dobrá krev
jezdila jsem se sobím spřežením, šila nitěmi ze sobích šlach, oblékala se do sobích kůží, používala mech coby toaletní papír a trávu jako vložky do bot, jedla jsem syrové maso, sbírala keře na oheň a viděla posvátná místa. díky tomu se mi také dostalo něneckého jména – mjagně akatteto.
!ko1106_sibir_jidlo_sob_m_skopek
Čerstvě zabitý sob se v létě jí přímo venku na trávě. krev se hromadí v břiše vyvrhnutého a na dvě půle rozříznutého zvířete jako v míse. dospělí a od krve ušmudlané děti sedí okolo soba a každý svým nožem odřezává kusy červeného masa. na jednom konci se maso chytne zuby, druhý konec se drží v ruce a maso se odkrajuje až u rtů. během mé premiéry u takové hostiny mě všichni pozorují a dávají dobré rady. „magdo, dávej pozor na nos, aby sis ho neuřízla,“ prohodí každou chvíli někdo mezi záchvaty smíchu. upatlanýma rukama se těžce fotografuje, ale všichni jsou nadšeni a hned si chtějí fotky prohlížet. „co si o nás pomyslí u tebe doma, když jim ukážeš tyhle snímky,“ směje se naďa. „leknou se a určitě řeknou, že tady žijí nějací lidožrouti,“ dodává, strkajíc mi pod nos obrovskou sběračku plnou teplé krve. bydlím u něnců už dva týdny, ale každý den mě překvapí něčím novým. něnci, dříve nazývaní samojedi, jsou původní nomádští obyvatelé severní sibiře. dva měsíce jsem kočovala tundrou středozápadního jamalu s něneckou rodinou akatteto. jejich příjmení znamená „u nich spousta sobů“. do salechardu, hlavního města jamalsko-něneckého autonomního okruhu, jsem přijela z moskvy vlakem. do osady jar sale na poloostrově jamal jsem doplula z říčního přístavu lodí. dále na sever k řece harasavej do tábora čtyř čumů (něneckých domů) alexandra sergejeviče, v žertu přezdívaného puškin, jsem se s trochou štěstí dostala helikoptérou. ta se totiž prvního října jako každý rok vrátila s něneckými dětmi, které byly v uplnulých týdnech ve škole. jiná možnost neexistuje. takhle daleko na severu jsou už totiž polární medvědi, před kterými se není kam schovat. až po obzor jsou po krajině rozesety jen zakrslé keře, po kolena vysoké vrby a plazící se břízky.
v rytmu sobÍho stÁda
sobi jsou pro člověka tundry vším - jídlem, oblečením, ochranou a dopravním prostředkem. něnci rozdělují svět živočichů do čtyř kategorií. kromě numsarmiků (bytostí vzduchu) a jasarmiků (bytostí země) existuje ještě ty (sob) a něnec (člověk). také kočování se přizpůsobuje sobům. vegetační doba je na severu velmi krátká a cyklické střídání pastvišť je chrání před spasením a zničením. jedeme dál a dál na severozápad, směrem ke karskému moři, jemuž něnci říkají „smrdutá voda“. překonáváme řeky i rozlehlé bažiny. každé dva nebo tři dny opět zapřaháme soby a vyrážíme na nové místo. všechny věci vezeme na saních, ačkoliv je léto. každý ze skupiny, včetně dětí a mě, zná své povinnosti. se svatými saněmi, ve kterých se vezou loutky předků, bůh jamalu a bůh sobů, se musí zacházet ze zvláštní úctou.
jíme často. třeba až šestkrát denně. obvyklé menu sestává z ryb a masa, syrového, soleného, vařeného, uzeného. v tundře, kde většinu roku nic neroste, jsou sobí maso a čerstvá krev hlavním zdrojem vitaminů. zabití soba je velkou událostí pro celou rodinu. host dostává samozřejmě to nejlepší – ze sobího břicha před vteřinou vytažené a ještě teplé ledviny a důkladně osolená játra. srdce se krájet nesmí, neboť by rozbolelo srdce toho člověka, který krájel. tou největší delikatesou jsou ale uzené sobí jazyky, pro které byli rusové ještě nedávno schopni létat k něncům helikoptérou na otočku. během zimy se zabíjejí větší sobi, neboť maso lze snadno zmrazit. syrové mražené maso se pak strouhá nožem na tenké plátky a hned se jí. tímhle způsobem se konzumují také ryby. v létě, kdy teploty vystoupají až ke dvaceti stupňům celsia, se na porážku vybírají menší zvířata. při výběru ale hraje roli také barva srsti – například bílá se používá na šití elegantních zimních a svatebních kožešin a bot.
