doma v divočině
představte si, že zamknete byt, popadnete batoh a odletíte do míst, kde je to k nejbližší vesnici týden chůze. společnost vám budou dělat jen losi, vlci a grizzlyové. Životem, o kterém psal jack london, občas žije i leoš Šimánek.
kanadská severozápadní teritoria, jezero clark a na jeho břehu srub. kolem jsou nekonečné husté lesy, v dálce se třpytí rozeklané hřbety pohoří mackenzie. dostat se sem lze jen pěšky, hydroplánem nebo helikoptérou, přičemž nejbližší civilizace je dvě stě kilometrů daleko. prožít v této divočině dva týdny romantické dovolené, to by byl balzám na duši a trhák cestovek. ale čtvrt roku nebo dokonce rok? to už chce opravdu srdce trappera.
před lety se parta takových srdcařů ocitla právě u jezera clark a dohodla se, že lepší místo pro stavbu pravé kanadské srubové pevnosti by hledali marně. a pustili se do díla. pod rukama pěti chlapů a tří žen vyrůstal fort clark, nádherný a funkční srub, na jehož stavbu padlo tři sta stromů. „všechny jsem je ale musel zaplatit. jeden stál deset centů, celkem jsem tedy za stromy dal třicet dolarů,“ říká leoš Šimánek, který se krátce před tím vzdal výnosné profese architekta v německu a obul toulavé pohory. než se ale k zemi sesul první smrk, musel si leoš vyřídit všechny úřední náležitosti. nejprve získat zlatokopeckou licenci, díky níž si pak můžete vykolíkovat svůj claim (zábor). a když už jste zlatokopem, získáváte i právo postavit si v divočině srub. claim máte v držení doživotně a hektar na bydlení vám stát přidělí na 99 let. a pak už stačí jen rýžovat a počítat zlatinky... anebo ne? „k tomu je ještě dlouhá cesta,“ podotýká leoš Šimánek. „nejprve vás čeká nekonečná dřina na stavbě srubu. v oblasti sice nějaké zlato je, ale nezbohatl¬ byste z toho. my jsme tam navíc nebyli kvůli zlatu, ve srubu jsme chtěli přečkat zimu a pak s jarem dokončit expedici na nafukovacích člunech severní amerikou, kterou popisuji v knize aljaška - dobrodružství do extrému.“ tehdy ještě český cestovatel netušil, že se mu toto místo stane druhým domovem.
omyl na ÚŘadĚ
stavba srubu pokračovala bez ohledu na počasí a roční období. v letních třicítkách byli chlapi zahaleni od hlavy až k patě, jinak by je komáři snad sežrali zaživa. když hrozilo přehřátí, skočili oblečeni do jezera a pracovali v mokrém. v zimě zase rtuť teploměru klesala k minus padesáti. v těchto končinách navíc mrzne osm měsíců v roce. pracovalo se s tím, co tu vysadil hydroplán a co poskytl les. jakékoliv další nástroje, jídlo či suroviny byly nedostupné.
první, co se v divočině musí postavit, je spižírna. malá chaloupka na kůlech, aspoň čtyři metry vysokých. pak nehrozí, že by se vám v zásobách přehrabovali vlci nebo rosomáci. druhým nezbytným stavením je z hygienických i estetických důvodů latrína. teprve potom se může začít s budováním roubené pevnosti. u jezera clark dokonce vyrostl i improvizovaný jeřáb, aby práce s mnohametrákovými kmeny pěkně odsýpala. srub dosahoval nezvyklých rozměrů, k čemuž došlo poměrně kuriózním způsobem: „když jsem byl na úřadech pro povolení, tak jsem řekl, že srub bude mít rozměry deset krát dvanáct. bylo ale krátce po tom, co kanada přešla z palců a stop na metrický systém, takže úředníci stále ještě počítali ve stopách. já ale myslel metry. když se pak na fort clark přiletěli podívat, byli velmi překvapeni, ale já své razítko měl,“ směje se vousatá tvář leoše Šimánka.
