kronika lidstva
na dně údolí rift valley hučí desítky větrných vírů hnaných teplým vzduchem. ani otevřené okénko džípu nepřináší v dusném vedru kýženou úlevu. už abychom byli u omo! u řeky, díky níž v tomto pekelném podnebí přežívají tisíce lidí mnoha unikátních etnik.
Řeka omo, kam máme namířeno, ústí do jezera turkana. oblast jejího dolního toku je jedním z nejunikátnějších území na světě. kdokoliv se na internetu podívá na fotografie pod heslem omo valley, bude překvapeně zírat na pestrou směsici zástupců nejrůznějších kmenů s roztodivnými maskami, ozdobami a líčením. realita sice není tak teatrální a divoká, ale stále platí, že omo valley patří mezi jedno z etnicky nejpestřejších míst na světě. na relativně malém prostoru zde najdete velké množství původních divokých kmenů, čítajících od stovek po desítky tisíc příslušníků. i kvůli tomu jde o poměrně nestabilní a divoký region, který byl odjakživa zmítán kmenovými válkami a ostře nabitý kalašnikov patří ke zdejším mužům stejně jako jejich několik žen a nespočet dětí.
za zády jsme nechali městečko konso, vstupní bránu do této oblasti, a uháníme prašnou cestou směrem k vesnici turmi, jednomu z mála míst, kde lze najít „ubytování“, a které poslouží na několik dní jako základní tábor. okolí turmi je domovem lidu hamer, zemědělců a polonomádských pastevců, kteří se každých několik měsíců přesouvají s dobytkem na nová pastviště. se svými až padesáti tisíci členy jsou jednou z největších skupin v regionu a hamerské dívky jsou známy pro svou krásu po celé jižní etiopii.
jak jsem ucpal vchod
můj průvodce gelti je zde doma a zve mě na návštěvu k rodině své dívky. blížíme se do vesnice a reakce lidí naznačují, že gelti je zde váženým členem. díky svému sponzorovi z německa si totiž mohl dovolit vzdělání. nelze si nevšimnout jeho dobrého přehledu a moderních názorů. dle svých slov studoval v addis abebě, na univerzitě v nairobi v keni a za svůj život byl i několikrát v evropě.
u chýše, která leží v samém centru vesnice, mi gelti představuje pána domu a jeho tři ženy. všichni jsou milí a příjemní, s radostí přijímám pozvání na kávu uvnitř chatrče. první trapně vtipný okamžik nastává v okamžiku, kdy se svým širokým středoevropským zadkem zaklíním ve vstupním otvoru, který je opravdu uzoučký. fototechnika, která na mě visí ze všech stran, tomu příliš nepřidá, a tak se mi podaří vstoupit až na druhý pokus, kdy raději volím průnik otočený bokem. uvnitř chatrče se v domnění, že mám vyhráno, narovnávám, což je doprovázeno dunivým zvukem mé lebky a jasným zábleskem před očima. právě jsem se seznámil s dřevěným roštem, který tvoří v horní části chýše odkládací prostor. pohyb ve spodní části je možný pouze v přikrčené pozici, a tak raději v mrákotách usedám na připravenou kůži, položenou na udusané hlíně, a pokouším se vykouzlit v obličeji alespoň trochu přívětivý výraz.
mé entrée všechny přítomné pobavilo a atmosféra se o poznání uvolnila. když se v šeru rozkoukám, zjišťuji, že se okolo ohniště po obvodu chýše tlačí společně s námi dalších pět členů rodiny. po chvilce vzájemného okukování jedna z žen naleje z konve do dýňových misek kávu, lépe však řečeno výluh ze směsi místních bylin a plodů, které lze zakoupit na trhu. všichni slušně a beze slov čekají, až se napije pán domu. ten pomalu a rozvážně přikládá nádobu ke rtům, pije plným douškem a pak bez varování veškerý obsah úst vyplivne jedním velkým proudem kolem dokola do tváří a misek všech zúčastněných. s mokrou tváří a s miskou, ve které je o něco více obsahu než před chvilkou, ochutnávám první doušek. nevýrazná chuť nálevu ničím nepřekvapí, ani neurazí. po dopití druhé misky, uprostřed příjemné konverzace, ve které se dozvídám základní informace o rodině, životě v buši, zítřejším trhu v turmi a o studiu dcery v addis abebě se musím rozloučit. je třeba najít nějaké ubytování, něco pojíst a připravit se na zítřejší den.