ze soba se spotřebuje všechno až do poslední kůstky. z kůží se vyrábí jeje – obložení čumu, oblečení i pokrývky na spaní. ze šlach se dělají nitě a provazy, z kostí části postrojů. sobi se zabíjejí prastarým způsobem, kdy dva lidé utáhnou smyčku kolem krku zvířete, které pak uškrtí. jen tak se nepoškodí kůže a neztratí se ani kapka krve. staří něnci odmítají jíst sobí maso, pokud bylo zvíře usmrceno jiným způsobem. v závislosti na ročním období se sbírají také houby, borůvky nebo marožky (vypadají jako maliny, ale mají žlutou barvu a rostou na malých keřících). někdy se sáhne také po ptačích vejcích, ale podle něnců je velikým hříchem vybrat z hnízda všechna vejce.
!ko1106_sibir_kocovani_4_m_skopek
svĚt pŘedkŮ
„babuška zemřela už dávno, ve stejném období roku, jaké je teď,“ říká anja a klade přede mě nový kus syrového sobího morku. „dávno, to znamená kdy?“ ptám se, roztírajíc prstem mastný červený morek na sucharu tvrdém jako kámen.
„no... to už si přesně nepamatuji. ale nějakých sedm anebo osm let to už určitě bude. umřela a ležela s námi v čumě až do rána. pak jsme ji vynesli ven, důkladně zabalili a přivázali na saně.“
„proč jste ji balili?“
„jak to proč? v červenci přeci kočujeme na sever a hřbitov našeho rodu je daleko na jihu. a kromě toho se člověk musí pohřbít suchý a to v létě není možné. musí být také oblečený do svých nejlepších šatů. pokud by byla oblečena špatně, byla by jí zima. a nám taky,“ vysvětluje anja a hlasitě usrkává z talířku čaj.
každý něnecký rod má v tundře svůj hřbitov – halmier. něnci kladou své mrtvé do dřevěných truhel spolu s věcmi, které zemřelému patřily. na starém hřbitově z 19. století jsem tak viděla mezi kostmi také barevné hrnečky, měděné šperky, korálky či dřevené misky. na hřbitově poblíž ruské osady berou něnci do hrobů to, co jim přinesla civilizace – plastové pantofle, kufry, židle i postele. u každého mrtvého se nechávají jeho saně obracené ližinami vzhůru. sobi, kteří saně s tělem táhli, se škrtí přímo na hřbitově a snědí se při pohřební hostině. jejich hlavy a nohy se nechávají na místě. nad každým hrobem také visí zvoneček. ten, kdo na hřbitov přijde, zemřelé zazvoněním pozdraví.
Žena je neČistÁ
Čum (mja) je něnecké obydlí, stan udělaný ze čtyři a půl metrů dlouhých dřevěných tyčí, pokrytých v zimě kůžemi sobů a v létě celtovinou. dým z ohniště odchází kulatým otvorem ve střeše stanu. staví se tak, aby vchod byl na závětrné straně. pak totiž vítr nevhání dým zpátky dovnitř. dbá se ale i na to, aby vchod do čumu nebyl ve směru, ze kterého se přijelo, ani směrem na západ, protože tak se staví čum zemřelého. za čumem jsou vždy dvoje saně. jedny se opírají o stan a jmenují se ngutos han. druhé stojí o několik metrů dál. to jsou hehe han – svaté saně. pokud v čumě bydlí dvě rodiny, říkají si „sousedé“. když v čumě žije jen jedna rodina, obývá jen jednu stranu stanu. ta druhá je určena pro členy rodiny, kteří umírají. v čumě také nechybějí svatá místa, která jsou ale přísně zapovězená pro ženy. ty nesmějí procházet ani za saněmi ngutos han, ani nad žádnou věcí ležící na zemi. něnci na mě proto stále dávají pozor – i když se snažím, v jednom kuse na něco zapomínám. a když se ptám, proč nesmím to a to, odpovědí je mi prosté: „protože žena je nečistá.“
rozmluvy z anŽelou
během stěhování tábora na nové místo sdílím saně s osmiletou anželou. několikrát jsem se snažila sobí spřežení řídit, ale většinou bylo kolem mnoho věcí hodných vyfocení, a tak jsem opratě přenechala anžele. ta se řídit soby teprve učí. scénář rozjezdu je zatím stále stejný - spřežení se rozbíhá, anžela skáče na levou ližinu a padá vedle saní na mokrou trávu. otěže ale nikdy nepustí, a tak ji za jízdy vytahuji na saně za kapucu. jezdíváme pomalu, občas na soby křičíme co nám plíce stačí „jaha! jaha! jaaaahaaa!!! ehe! hooouuu!“ (anžela tvrdí, že to nic neznamená) a pícháme je dlouhou tyčí, když se zastavují. během takové jízdy máme čas na povídání o všem možném a naše hovory jsou obvykle inspirované tím, vedle čeho právě projíždíme.