smrtÍcÍ samota
během stavby žili zálesáci ve stanech, v létě si je dokonce museli občas postavit na molu, které se odtáhlo od břehů daleko na jezero. tam totiž komáři nedolétli. jídla a pití je v divočině více než dost. jezero clark poskytuje tolik kapitálních štik, kolik je potřeba, hladinu čeří stovky kačen a v lesích žijí divoké slípky, které neuletí, ani když kolem nich sviští broky. Často tu potkáte také stáda jelenů karibu nebo plaché samotářské losy. v zimě lze maso uchovat snadno, ale v létě? problém rychle vyřešila velká udírna. když se maso zajídalo, sáhlo se na zahrádku zelenající se saláty, špenátem, ředkvičkami a vším, co si sem zálesáci přivezli v semínkách. v lese bylo tolik borůvek, brusinek a hub, že by je ani Čech nevysbíral. pila se voda z jezera, kozí mléko, později bylo i borůvkové víno a dokonce se vařilo i pivo (to při svých dalších pobytech v kanadě dovedl leoš Šimánek k dokonalosti a stáčel si zde dokonce čtyři druhy piva vlastní výroby). staveniště v noci hlídali tři psi, jejichž přítomnost odrazovala nezvané návštěvy divé zvěře, kterou by mohl přilákat pach zásob nebo koziček. jeden ze psů takové noční setkání s vlky nepřežil. znalci kanadského severu ale potvrdí, že ani vlci, ani medvědi tu nejsou pro člověka tím největším nebezpečím. když respektujete pravidla divočiny, tak je konflikt téměř vyloučen. „mnohem horší jsou rosomáci. jsou velmi agresivní a mají neobyčejně silné čelisti,“ přitakává leoš Šimánek.
je ale ještě jedna věc, která v divočině může mít i pro dobře připraveného a vybaveného člověka fatální následky. samota. té si leoš užil v zimě, kdy se všichni ostatní z různých důvodů vrátili do civilizace a zůstal tu jen on. bál se, že by do prázdného nedokončeného srubu bez okenic vlezl medvěd a poničil by ho. „první týdny to šlo. pak jsem si ale začal povídat se psy jako s lidmi, později se dostavila samomluva a depresivní stavy. celé hodiny jsem proseděl u vysílačky v touze slyšet lidský hlas. nejeden trapper se ze samoty zbláznil. Říká se tomu srubová horečka,“ vzpomíná zkušený cestovatel na krušné chvíle, z nichž ho „vysvobodilo“ infekční onemocnění jednoho ze psů. bez pomoci by nepřežil, tak se s ním vydal na šílenou sto osmdesát kilometrů dlouhou cestu hlubokým sněhem pro antibiotika. cestu, která by vydala na vlastní článek, přežili oba.
hraČky zŮstaly v krabici
po několika letech se do hotového srubu leoš Šimánek vrátil i se svou novomanželkou lenkou a postupně i s oběma dětmi. pro syna jakuba a dceru veroniku to byla asi ta nejlepší škola života, jakou mohli získat. naučili se žít v respektu k přírodě a uvážlivě využívat toho, co člověku velkoryse nabízí. viděli, že se potraviny nerodí na regálech supermarketů, ale že je za nimi spousta tvrdé práce a času. vyzkoušeli si snad všechny činnosti, které jsou správnému zálesákovi rutinou, od kácení stromů a oprav srubu až po pečení chleba, chytání štik a střílení kačen. v divočině je ale práce zároveň i zábavou, jinak by tu člověk dlouho nevydržel. „bál jsem se, že děti budou mít dlouhou chvíli a že si začnou stýskat po věcech, které jsme nechali doma, nebo po jídlech, která tu prostě nemůžeme mít,“ vzpomíná leoš Šimánek, „nic takového se ale nestalo. děti neměly na nudu ani pomyšlení. vzali jsme jim s sebou plnou bednu hraček, ta ale zůstala až do posledního dne netknutá.“
jedno se ale s přítomností manželky a dětí změnilo. jakmile má člověk v divočině své blízké, cítí za ně odpovědnost. a ta je v tak izolovaném místě, kde vysílačka nefunguje třeba celou řadu dní za sebou, opravdu tíživá. „sám jsem se už několikrát ošklivě poranil, ale dokážu si zašít i velké tržné rány. naučila mě to jedna lékařka na kusu vepřového bůčku. Že by se ale stalo něco vážného ženě nebo dětem, toho jsem se v kanadě opravdu bál,“ říká tiše leoš Šimánek. naštěstí to nejvážnější, co děti za měsíce pobytu postihlo, bylo jen občasné vymáchání v jezeře.