na ŠkolenÍ
trh v turmi je směsicí barev, vůní a přehlídky okolních kmenů. v každé větší vesnici v okolí se trh koná jednou týdně, vždy v pevně určený den. překvapivě zde nenajdete turistické cetky, ale věci skutečné denní potřeby, které jsou místní lidé schopni vyprodukovat, vyrobit nebo posbírat. každý takový trh je skvělou příležitostí udělat si představu o všech etnikách v regionu a prohlédnout si specifické styly zdobení každého kmene.
právě zde mne poprvé upoutali příslušníci kmene karo. jde o malý kmen čítající nejvýše tři tisíce jedinců, žijících na východním břehu řeky omo. stejně jako mnoho dalších kmenů si také karové zdobí své tělo a obličej při slavnostních příležitostech bílou křídovou barvou. jiných odstínů dosahují přidáním přírodních barviv, například červeného jílu. oblíbeným prvkem v jejich výzdobě, zvláště u žen, je jakýsi piercing ve tvaru hřebíku v oblasti mezi spodním rtem a bradou.
vesnici kmene karo, ležící na vysokém ostrohu nad řekou, nacházím téměř vylidněnou. většina obyvatel je v nedalekém lesíku, kde jim dva vládní úředníci vysvětlují, jak se chránit před malárií používáním moskytiér a léků. všichni zaujatě poslouchají a pro mě to je vítaná příležitost k fotografování. nechci budit příliš velký rozruch, a tak chvilku také poslouchám, aby se situace rozvířená mým příchodem trochu uklidnila.
mezitím ke mě doputovaly dýňové nádoby s jídlem a čajem, které kolovaly mezi domorodci. ochutnávám drcenou vařenou kukuřici bez chuti a nevýrazný čaj, což vyloudí na tvářích mnohých žen úsměvy a mužům se derou na rty vtipné komentáře, kterým ale nerozumím. lze však vycítit jejich pozitivní ladění. situace, ve které jsem členy vesnice našel, je výborná. všichni spořádaně sedí na místě ve stínu malého remízku nedaleko řeky a mně to dává jedinečnou možnost vybrat si ten správný objekt. lehkým gestem žádám o souhlas s fotografováním a ve většině případů dostanu pozitivní odpověď. výhoda tohoto okamžiku spočívá v tom, že nikdo zmateně nepobíhá, nepředvádí žádné nacvičené pózy a do záběru se netlačí houfy dětí. všichni se zdají být naprosto přirození.
turisto, vysyp kapsy!
obecně se lidé v omo valley nechávají fotografovat velice rádi. někdy až příliš. je zde totiž zvykem za snímek dotyčnému zaplatit, a tak fotograf spíše neustále řeší problém, jak se vyhnout záběrům strnulých skupinek, jež se samovolně natlačí před objektiv. domorodci se snaží upoutat pozornost turistů jakýmkoliv způsobem. do cesty vozům s turisty vybíhají bizarně pomalované děti, na hlavách dospělých i dětí lze nalézt roztodivné kreace typu paruky ze zátek od láhví, svazky nejrůznějších sušených plodin až po opravdu precizní teatrální masky doplněné dokonalým „divošským líčením“. experti v tomto konání jsou mursiové, jeden z nevýraznějších kmenů v této oblasti. dle slov mého průvodce budují v národním parku mago sezonní vesnice hned za jeho hranicemi blízko cesty, aby jim neunikl žádný turista.
za mursii vyrážíme z městečka jinka časně ráno. při vjezdu do parku platíme vstupné a o pár kilometrů dál nás zastavuje provaz natažený přes cestu. je potřeba zaplatit další poplatek, tedy spíše výpalné. kolem auta se seskupí několik mursiů a bez zaplacení dalšího poplatku místní komunitě se prostě dál nedostaneme. různé nesmyslné poplatky jsou oblíbeným sportem téměř všude africe. ve valné většině se vztahují jen na auta s turisty a stanoviště pro jejich vybírání vznikají zcela nekontrolovaně. pár metrů za tímto „cachepointem“ leží vesnice, o které mi gelti vyprávěl. projíždíme kolem a hluk našeho vozu vyvolává mezi proutěnými chýšemi zvýšenou aktivitu. do té doby líně se povalující mursiové čile vyskakují, přebíhají k cestě a v běhu na sebe navlékají nejrůznější masky. Ženy vybalují tradiční hliněné destičky a vsazují si je do prořízlého spodního rtu a ušních lalůčků. jeden z typických znaků pro kmeny mursi a surma. průměr některých kusů hliněných talířků přesahuje 15 cm a jejich majitelky vypadají svým způsobem opravdu krásně, a když ne krásně, tak alespoň zajímavě. o to je však pohled děsivější, když si talířky vyndají. v běžném životě tak tráví většinu času a zdobí se jimi pouze při slavnostnějších příležitostech. bez vsazených destiček se jejich léty natahovaný spodní ret bezvládně pohupuje při každém pohybu hlavy a odhaluje chybějící přední zuby ve spodní řadě, které padly za oběť zkrášlování. i přes lákání mursiů pouze projíždíme kolem a nezastavujeme. máme namířeno hlouběji do parku, do vesnice, která leží na náhorní plošině v nitru národního parku mago, na pomezí území kmenů mursa a bodi.
