staňte se kapitánem
už jste někdy řídili loď? nebo jste se ve snu chtěli stát kapitánem? to všechno si každý může splnit v holandsku, kde k řízení lodi nepotřebujete řidičák, a zároveň můžete obdivovat netradičně vše v poklidu z paluby lodě. a vidět je určitě co. stačí si jen vybrat loď pro sebe, rodinu, nebo celou partu a vydat se vstříc dobrodružství na vodě.
když mě kamarád zval na loď do holandska za romantikou, zprvu jsem váhal. přeci nizozemí je jen placka, kde o kopce nezavadíte, a navíc docela přelidněný kousíček evropy. proto jsem nechápal, že bych v této zemi mohl zažít nějaké dobrodružství. tedy pominu-li návštěvu coffee shopu se stále unikátně snadno dostupnou marihuanou, nebo čtvrti červených luceren v amsterdamu s výstavou vnadných žen za osvětlenými výlohami. jenže občas se člověk nechá přemluvit a později vůbec nelituje.
pravý středoevropan přivyklý chůzi po zemi může mít z lodě a jejího řízení obavy. jenže v zemi tulipánů nepotřebujete žádnou licenci, stačí být jen obezřetný a nebát se vyzkoušet si manévrování během krátkého zaučování. to je podmínkou, zaměstnanci maríny vám během projížďky nedaleko loděnice ukážou, jak se loď ovládá a rádi poradí i různé fígle. výhodou je, když je někdo z posádky zkušenější, protože ten to naučí i ostatní a bude tím pravým kapitánem. dnes se už pořádají kurzy i na vltavě, kde si každý může osahat loď a zjistit, jaký je rozdíl oproti řízení auta. jakmile zvednete kotvy a vyplujete z loděnice na kanál, vše je už jen na posádce a pravé dobrodružství začíná.
plavba kÝČem
holandsko není jen amsterdam a tulipány, jak si mnozí mylně vryli do paměti, ale také spousta řek, říček, slepých ramen i větších vodních ploch, to vše propojeno důkladnou sítí kanálů, zdymadel, zvedacích mostů i akvaduktů. není nic hezčího než se usadit na palubě a pozorovat volně ubíhající krajinu, která svým poklidem přímo vybízí k relaxaci. když pojedete na kole, ani nebudete vnímat tolik detailů, zato z lodi je toho vidět určitě více. je až s podivem, jak je poklidný venkov s pasoucím se dobytkem, bečícími ovcemi, zelenajícími se pastvinami, rozkvetlými zahradami a malebnými městečky fascinující kulisou, která hraničí až s kýčem.
provoz není takový jako na silnici, ale tady na vodě funguje taková slušnost, že se všichni na sebe jen usmívají, protože spěchat není kam. stejně, jako když jedete na kole, všichni okolo zdraví a kapitán dává svým zamáváním najevo nejen pozdravení, ale také informaci o cestě, kterou bez překážek proplul. když se objeví první větrný mlýn na obzoru, většina posádky málem převrhne loď, ale takových větřáků, které dosud lemují kanály, je možno obdivovat bezpočet. stačí se jen zasnít a obličej pomalu nechat ovívat jarním vánkem. až tady, ve spleti vodních ploch, si každý naplno uvědomí, jak těžký boj sváděli místní o každý kousek země.
plavba vyžaduje i plánování. přeci jen se nedá plout jen tak nazdařbůh. proto se posádka musí domluvit, kudy bude plout a také si důkladně prohlédnout mapu, protože některá zdymadla a mosty nejsou otevřeny celý den. sice mnoho mostů jde podjet, přesto tu jsou ty, které ovládá obsluha z budky nedaleko. když se k takovému místu dostanete, musíte se uvázat a čekat, až bude zastavena doprava na břehu. většinou je vše automatické, jakmile kamery na mostech zjistí přítomnost lodi, už otevírají. ale jsou i místa, kde obsluha pracuje s ručním pohonem, to je pak výborná posilovna. proces je to jednoduchý, semafory zastaví provoz na silnici, spadnou závory a most se zvedne ať pomocí tlačítka, nebo rumpálu. nikoho takové omezení na břehu vůbec nerozčiluje, naopak místní rádi zamávají a těší se, až budou mít volno a také vyplují se svou lodí.