sob. anžela tvrdí, že sob je velmi chytrý. bez soba člověk nemůže přežít. a nejdůležitější je, že sob je velký. zeměkoule je také velká. zeměkoule je obrovská nejen pro člověka, ale i pro toho největšího soba!
vesmír. „víš, magdo, že byl jeden rus, který letěl do vesmíru?“ říká mi při pohledu na oblohu anžela. „jasně, vím. pes taky letěl,“ přikyvuji a ptám se, jestli anžela ví, že je ve vesmíru taková zima, že tam musejí lidé mít speciální kombinézy. dívenka se rozesměje, div zase nespadne ze saní: „co!? vždyť si přece mohli půjčit naše zimní kožešiny!“
slunce. anžela ví ze školy (i když ji ráda nemá, radši by pomáhala rodičům v tundře), že země se pohybuje kolem slunce. „slunce je kulaté a země taky,“ říká. ptám se, odkud to ví. „no jak to!“ vykřikuje a nadšeně opisuje rukou kruh ve směru odlehlého, ničím nezakrytého obzoru: „podívej se, vždyť je to vidět!“
jak opÉct pant
mladé, měkké a silně prokrvené sobí parohy se jmenují panty. sobům narůstají na jaře a koncem července jim je lidé utínají a prodávají je rusům. ti z pantů vyrábějí pantokrin – lék a zároveň žádané afrodiziakum. sobi se lapí zvláštním lasem, chytí se za parohy a převrátí na zem. panty se pak těsně u hlavy silně zavážou nití a nad ní se pak utnou. cela operace je rychlá, ale docela krvavá. „podívej se, jak hezky vypadají, dokud ještě mají parohy,“ oslovuje mě jurko. „je to škoda, že je nemůžeme takhle nechat,“ dodává a skloní se nad vyděšeným zvířetem. ve stádě je přes tři tisíce sobů. představte si ten chaos, ten křik, štěkání psů a dusot sobů, kteří v panice utíkají na všechny strany. uřezané parohy odnášejí děti na velkou hromadu. výsledek všechny příjemně překvapuje – 800 kilogramů pantů! večer mě čeká další kulinární překvapení. mladé parohy pokrývá jemná kůže porostlá krátkými chloupky. mezi kostí a kůží je pak tenká vrstva výborného masa. paroh se drží nad ohněm, aby se chloupky opálily a zároveň se opeklo maso pod kůží. vypadá to jednoduše, ale v nezkušených rukách se celek rychle mění v černou spálenou krustu přiškvařenou ke kosti. zato správně opečený paroh – to je lahůdka!
prosÍm, dĚkuji, omlouvÁm se
v jazyce něnců neexistují slova prosím, děkuji, omlouvám se. „no, my jsme takoví nevychovaní,“ říkají k tomu pobaveně něnci. mazurin, pracovník muzea v salechardu, mi to později vysvětlil: „podívej se na jejich život. tundra nejsou francouzské salony. tam není čas na děkování.“ po návratu domů se můj osmiletý syn david dlouze zamýšlí. „ale co říkají místo slova prosím?“ nic – odpovídám se smíchem. „to říkají jen tak dej mi to? bez ničeho?“ nedůvěřuje mi a při tom se dívá na fotku své vrstevnice ksjušy, která nese vědro vody z řeky na uvaření čaje.
„u vás jsou také internáty pro děti, které odlétají na zimu do školy?“ ptá se mě ještě v tundře meritě. chvíli musím nad odpovědí přemýšlet. v rusku jdou děti do první třídy v sedmi letech, ale z tundry se odvážejí už děti šestileté. během prvního, přípravného roku, se učí ruštinu. v čumech se totiž mluví něnecky a staří něnci ruštinu neovládají vůbec.
koncem srpna se s dětmi do civilizace vracím i já. když nastupuji do vrtulníku, chtěla bych poděkovat, ale můžu křiknout jen lakamboj – na shledanou! něnci mě přijali jako člena rodiny a ukázali mi svůj mizející svět. na jamalu jsem zanechala opravdové přátele. a víte, co jsem zjistila? Že pod sobími kůžemi v tundře, kde se neprosí a neomlouvá, žijí lidé úplně stejní, jako jsme my...