kolik se jich postŘelÍ?
po několika hodinách jízdy offroadovou cestou vystupujeme řádně naklepaní nedaleko vesnice mursiů. všude vládne klid a překvapivě se k nám nevrhá žádný dav. procházíme poměrně rozsáhlou vesnicí, tvořenou mnoha proutěnými chýšemi kruhového půdorysu, a sem tam se objeví nějaká žena s tradičním talířkem ve rtu. překvapivě se některé mladší dívky ani fotografovat nechtějí a dokonce se stydí. oproti předchozím dnům, kdy se mi v turmi vrhaly do cesty doslova davy domorodců, aby získaly nějaké drobné za foto, je to rozdíl.
hliněné talířky určené k prodeji sice naznačují, že turisté se zde čas od času také objeví, ale evidentně ne v takovém množství jako ve vesnicích hned za hranicemi parku. chvilku smlouváme o ceně talířků a pár si jich kupuji jako suvenýr. ze zvědavosti se ptám dívky, zda by mi neprodala talířek, který má v ústech. dlouze přemýšlí, ale pak i přes poměrně vysokou sumu odmítá. zřejmě k němu má osobní vztah. teprve když se blížíme ke skupince mužů debatujících ve stínu rozlehlé akácie nedaleko vesnice, tak si uvědomuji, že ve vesnici byly jen samé ženy. zřejmě jsme přišli nevhod a chladné pohledy mužů jako by naznačovaly, že nejsme vítáni. situaci ještě umocňuje velké množství zbraní, s nimiž si někteří muži nervózně pohrávají, přičemž naprosto ignorují jakákoliv pravidla bezpečného zacházení se zbraní. „asi nejsou nabité,“ uklidňuji se, ale přesto během fotografování poočku kontroluji situaci a snažím se pokud možno vyhýbat pohledům do hlavně samopalů a jiných starožitných modelů, které majitelé drží za hlaveň a mají je ležérně přehozené přes rameno. při té koncentraci zbraní se však palebnému úhlu nedá vždy vyhnout. jeden z mužů diskutuje s mým průvodcem. Žádá nás, zda by se s námi nemohl svézt zpět do jinky. souhlasím a vydáváme se zpět k autu, kde pochopím, jak jsem se v otázce zbraní mýlil. na příkrý pokyn řidiče a po krátké štěkavé diskusi nakonec mursijský bojovník před vstupem do auta neochotně vytáhne náboj z komory a sejme zásobník ze svého samopalu. v hlavě se mi honí otázka, kolik z nich se ročně postřelí. cesta zpět ubíhá klidně až na otravné mouchy tse-tse, jež jsou jedním z důvodů, proč mursijové preferují raději vzdálenější, výše položenou část parku mago, kde je těchto much méně.
omo valley na rozcestÍ
mursijové byli poslední zastávkou v omo valley a je čas pomýšlet na návrat. vím, že to nebyla má poslední návštěva této oblasti – jedné z nejúžasnějších a nejpestřejších na světě. jedno z kouzel omo valley spočívá také v tom, že zde stále ještě není dostatečná infrastruktura pro masovou turistiku. chybí ubytovací kapacity, a když už nějakou tu postel na přespání najdete, je téměř jisté, že nebudete spát sami. přítomnost různých breberek ráno potvrdí zarudlé štípance. za poslední dva roky se situace již znatelně pohnula kupředu a ze stavebních aktivit se dá jasně vycítit snaha vlády o maximální zpřístupnění tohoto regionu masové turistice. pokrytí signálem je méně sporadické, síť je stabilní a hovory nepadají. mobilní telefony se stávají běžnou a nepostradatelnou součástí života v buši. cestu z addis abeby do konsa, vstupní brány do omo valley, tvoří již z větší části pěkná asfaltka a čínské firmy kmitají na dalších rozpracovaných úsecích.
