o čichový orgán. myslí si, že had uštkne jazykem. zvíře se zašitou tlamou za pár týdnů pojde hlady. krutý je i zápas s mangustou, malou šelmou z čeledi cibetkovitých. možná ji znáte z kiplingovy knihy džunglí, kde coby hrdinný rikki-tikki-tavi zachránila celou rodinu před uštknutím. mrštné a rychlé zvířátko je pro boj s kobrou dobře vybaveno. kromě silné kůže a ostrých zubů má i zvláštní bio¬chemickou ochranu proti hadímu jedu – zmutované receptory pro acetylcholin, na které se toxin nemůže navázat a zablokovat tak přenos nervových signálů. kobra v zápase vždy podlehne. zaklínači k němu proto vybírají jen staré a nemocné hady. naprostá většina zaklínačů by ale hadům nikdy neublížila. je to proti jejich víře. starají se o ně, krmí je krysami, a jednou za pár dnů jim odeberou jed, aby nebyli nebezpeční. při produkci se navíc drží mimo útočnou vzdálenost, která u kobry činí asi metr a půl. i ne¬úmyslné zabití kobry je dodnes v indii považováno za velký přečin přinášející hněv bohů. vzpomínám na řidiče autobusu, který nedaleko rádžastánského bikanéru přejel kobru. okamžitě dupnul na brzdu, bledý jako stěna vyběhl ven, padl na kolena a hysterickým hlasem se začal modlit. „nágové se mu teď budou mstít a jeho rodinu bude pronásledovat smůla,“ vysvětlovali mi zamlklí spolucestující. pro indy jsou hadi posvátní. jogínům kobra symbolizuje „hadí sílu“ kundalíní, kterou v sobě údajně všichni nosíme a kterou lze probudit speciálními cviky. nágové, mytologické plemeno kříženců hadů s lidmi, jsou nadáni nadpřirozenými schopnostmi. jejich králem je vasuki, který kdysi bohům pomohl získat z prvotního mléčného oceánu nektar nesmrtelnosti. v hinduismu jsou nágové ochránci pramenů, studní a řek. přinášejí životodárný déšť, ale i smrtící potopy, takže je záhodno být s nimi zadobře.
ze všech těchto důvodů bývali „zaklínači“ považováni za svaté muže komunikující s bohy. jejich řemeslo se předávalo z otce na syna. v indii se jím tradičně živily dvě zvláštní skupiny v rámci kastovního systému, nazývané sapuakela a sapera. teď ale hrozí, že tisícileté umění pod tlakem úřadů během jediné generace vymře. zmizí tak nejen jeden z poetických obrazů indické ulice, ale i spousta znalostí a dovedností. ve vesnických oblastech jsou zaklínači často jedinou možností první pomoci. znají zásady ošetření včetně použití škrtidla. především ale v oběti dokážou rozptýlit smrtelný děs, který situaci psychosomaticky zhoršuje. známý český dobrodruh otakar batlička ho v povídce strach označuje za stejně nebezpečný jako samotný jed. dozorce lagr se píchne o trn právě ve chvíli, kdy šlápne na tři dny mrtvého hada. všechny příznaky uštknutí pak vykazuje až do chvíle, kdy zjistí svůj omyl, a jakoby zázrakem se uzdraví.
klíčová otázka zní: co má větší cenu, příroda nebo kultura? máme za každou cenu chránit kobry a vzít lidem obživu, nebo zachovat tradici? indická vláda se snaží najít kompromis. nedávno přišla s nápadem povolit produkci zaklínačů v okolí turistických center. podle dalšího nápadu by mohli být proškoleni, jak ošetřit uštknutí podle moderních lékařských metod. každý rok by to zachránilo tisíce životů.
had s kÁpÍ
zaklínači ve skutečnosti kobry nezaklínají, ale jen dovedně využívají jejich reflexivního obranného postoje. vztyčením těla a roztažením kápě se had snaží odstrašit nepřítele. dalším omylem je představa, že had „tančí“ podle tónů píšťaly. ne, že by byl hluchý, jak se často mylně traduje. nemá sice vnější ucho s bubínkem, ale vnitřní ucho je dobře vyvinuto. podle herpetologů neslyší zvuky ve stejném frekvenčním rozsahu jako lidské ucho, ale jiné frekvence ano. navíc vnímá i vibrace, způsobené rytmickým bušením zaklínačova kolene o zem. a také vidí a kopíruje pohyb píšťaly, kterou považuje za svého nepřítele. běžný člověk má z hadů strach, který je kvůli zkušenostem tisíců předchozích generací hluboce zakódován v naší psychice. vrcholným kouskem zaklínačů je hodit nečekaně do publika kus silného provazu. lidé se s křikem rozprchnou – už jen samotný tvar hadího těla v nás vyvolává paniku. pod dojmem četby dobrodružných knih se může zdát, že se tropy jedovatými hady jen hemží. kdykoli odjíždím do asie, známí mne před nimi varují. za zhruba tři roky, které jsem až dosud na tom kontinentu prožil, jsem hada ve volné přírodě viděl asi jen třikrát. vždy se snažil co nejrychleji odplazit. České úřady evidenci krajanů uštknutých hady v cizině nevedou. osobně vím jen o jediném potvrzeném případu. jde o spolupracovníka koktejlu romana vehovského, kterému se to stalo na Šrí lance. strávil pár dnů v nemocnici, ale přežil. ze zhruba 3000 známých druhů hadů je jich člověku nebezpečných jen asi 15 %. Žádná globální statistika „obětí“ neexistuje, protože v mnohých částech světa se uštknutí nikde nehlásí a neevidují.
hadÍ vĚno
během „hadího svátku“ nág panchamí, který letos připadl na 4. srpna, jsou po celé indii kobry chytány, uctívány, krmeny mlékem a krysami a s poctami opět vypouštěny. vesničané věří, že kdo tímto způsobem uzavře symbolický mír s hady, toho neuštknou. patronem zaklínačů je světec baba gulabgir, jemuž je zasvěcen chrám v charkhi dadri ve státě haryana. muž, který je považován za reinkarnaci krále nágů, na sebe prý vzal lidskou podobu, aby odstranil strach z hadů. chtěl, aby je lidé milovali. jeho následovníci obývají celé „hadařské“ vesnice. v rájpuru nedaleko dillí dřív kobry živily asi dvě stě rodin. dnes už jich zbývá sotva desetina. ve vesnici vadinar ve státě gudžarát dokonce nevěsty místo věna dostávaly hady, aby rodina měla něco „do začátků“. i to už je ale minulostí. ohrožení zaklínači zvedají hlavy stejně jako jejich hadi. v prosinci 2004 oblehli vládní budovy státu urísa a s kobrami zavěšenými na krku žádali zrušení neblahého zákona. v únoru 2009 jich tisíce pochodovaly ulicemi kalkaty. na nedávném protestním shromáždění v chrámu charkhi dadri řekl zaklínač Šíš náth novinářům: „moje rodina chová hady už patnáct generací. proč nás chce vláda zničit? až se do domu nějakého ministra připlazí kobra, budou ji muset zabít. my už totiž pomáhat nesmíme – lidem ani hadům...“