jak mi cestovatel, který v současné době jezdí po Česku se svou diashow o novém zélandu, potvrdil, tak se pomalu blíží doba, kdy dveře svého kanadského srubu opět otevřou. možná už příští léto, protože představa divoké romantiky u jezera clark prý začíná být neodbytná. s každým měsícem teď proto poroste napětí. „vždycky jsem strašně nervózní z toho, jak na tom srub je, jestli ho třeba nezapálil blesk. to totiž mohu zjistit až ve chvíli, kdy nad ním po letech znovu proletím,“ přiznává leoš svou velkou obavu. těžko říct, jestli by se někdy podařilo obnovit fort clark v původní podobě, kdyby nedejbože lehla popelem. jisté ale je, že by na jejím místě vyrostl srub nový. claim koneckonců stále patří svému zlatokopu. a my bychom se mohli aspoň těšit na novou skvělou knížku.
poprvé v životě jsem měl strach z dětí. mohlo jim být kolem dvanácti let. přes rameno ak 47, zarudlé oči, zfetovaní. na sobě trička amerických hokejových klubů, na hlavách kulichy a na krku africký amulet chránící před smrtí. jeden si říkal generál had a druhý generál ještě jedna válka. a s nimi jsem měl vyjednávat o vydání rukojmí,” vzpomíná na své setkání s dětskými vojáky v roce 1996 kenneth cain, tehdejší pracovník osn v libérii. i když od konce války v libérii uplynulo už osm let, mohl by to prožít klidně včera. i v roce 2011 působí v armádách po celém světě kolem 250 000 dětí.
„když mi bylo dvanáct, naši vesnici přepadli, vojáci potřebovali jídlo, a tak ukradli dobytek. kdo jim nechtěl nic dát, toho zabili. potřebovali taky nové síly, protože si vybrali mě a ještě dva další kluky. museli jsme jít s nimi, nemohl jsem se ani rozloučit se sestrou, u které jsem bydlel. prostě mě chytli a řekli: ty půjdeš s náma. jestli se pokusíš utéct nebo křičet, tak tě zabijeme a tvoji rodinu taky. tak jsem s nimi šel,” vzpomíná na svoje dětství dnes dvacetiletý arnold aganza z demokratické republiky kongo. právě to, kde se narodil, předurčilo celý jeho život. aganza pochází z provincie jižní kivu. tam si lidé už ani nepamatují, co je to mír a klid. po skončení genocidy ve rwandě v roce 1994 se konflikt přesunul do sousedního konga a brzy začalo všem jít jen o kontrolu nerostného bohatství, jehož má kongo třetí největší zásoby na světě. „v našem okolí se pohybovalo obrovské množství různých armád, my pak už ani nevěděli, kdo je kdo, ale věděli jsme, že všichni, kdo mají zbraň, jsou nebezpeční. když mi bylo devět, zabili mého otce. z naší vesnice jsme utekli, stejně byla vypálená,” říká aganza, který se sám dostal do jednotek interhamwe ze sousední rwandy. dnes si říkají fdlr, fronta za osvobození rwandy. jsou v nich soustředěni ti, kteří jsou zodpovědní za genocidu ve rwandě. „to bylo snad nejhorší, musel jsem sloužit nepřátelům, těm, kteří zabíjeli konžany,” říká serafín, jehož úkolem bylo nosit vojákům zbraně a těžké náklady, když se přesouvali. „později mě naučili zacházet se samopalem. stále jsme se přesouvali džunglí, často docházelo k bojům s jinými skupinami. v jednom těžkém boji zastřelili kluka, co ho unesli spolu se mnou z mé vesnice. mně se v tom zmatku podařilo utéct. po třech letech. z mé rodiny mě ale přijala jen sestra irene, pro ostatní jsem něco jako nepřítel,” pokračuje serafín. dnes žije ve městě bukavu, kam odešel a rok se potloukal, než si našel místo jako hlídač. v noci hlídal a přes den začal chodit do školy. „belgičan, kterému jsem hlídal dům, mi za to platil. dnes už mám svoji práci, pomáhám dětem ulice,” uzavírá mladík, který o své minulosti mluví nerad. na otázku, zda někoho zabil, nechce odpovědět.
jeho příběh není v kongu ničím výjimečným. v letech 1995–2005 bojovalo v různých armádách v kongu přes 50 000 dětí. organizace amnesty international odhaduje, že i dnes stále nejméně 11 000 dětí bojuje s ozbrojenými skupinami. z toho kolem 7000 jich je i v oficiální konžské armádě fardc.