podle mnohých odborníků je turistika jednou z cest k záchraně původních kultur, podle jiných jde naopak o začátek konce. osobně nesdílím ani jeden z těchto vyhraněných názorů a myslím si, že pravda je někde uprostřed. na jednu stranu nemůže nikdo žádat obyvatele těchto oblastí, aby ustrnuli ve vývoji a žili bez pokroku, odříznutí od civilizace a moderních výdobytků. na stranu druhou lehce získané peníze od turistů deformují zdejší dlouholetý tradiční způsob života a pohled na okolní svět. hranice, kdy se tradiční život, kultura a prostá přirozenost původních kmenů zvrtne jen v placené divadlo pro turisty, je velice tenká a najít vhodný kompromis nebude vůbec snadné.
chcete se podívat na fidži a máte hluboko do kapsy? fidži není nejlevnější destinací, a dál od české kotlinky snad už letět ani nemůžete. ale když víte, jak na to a nemáte vysoké nároky, můžete hodně ušetřit. nečekejte však zázraky, v tomto ráji, kde ještě před sto padesáti lety existoval kanibalismus, není nic zadarmo.
po měsíčním cestování po novém zélandu mi už nezbývalo mnoho úspor na vysněnou „ohřívací“ dovolenou před návratem do Čech. z tropických rájů jsem se rozhodla pro fidži jakožto nejlevnější variantu, protože je na trase aerolinek, od nichž mám zpáteční letenku. sama a bez plánu, vyzbrojena průvodcem lonely planet, který jsem si ani nestihla celý přečíst a s domluveným ubytováním na první noc u „známé“ caroline z couchsurfingu. nejen, že za to se neplatí, ale ještě mi to skýtá možnost bydlet u místní rodiny a poznat, jak žijí.
noc ve slumu
hned první noc zažívám kulturní šok. caroline mě z letiště v nadi vede domů. ale domem bych to rozhodně nenazvala. lepenkové stěny, okolo spousta psů, na podlaze dospělí, děti, sprcha rovná se kbelík s vodou vedle záchodové mísy. podlaha většinou z udupané hlíny a záchodová trubka končí hned za stěnou. a v domě není slušné nosit pantofle. to není nejlepší začátek, říkám si. „nevadilo by ti, kdyby s tebou spala v posteli sestra anna? nemá kde spát.“ je hluboká noc, takže neprotestuji a usínám s annou, naštěstí ve velké posteli, při debatě o darwinismu. další překvapení, všichni mladí i staří umějí anglicky, a dobře. angličtina je úředním jazykem a učí se jí už odmalička. docela mi to usnadňuje život. jakožto antropoložka teorii přírodního výběru bráním, ale pro annu, studentku biblických studií, není žádný argument dost dobrý. s úsměvem kroutí hlavou. v nose mě lechtá vykuřovadlo komárů. brzy se ozve chrápání ze všech světových stran, jako by kolem nebyly stěny. připadá mi, že v okruhu deseti metrů musí spát alespoň patnáct lidí, což se ráno ukazuje jako správný odhad. ranní procházka do města – horko, prach a bláznivá doprava. vesnice mezi poli s cukrovou třtinou složená z domů podobných tomu „mému“. neváhám a snažím se co nejrychleji uniknout a zajistit si transport a ubytování na ostrovech. vidím se na bělostné pláži ovívaná svěží brízou...
carolinin přítel noah se vyptává, jaká mám přání, a ještě než si stihnu ve městě něco objednat, přispěchá s nabídkou. devět dní, tři ostrovy, ubytování, jídlo, doprava. balíček mi spočítá na bezmála devět tisíc korun, můj strop. odjíždí se za hodinu. noah je jeden ze stovek „agentů“ na ostrově, kteří za provizi dohazují klienty ubytovnám. jejich nabídku nenajdete vždy na internetu a ani tištění průvodci nejdou do detailů. většina lidí, jež jsem v hostelech potkala, dostala nabídku od podobného agenta či od cestovky na letišti. ceny se ale hodně liší, záleží na agentovi, jak vás odhadne a jakou provizi si započítá.
fiji time!