autobus se ve tmě blíží k řece, čekáme na povel k vystoupení, ale žádný pokyn nepřichází. zůstáváme tedy s dalšími dvěma turisty na svých místech a po chvíli slyšíme šplouchání vody. najeli jsme na přívoz a za pár minut přistáváme na ostrůvku don khong na mekongu. místní se rozptýlí ve tmě do svých domovů, já a dva spolucestující mžouráme do tmy a snažíme se zorientovat.
jdu za světlem, jinak to ani nejde, a po chvilce klopýtání na břehu rozeznávám několik pensionů. u každého je příjemná venkovní restaurace s vynikající nabídkou ryb a výhledem na řeku. na zapití nabízejí lahodné laoské pivo beerlao a všudypřítomnou pálenku s příznačným názvem lao-lao. laosané si ji pálí doma, a tak u každého chutná trochu jinak. stát tyto aktivity toleruje.
!ko1106_laos_img_5538
teprve ráno se dozvídám, kde jsem vlastně skončila. jsem trochu výše proti proudu řeky, než jsem zamýšlela, ale mekong má v této části na čtyři tisíce ostrovů. spíše než řeku tak připomíná moře.
kola pod vodopÁdem
využívám úzké motorové loďky, původně plavidla na přepravu místních, které v současnosti funguje i jako výletní loďka pro turisty. přesunuji se přibližně o patnáct kilometrů jižněji na dolní tok, kde se jinak líně tekoucí mekong najednou mění v dravý tok a jedna z jeho větví padá s mohutným hřmotem z výšky dvaceti metrů. vodopád li phi demonstruje svoji sílu. ještě před hranou se řeka líně valí, aby s ohlušujícím rámusem spadla do údolí. voda se tříští o útesy a z andělsky působící řeky se rázem stala dračice. v této krajině je to jev naprosto překvapující, pár set metrů pod vodopádem se totiž řeka opět zklidní. vodopády ale zdobí i další ramena mekongu, pod nimiž pak rybáři balancují na kluzkých kládách a zavěšují sítě, protože zde je šance na úlovek největší. voda se divoce mele a vytváří smrtící víry, přesto místní lidé každodenně podnikají akrobatické kousky nad nebezpečnými peřejemi. rybaření je tu hlavním zdrojem obživy, a tak se na nebezpečí nedbá.
jednou z atrakcí ostrova don khong je stará zrezivělá lokomotiva a asi dvacet metrů kolejí. jde o skutečnou raritu, vlaky ani tratě totiž v laosu téměř nenajdete. pouze zde se francouzští kolonisté pokoušeli o výstavbu železnice, ačkoliv ostrov don khong měří po obvodu asi patnáct kilometrů. trať tu sloužila jen k přepravě nákladu z jižní části ostrova, protože vodní dopravu znemožňují vodopády. z našeho pohledu jsou ale mnohem zajímavější masy padající vody než kus zrezivělého železa. to, že je o vodopády zájem, pochopili i místní podnikatelé, kteří v jejich blízkosti postavili provizorní stánky z bambusu. hlavním obchodním artiklem jsou kokosové ořechy a nápoje, včetně všudypřítomné kokakoly. pod vodopádem se žlutí hezká pláž, ale právě zde se tvoří ty nejnebezpečnější víry, takže koupání vynechám. nechci si připadat jako v pračce a ukončit svůj život ve vodách mekongu.
!ko1106_laos_img_5701
za delfÍny do kambodŽe
místní cestovka nabízí i plavbu po mekongu, což je rozhodně nejlepší způsob, jak se s řekou a životem na ní seznámit. pádlujeme k nejjižnější části laosu, kde řeku protíná státní hranice s kambodžou. největším lákadlem jsou zde sladkovodní delfíni iravadští, kterých je tu mnohem více než na samotné řece iravadi v myanmě. tito tmavomodří sladkovodní savci dosahují délky přes dva a půl metru a jsou přizpůsobeni životu i ve slaných vodách. v kambodži se vyskytovali v oblasti mekongu a jezera tonle sap, ale v době řádění rudých khmerů byli téměř vyhubeni. podle víry laosanů a khmerů jsou delfíni reinkarnací lidí a traduje se mnoho příhod o tom, jak delfíni zachránili život rybářům, kteří spadli do řeky a stali by se obětí krokodýlů. Žádný laosan či khmer (pokud neumírá hlady) by proto neulovil delfína pro potravu či zálibu.