mince do dŘevÁku
většina vodních cest je státních, za proplutí velkými plavebními komorami se neplatí, jinde se účtuje symbolický poplatek od padesáti centů do dvou eur. přesto narazíte i na soukromé komory, kde se platí více, třeba při vjezdu na jezera nebo do méně frekventovaných oblastí. zajímavým zážitkem je samotné vybírání peněz, platí se hotově, kartu tu neuznávají, jednoduše nebyl by na to čas. peníze se vkládají do nádoby na bidle, kterou drží obsluha. ovšem nejtradičnější metodou je vhazovat mince do dřeváku na udici, což se hodně líbí dětem. pokud se vám stane, že zapomenete, nebo jednoduše nestihnete, uslyšíte za sebou spoustu šťavnatých nadávek. někdy se vám může stát, že z důvodu ukončení pracovní doby vám již most nemá kdo zvednout. pak nezbývá než zakotvit a čekat na ráno. jindy může být problémem i výška mostů, opravdu jde o milimetry, aby loď proplula. tady už musí být posádka sehraná a bez odmluvy poslouchat kapitána. proto musí mít ten, kdo je u kormidla, posádku vycepovanou, protože často je nutné se chopit lan a loď důkladně přivázat. na druhou stranu je to i radostí, protože každý si to může vyzkoušet. „dělej, rychle odvazuj, cesta je volná,“ hřímá kapitán. v tu chvíli každý musí zapomenout na cokoliv a věnovat se lodi.
pravidla plavby jsou jasná, velké remorkéry mají vždy přednost, přeci jen sotva zastaví, a loď není auto, tady se vše dělá s předstihem, pokud nechcete být rozmačkáni. stejnou přednost mají plachetnice s napnutou plachtou, protože těmto plavidlům se nemanévruje tak rychle, obzvláště při obratu. jindy u mostů a zdymadel bývají semafory, které usměrňují provoz. jakmile uvidíte dvě červená světla, v klidu se můžete natáhnout, cesta není volná. loď má nespornou výhodu, zakotvit můžete víceméně všude, vyjma soukromých pozemků a kotvišť označených cedulí „privat“. místa pro přenocování jsou na mapách a v manuálech vyznačena, takže je najde každý. důležité je loď pevně uvázat, aby neohrožovala okolní lodě při vlnách a větru. podél všech cest je dostatek vybudovaných míst na uvazování a ve městech a marínách ke komfortu patří toalety, sprchy i obchůdky s potravinami a vybavením do lodi. vodní svět není jen labyrintem kanálů, ale také životním stylem.
s vodou spojenÍ
mnozí mořští i říční vlci se nemohou s vodou rozloučit ani ve svém domově. proto podél kanálů je spousta hausbótů, které občas připomínají chatové osady někde u berounky. zpočátku možná nedostatek prostoru nutil lidi žít na vodě, ale dnes je takový vodní domov i vyhledávaným luxusem a životním stylem. například v takovém amsterdamu se za podobný byt nedoplatíte. domy jsou to často čisté, jednoduché konstrukce, jindy se spíše podobají těm, co vyrostly na břehu, či vyprojektované podle někdy až uhozené fantazie majitele. věžičky, zábradlí ze zámku nebo podivný hrad, to všechno si může někdo vymyslet, ale většinou se jedná o poměrně střízlivé a praktické stavby. hausbót je kompletním domem se vším, co je potřeba k životu, včetně verandy, stolu, židlí nebo psí boudy. pouze když okolo projede rychle loď nějakého zelenáče, může být siesta u vody vratkým zážitkem. dnes jsou moderní velké prosklené obývací pokoje. ani nemůže překvapit, když křesla jsou směrována místo k televizi naopak proti oknu s výhledem na vodu. je až někdy s podivem, když spatříte majitele s kočkou na klíně, který si v ušáku čte knihu a nevytrhne ho ani loď plná zvědavců. jen se usměje a věnuje se dále své siestě s živým představením přímo před sebou, které se každý den mění. tomu se říká pohoda.