souostroví sopečného původu mamanuca čítá asi dvacet ostrovů. z mezinárodního letiště v nadi jsou nejlépe dostupné, takže slouží jako snadný a relativně levný cíl turistů. některé neobydlené ostrovy mizí při přílivu pod hladinu. ty, které oceánu vzdorují, se liší velikostí, počtem rezortů (rezort neznamená vždy luxusní ubytování, tady se tak říká i hostelům) a jejich kvalitou a cenou. někde najdete fungující domorodé vesnice, na jiných už jen rezorty. na některé se jezdí jen na výlety, jako na ten, kde se natáčel film modrá laguna. beachcomber je na malém ostrůvku, kam se jezdí výhradně za noční zábavou. party do rána, přes den se mládež rehabilituje u bazénu a večer to všechno začíná nanovo. „nic pro mě,“ říkám si hned na začátku. můj balíček zahrnuje čtyři noci na ostrově mana, tři noci na malolo a dvě noci na bounty island.
z port denarau u nadi vyjíždějí všechny trajekty a čluny. noah mě doprovází (taxík platím samozřejmě já), aby mi dal vouchery na ubytování i transfery. cestou si musím vyzvednout v bankomatu téměř celou částku. na některých ostrovech nelze platit kartou a jezdit jinam pro hotovost je drahé. kupuji si velké balení vody, dobrý nápad, který mi ušetří hodně peněz. doklady vyplním s majitelem „cestovky“ na kapotě jeho superdrahého bouráku přímo v přístavu. platím zálohy na ubytování a plnou cenu převozů. provize je už zahrnuta, mají to dobře promyšlené. o pár tisíc lehčí, jen s pár papíry v ruce čekám na loď. „ani bych se nedivila, kdyby nepřijela nebo kdyby předplacené hostely neexistovaly,“ ťukám si na čelo, jak snadno se mohu nechat odrbat za mého plného vědomí. po hodinovém zpoždění člun konečně přijíždí. v poledním slunci s dalšími cestovateli se během netrpělivého čekání poprvé setkávám s termínem fiji time, který pak budu slýchat každý den. „kam bys spěchala? relaxuj, jsi na fidži!“ chtějí tím říct, že se na hodinky nedívají. jak co přijde, tak to přijde. zajímá mě ale, proč je všechno vždycky pozdě a nikdy dříve?
na každém ostrově nás vítají domorodci s písní na rtech a kytarou. „bula!“ stokrát denně omílané slovo. je to pozdrav a znamená „život“. personál si nás odvede do jednotlivých ubytoven. na ostrově mana jsou hned tři hostely vedle sebe. můj, sereana, ani nemá nápis. ubytování ve společné místnosti (asi deset postelí) je čisté, ale velmi skromné, studená sprcha, jídlo už jsem měla lepší a ani s množstvím to nepřehánějí. okolní hostely na tom byly o něco lépe a organizovaly si i večerní program. vše je ale přístupné všem, a tak se výhody dají kombinovat. od „cizích“ tedy využívám internet, bezpečnostní skříňku, půjčovnu šnorchlů a kajaků a volejbalové hřiště. na žádném ze tří ostrovů, jež jsem navštívila, nejsou restaurace ani obchody. proto všechny hostely nabízejí ubytování se stravou v ceně – tři jídla denně.
jak si kdo ustele...
ubytování v malolo beach resort je o dost luxusnější. tenhle podnik rozlezlý po kopcích nad pláží byl postaven pro stejnojmennou australskou show a za slušnou cenu poskytuje nadstandardní služby. několik známých mě varuje před „bedbugs“, štěnicemi. ukazují mi štípance a peláší na jiné ostrovy. stavím personál do latě, jen co se vylodím a oni pak můj pokoj (dvoulůžkový, který mám, mimochodem, celou dobu sama pro sebe) hned dvakrát vystříkají speciálním sprejem. pobývají tu i starší lidé (pronajímají si o něco dražší „bure“ - chajdy na pláži) a je tu i pár rodin s dětmi. pláž je ale tristní, plná ostrých kamenů a na mělčině je tak jemný korálový prach smíšený s vodou, že je voda jako mléko. v pěší vzdálenosti žádná lepší není. půjčuji si tedy každý den kajak a poznávám okolí. protější castaway island mě přitahuje jako magnet. aniž tuším, že je to ten ostrov, kde se natáčel film trosečník s tomem hanksem, zamilovávám se do jeho pláže s azurovou zátokou, kde jediné stopy v písku jsou moje a místních plážových koz. mým favoritem co do ubytování ale zůstává poslední navštívený ostrov – bounty. je tak malý, že ho obejdete pěšky za dvacet minut a celý ho okupuje jeden rezort. nic nepřekáží výhledu na východ i západ slunce za horizont oceánu. dobré jídlo, čisté palandy a čilý večerní život na jedné straně, ale klid kdykoliv po něm zatoužím na straně druhé.