z nějakého důvodu se delfínům více zamlouvají kambodžské vody mekongu než laoské, a tak na pozorování musíme přepádlovat na kambodžský břeh. obejde se to bez víz, oficiální hraniční přechod tu není, jen dohoda mezi laosany a kambodžany. laosané sem dopraví platící turisty a kambodžané jim nabídnou občerstvení v několika stáncích. spokojenost je na obou stranách.
o tom, že vše není jen turistické lákadlo, nás po chvíli přesvědčí samotní delfíni skotačící mezi kajakáři. míjíme zatopené stromy, ačkoliv je již po monzunovém období. vody je stále hodně a řeka ještě neklesla na své zimní minimum. na březích je hustý porost, ale v blízkosti vesnic se rozkládají velké plochy rýžových políček. rýži se zde daří a řadí se mezi ty nejkvalitnější, a tak je její pěstování kromě rybaření hlavním způsobem obživy. rýže je zastoupena v každém laoském jídlu. vařená či velmi populární mazlavá, která se připravuje několik hodin, je chloubou celého laosu.
laosané i další etnika, žijící na území tohoto stále ještě socialistického státu, jsou velmi přátelští a čestní. nepronikla sem ještě obchodní dravost ze sousedního vietnamu, nabídka služeb probíhá spíše nesměle. domluva je rychlá, vše platí a nedočkáte se žádných dalších překvapivých důvodů, proč cenu zvýšit, jak je to jinde v asii běžné. je to i zásluhou buddhismu. vyznavači buddhova učení razí myšlenku zlaté střední cesty, agresivní způsob obchodování tady nemá místo. v laosu je sice mnohem méně klášterů než například v thajsku, ale víra a dodržování zásad buddhistického mravního kodexu jsou tu samozřejmostí. buddhismus se na mnoha místech prolíná s animistickým náboženstvím horských kmenů. lidé mají u svých obydlí malé domečky zasvěcené dobrým duchům. ti nesmějí strádat, a tak je potřeba do domečků doplňovat každý den vodu a jídlo, ale i květinové obětiny.
skÚtr nade vŠe
kromě laosanů žije v zemi řada dalších etnik. nejpočetnější z nich jsou katu a alak, jejichž hlavním rituálem je každoroční obětování býka, které probíhá zpravidla při březnovém úplňku. v osudný den se sejde celá vesnice a vybraný muž v dřevěné masce chvíli tančí kolem zvířete, aby ho pak oštěpem usmrtil. maso se rozdělí mezi všechny vesničany, některé části býka se pak vloží do košů na tyčích před domy jako obětina duchům. vesnice si tak „předplatí“ jejich ochranu na celý rok.
návštěva horských vsí a jejich obyvatel je nezapomenutelným zážitkem. jsou přístupné pouze úzkými stezkami, nejrozšířenějším dopravním prostředkem jsou zde proto motorky. malé skútry plní funkci terénních motorek a skvěle je ovládají už malí kluci. Řídí každý, kdo dosáhne na pedál. a v obtížném terénu jezdí i mladí chlapci s bravurou krosových závodníků. ve vesnicích jsou jen malé obchůdky se základními potravinami, a tak jsou to opět skútry, kdo plní funkci hlavního zásobování. na pěšinách mezi vesnicemi potkáváte bzučící motocykly ověšené zbožím od řídítek po výfuk. k večeru se pak mimoměstský laos rozsvěcuje ohníčky. pokrmy se připravují před domky na ohništích, přičemž příprava večeře není osamělou záležitostí hospodyně, ale naopak je skvělou příležitostí k poklábosení se sousedy. nějaké zasvěcené hovory o politice tady ale nečekejte. lidé si povídají o naprosto všedních strastech i radostech. mnohem více tu lidé ožívají při sportovních zápasech. loňské asijské hry v hlavním městě byly pro laosany svátkem a zápasy fotbalového nároďáku prožívala celá země. každá televize byla puštěna nahlas, program byl všude stejný. Žádná telenovela nemohla konkurovat sportu. mimochodem, televizí je v laosu přes milion. na šest milionů obyvatel docela slušný výsledek.
laosané si prožili hrůzy indočínské války, kdy se na ně, ač neměli s válkou nic společného, snášely americké bomby. ho Či minova stezka, která zajišťovala přísun zbraní severnímu vietnamu, totiž procházela přes území laosu, což bylo trnem v oku spojených států. ale laosané v souladu s buddhistickým učením nezanevřeli na svět, nezakořenila v nich nenávist vůči těm, kdo vzal život jejich blízkým. a tak pokud se praví, že zemí úsměvů je thajsko, je laos nejenom zemí úsměvů, ale i otevřených srdcí.