ať se vydáte na kanály do středního holandska, které je považováno za nejhezčí cíl plavby, nebo do divočejšího fríska na severu, nikdy nebudete zklamáni. plavba je opravdovým nefalšovaným pohlazením po duši, ale také zastavením v našem uspěchaném světě. nevěříte, vezměte rodinu, kamarády a budete mile překvapeni místy, která vás natolik okouzlí, že se budete chtít opět i v následujícím roce vrátit. já už se tam vracím několik posledních let.
text a foto petr bošnakov
istambul jediné město světa sídlící na území dvou kontinentů, nepřeberné množství trhů se zlatem, kůží, falešnou skotskou whisky. neuvěřitelný počet cizinců, v minulosti budujících socialismus, jejichž hlavy připomínají kalkulačky v mžiku schopné vyčíslit, co se vyplatí či nevyplatí koupit. mimo jiné i město, ve kterém vydělávají desetileté děti, město které se stalo eldorádem laciných prostitutek, které kromě svého těla nabízí kaviár, kapavku či syfilis. metropole země, ve které se pojmy jako crack, heroin či hašiš staly každodenní realitou.
prostě město zážitků, ze kterých se dá namíchat pořádně ostrý koktejl. náhoda je blbec o štěstí se říká, že mívá občas ve zvyku sednout na vola. nevím, mám-li se považovat za vykastrovan ého býka, nicméně o svém pobytu v istambulu mohu hovořit jako o značně šťastném. Štěst í pro mě prezentoval zarostlý prodavač ermi, od kterého jsem se snažil koupit koženou bundu. nakonec jsem na koupi prodělal 20 marek, což mladého turka hovo řícího snad všemi jazyky světa dovedlo k extázi štěstí, takže mi kromě čaje a cigarety nabídl své služby průvodce městem. jeho exkurze o istambulu tak, jak ho neznáme, začala přímo v prodejně. taxa: 50 us dolarů „přes sezónu děláme každý den od devíti do půl osmé večer," sdělil mi ermi, který však vzápětí dodal: „po půl osmé jdou šéfové domů a zůstáváme my prodavači. výhoda spočívá v tom, že ze všeho, co prodáme po konci oficiální pracovní doby, máme 25 % zisku. když se zadaří, tak to hodí denně 30 dolarů, což celkem jde. navíc se po půl osmé, dějí zajímavé věci." od prodavače se dozvídám, že nejžádanějšími klienty jsou němci a američané, horší je to s Čechy a poláky, vůbec nejhorší s rumuny. ptám se proč a vzápětí se mi dostává odpovědi. „kšefty se dělají tak, že každý obchod má své dílny, ve kterých se vyrábí zboží. průměrný výdělek na jedné bundě je 60 marek.
majitel ale z toho platí nájem, elektřinu a platy. když přijde němec nebo američan, můžete mu dát zboží o 100 marek dráž a moc se s vámi nehádá. Čecha a poláka neošidíš ani o cent. vzápětí mám možnost přesv ědčit se na vlastní oči, kterak vypadá velký obchod. přichází totiž vysoký snědý muž. hovoří turecky a rusky, sedá si uprostřed místnosti. galapředstavení začíná. „doneste mi ten model," poručí si zákazník a usrkává ze skvělé turecké kávy. všechno kolem něj kmitá na plný plyn. muž si prohlíží zboží a nakonec objednává sedm kousků. nicméně ještě stále se nejedn á o ten správný kšeft. během několika desítek minut totiž muž nakupuje zboží v hodnotě 12 tisíc dolarů! plní jim pick-up stojící venku. prodavači slintají blahem v předtuše provize, klanějí se zákazníkovi až po zem. „dělá s námi asi rok. je to gruzim a říká se, že si tady někde vydržuje dvanáctiletého milence. pořád má okolo sebe kupu goril, ale kšefty dělá skvělé." spokojuji se s tímto vysvětlením a zapaluji si camelku. to ještě netuším, že se vzápětí objeví ázerbájdžánská smršť. ta se dostavuje v podobě dvou silně nalíčených děvčat, které nesou i nás dobře známé krabičky kaviárů. jedna stojí dolar. „jsou to děvky, které kromě kaviáru nabízí i sama sebe. na noc ji můžeš mít za padesát dolarů a udělají ti pomyšlení. má to jenom jeden problém." oním problémem není všeobecně známá „ajda" jak se v těchto kruzích přezdívá aids, nýbrž kapavka. ermi k tomu poskytuje zasvěcené informace. „ty holky jsou fakt skvělý, v posteli udělají chlapovi pomyšlení, ale uvnitř mají něco, takže tripl od nich nedostanou jenom Ázerbájdžánci. jednou jsem takovou vzal na večeři, něco jsme vypili a ona po mě vyjela. vyspal jsem se s ní a za pár dní chytil kapavku."