sexuÁlnÍ otrokynĚ
v armádách však neslouží jen chlapci. zhruba čtyřicet procent dětských vojáků jsou dívky. i když mnoho z nich je vytrénováno přímo k boji, jejich hlavní náplní práce bývá příprava jídla, nošení nákladů a sexuální služby. „unesli mě spolu s osmi dívkami z naší vesnice. všem nám bylo kolem deseti let. přepadli při nedělní mši kostel a odtáhli nás pryč. ještě ten večer všechny znásilnili. tak to bylo každý den, jeden skončil a další přišel, bylo tam strašně moc vojáků. nejdřív jsem brečela a krvácela, pak jsem si zvykla. přes den jsme musely vařit a chodit pro dřevo a vodu. dodnes mám uvnitř velkou bolest,” vypráví v nemocnici lékařů bez hranic ve městě lubutu v kongu dnes dvacetiletá anete. ta sloužila pro armádu thomase lubanga dyilo, který se jako jediný zodpovídá za zneužívání dětí jako vojáků před mezinárodním trestním tribunálem. mnoho dívek je přinuceno se za vojáky provdat a mít s nimi děti. kvůli tomu jsou pak často odmítnuty svou vlastní rodinou a vesnicí.
o vůdci ugandské armády božího odporu lra konym se traduje, že má kolem osmdesáti manželek, s nimiž zplodil přes sto dětí. právě jeho armáda, dodnes operující na území demokratické republiky kongo a centrální africké republiky unesla do svých řad kolem 40 000 dětí. o jednom z mnoha únosů ze škol v ugandě informovala v červnu 2003 bbc. lra ze školy blízko města soroti v severní ugandě unesla 29 dívek. třinácti z nich se podařilo únoscům utéci.
dÍtĚ je lepŠÍ vojÁk
děti mají oproti dospělým vojákům mnoho výhod. velitelé si je totiž mohou vychovat přesně k obrazu svému. rozkazy a úkoly plní bez reptání. nepožadují žold. když jdou do boje, nemyslí na své rodiny, většinou žádné nemají. armáda jim je „matkou i otcem”. zabíjení je jedinou věcí, kterou kdy poznaly. válku berou jako hru. dokážou jít do jakékoliv akce, protože nemají ještě zcela vyvinutý pud sebezáchovy. proto také patří k nejkrutějším. „ve válce v libérii byly nejhorší děti. Často v gangu, bez velení. chlapci většinou zfetovaní, šňupali střelný prach a amfetamin. znásilňovali, rabovali a dokonce se dopouštěli kanibalismu, všechno jim bylo jedno, pro ně to byla vzrušující hra,” vzpomíná kenneth cain. „speciálně se zaměřovali na těhotné, jakmile nějakou objevili, shromáždili se kolem ní a vsadili se, jaké je pohlaví dítěte. pak jí rozřízli břicho a ženu nechali vykrvácet,” popisuje řádění dětských gangů liberijský aktivista ignatius peabody. válka v libérii skončila až v roce 2003. dětští vojáci se řídili heslem – kdo se bojí zemřít, neměl se narodit. ne všechny děti jsou však do armád uneseny. mnoho z nich se tam přidává ze sociálních a a ekonomických důvodů.
armáda jim slibuje alespoň, že nebudou mít hlad a budou mít moc. Řada dětí se nechá naverbovat i proto, že věří ideálům, za něž ozbrojenci bojují.
ŽijeŠ, ale neexistujeŠ
unášení dětí do armád je jednoduché i proto, že v mnoha zemích třetího světa děti nejsou nijak registrované. mezi lety 1999 a 2004 bylo v subsaharské africe zaregistrováno pouze 38 % narozených dětí a v jižní asii 30 %. lidé v mnoha zemích neznají svůj věk, anebo ho nejsou schopni prokázat. „dva vojáci mě chytli, když jsem šel ze školy. zeptali se, kolik mi je, řekl jsem, že šestnáct. dostal jsem facku s tím, že od teď je mi osmnáct,” vypověděl pro organizaci save the children maung zaw oo, který byl unesen armádou tatamadaw kyi v roce 2005 v barmě.
děti sloužily již ve starověkých armádách. sparťané učili své děti od sedmi let vojenskému umění. Žádné tradiční kmeny nebo starověké civilizace ale nezapojovaly děti přímo do boje. v historii lidstva děti nikdy nebyly tak hojně využívány v armádách jako ve 20. století.