oceÁn mÍsto televize
přestože páry jsou nejobvyklejší, potkávám i dost single cestovatelů z celého světa. převažují jednoznačně angličané. ať už ve dvojici či na vlastní pěst, můžete si užít překrásný oceán s korály, kam oko dohlédne. kajakování je úžasné, a když není velký vítr a vlny, můžete pozorovat veškerý ten čilý pestrobarevný ruch pod vámi. se šnorchlem a brýlemi jako byste se ponořili do obřího akvária s vlažnou vodou. domorodá osada blízko rezortu přináší vzácnou zkušenost – vidíte, jak lidé žijí, co kdy dělají (moc toho není), jak vypadá jejich škola a kostel (většinou jsou křesťané) – ale má to i nevýhody: mně například vesničtí psi ukradli pantofle hned první noc. vesničané vás mohou pozvat na kavu – místní, ne příliš chutný nápoj z kořene pepřovníku. připravuje se jako čaj, ale za studena, kdy je jemný prášek v obrovského pytlíku máčen a ždímán do velké dřevěné misky. je to společenská událost, pije se rituálně z jednoho putovního kalíšku. kava má lehce omamné účinky. nebudete po ní opilí, já jsem jí vypila docela hodně a kromě lechtání na rtech jsem měla jen střevní potíže o několik hodin později. k nejvíc vzrušujícím zážitkům patří setkání se žraloky: plavu si se šnorchlem za korálový útes a najednou je pode mnou, vlní se u dna, párkrát švihne ocasem a je pryč. asi půl metru dlouhý. můj první žralok! vzrušením se mi mlží brýle. hejno „baby“ žraloků vídám potom často ze břehu, když si v mělké vodě hledají snídani. s miniaturními ploutvičkami trojúhelníkového tvaru nad hladinou proplouvají hejna rybiček, které se nezdají přítomností predátora zdaleka tak rozrušené jako já.
detektivka bez rozuzlenÍ
překvapilo mě, jak velký je rozdíl mezi tím, jak se země prezentuje a realitou. chudobné domy, bláto, prach. dvacetiletá laisa ze slumu, kde jsem přebývala, má malého syna a nový zéland je pro ni vysněnou zemí. telefon si chodí nabít do zásuvky na letišti, dvacet minut chůze. pak hodinu surfuje na internetu ve městě a při zpáteční cestě si nabitý telefon vyzvedne. přesto je jako všichni, které jsem potkala, vyrovnaná a spokojená s tím, co má a kde žije. mnoho fidžijců se snaží na turismu „trhnout“, co se dá. ilustrují to již zmínění „agenti“, ale také následující zápletka. po první noci odjíždím na ostrovy a caroline mě ujišťuje, že moje krosna s věcmi, které oněch devět dní nebudu potřebovat, je u ní v pokoji v bezpečí. beru si tedy jen to nejnutnější. po devíti dnech mě má vyzvednout v přístavu, ale nečeká tam a telefon nezvedá. aniž vím adresu, dopátrám se alespoň přibližné polohy. polem cukrové třtiny dospívám k tušenému cíli. caroline nikde. noah doma ale je. překvapilo ho, že jsem našla cestu, načež se nenápadně vypaří. jdu si sbalit batoh a zjišťuji, že mi pár věcí chybí, včetně padesáti amerických dolarů. hledám caroline, aby mi to vysvětlila. „caroline? ale ta je tady!“ ukazují na dámu přebujelých tvarů, jež právě doplétá proutěnou podložku. je to noahova sestra. „a dívka, která mě sem přivedla?“ ptám se zmateně. „ale to je tapou, noahova přítelkyně, ta tu nebydlí!“ takže tapou mě přivede do cizího domu, lže i o tom, jak se jmenuje a zatímco jsem na dovolené, prošacuje mi (pravděpodobně s noahem) batoh a vezmou si, co ráčí. v duchu jim nadávám do kanibalů. dostává se mi omluv od všech členů rodiny, prosba, ať zůstanu do rána a pozvání na společnou večeři.