dozvídám se rovněž, že Ázerbájdžánské prostitutky nepoužívají prezervativy, protože jim to zakazuje jejich víra. ač se snaží seč mohou a takřka neslezou z mého klína, máme všichni smůlu. za drogy doživotí ermi zavírá v deset večer krám a protože provize stojí za to, jde se na večeři. objednávám si rybu a vzápětí jsem šokován, protože mi kuchař přináší pstruha, kter ého mi hodlá připravit s olivami. odchází a já se zajímám o otázku pro turky notně palčivou - drogy. „i když je za pašování a přechov ávání drog doživotí, je to velký obchod, ve kterém se veze stále více lidí. můžeš sehnat crack, heroin, kokain. Žádný problém. ceny heroinu se pohybují okolo 100 dolarů za gram." projevuji pochybnost, protože na rozdíl od prahy, kde vidím kaž- dý den „cinknutý" feťáky, jsem zatím v istambulu nic podobného nezažil. „asi jsi mě špatně pochopil. tady lidi ani tak drogy neberou, jako jim zajišťují tranzit a kšeftují s nimi. největší odbyt je na univerzitách, na kterých je hodně cizinců, zvláště američanů. hodně lidí sem jezdí s představou, že na každém rohu bude stát dealer s heroinem a bude jim ho vnucovat. kdepak. všechno je propracováno do sebemenšího detailu, zásilky chodí podle předem určeného klíče." Číšník přináší jídlo, takřka půl hodiny se věnuji svému pstruhovi a olivám. ve dveřích se objevují dvě děvčata, která si sedají ke stolu. na přetřes se znovu dostává otázka prostituce. „jsou to turkyně, které jsou nejdražší. takových 100 dolarů na večer. je to ale jisté, že od nich nic nechytíš. kromě nich tady máme i rumunky a bulharky. holek kolik chceš, jenom mít pen íze a dobrého venerologa." vzdělání k ničemu „mám istambulskou střední školu. dva roky dělám v kšeftu. můžu ti říct, že občas lituji že jsem to neudělal jako kluci, kteří skončí pátou třídu a jsou vydělávat peníze. prodávají cigarety nebo leští boty. matka je ale zdravotní sestra, takže chtěla, abych měl školu."
ermi vzápětí na konkrétních příkladech dokládá logiku svých slov. zatímco promovaný lékař vydělává v průměru 4 miliony tureckých lir, což v přepočtu dělá asi 800 dm, má prodavač s praxí 6 miliónů a možnost bakšiše." „dělají i nás dva šestnáctiletí kluci. už dnes vydělávají 4 milióny a až budou v mých letech, možná budou mít peníze založit si vlastní malý obchod." dozvídám se, že vyjma špiček na tom nejsou intelektuálové v turecku nikterak dobře. ermiho matka je zdravotní sestra a dvanáctihodinový pracovní úvazek jí zajišťuje asi 5 miliónů lir. „v istambulu máš strašně moc právníků a doktorů, kteří dělají prodavače v obchodech, protože profese je neuživí. jo, vzdělání je dne s k ničemu. svůj mezi své jsou asi tři hodiny ráno, když se s ermim rozcházíme. zatímco já mířím do hotelu, kolega jde ulehnout do obchodu, protože jet domů prý nemá cenu. cestou k hotelu narážím na pracovní čety, které vlastnoručně odklízí zbytky. Žádní popeláři a přesto je město čisté. na ulicích se objevují kameloti, zatímco prostitutkám končí další noční.