koktejl alá istambul
text a foto petr bošnakov
istambul jediné město světa sídlící na území dvou kontinentů, nepřeberné množství trhů se zlatem, kůží, falešnou skotskou whisky. neuvěřitelný počet cizinců, v minulosti budujících socialismus, jejichž hlavy připomínají kalkulačky v mžiku schopné vyčíslit, co se vyplatí či nevyplatí koupit. mimo jiné i město, ve kterém vydělávají desetileté děti, město které se stalo eldorádem laciných prostitutek, které kromě svého těla nabízí kaviár, kapavku či syfilis. metropole země, ve které se pojmy jako crack, heroin či hašiš staly každodenní realitou.
prostě město zážitků, ze kterých se dá namíchat pořádně ostrý koktejl. náhoda je blbec o štěstí se říká, že mívá občas ve zvyku sednout na vola. nevím, mám-li se považovat za vykastrovan ého býka, nicméně o svém pobytu v istambulu mohu hovořit jako o značně šťastném. Štěst í pro mě prezentoval zarostlý prodavač ermi, od kterého jsem se snažil koupit koženou bundu. nakonec jsem na koupi prodělal 20 marek, což mladého turka hovo řícího snad všemi jazyky světa dovedlo k extázi štěstí, takže mi kromě čaje a cigarety nabídl své služby průvodce městem. jeho exkurze o istambulu tak, jak ho neznáme, začala přímo v prodejně. taxa: 50 us dolarů „přes sezónu děláme každý den od devíti do půl osmé večer," sdělil mi ermi, který však vzápětí dodal: „po půl osmé jdou šéfové domů a zůstáváme my prodavači. výhoda spočívá v tom, že ze všeho, co prodáme po konci oficiální pracovní doby, máme 25 % zisku. když se zadaří, tak to hodí denně 30 dolarů, což celkem jde. navíc se po půl osmé, dějí zajímavé věci." od prodavače se dozvídám, že nejžádanějšími klienty jsou němci a američané, horší je to s Čechy a poláky, vůbec nejhorší s rumuny. ptám se proč a vzápětí se mi dostává odpovědi. „kšefty se dělají tak, že každý obchod má své dílny, ve kterých se vyrábí zboží. průměrný výdělek na jedné bundě je 60 marek.
majitel ale z toho platí nájem, elektřinu a platy. když přijde němec nebo američan, můžete mu dát zboží o 100 marek dráž a moc se s vámi nehádá. Čecha a poláka neošidíš ani o cent. vzápětí mám možnost přesv ědčit se na vlastní oči, kterak vypadá velký obchod. přichází totiž vysoký snědý muž. hovoří turecky a rusky, sedá si uprostřed místnosti. galapředstavení začíná. „doneste mi ten model," poručí si zákazník a usrkává ze skvělé turecké kávy. všechno kolem něj kmitá na plný plyn. muž si prohlíží zboží a nakonec objednává sedm kousků. nicméně ještě stále se nejedn á o ten správný kšeft. během několika desítek minut totiž muž nakupuje zboží v hodnotě 12 tisíc dolarů! plní jim pick-up stojící venku. prodavači slintají blahem v předtuše provize, klanějí se zákazníkovi až po zem. „dělá s námi asi rok. je to gruzim a říká se, že si tady někde vydržuje dvanáctiletého milence. pořád má okolo sebe kupu goril, ale kšefty dělá skvělé." spokojuji se s tímto vysvětlením a zapaluji si camelku. to ještě netuším, že se vzápětí objeví ázerbájdžánská smršť. ta se dostavuje v podobě dvou silně nalíčených děvčat, které nesou i nás dobře známé krabičky kaviárů. jedna stojí dolar. „jsou to děvky, které kromě kaviáru nabízí i sama sebe. na noc ji můžeš mít za padesát dolarů a udělají ti pomyšlení. má to jenom jeden problém." oním problémem není všeobecně známá „ajda" jak se v těchto kruzích přezdívá aids, nýbrž kapavka. ermi k tomu poskytuje zasvěcené informace. „ty holky jsou fakt skvělý, v posteli udělají chlapovi pomyšlení, ale uvnitř mají něco, takže tripl od nich nedostanou jenom Ázerbájdžánci. jednou jsem takovou vzal na večeři, něco jsme vypili a ona po mě vyjela. vyspal jsem se s ní a za pár dní chytil kapavku."
dozvídám se rovněž, že Ázerbájdžánské prostitutky nepoužívají prezervativy, protože jim to zakazuje jejich víra. ač se snaží seč mohou a takřka neslezou z mého klína, máme všichni smůlu. za drogy doživotí ermi zavírá v deset večer krám a protože provize stojí za to, jde se na večeři. objednávám si rybu a vzápětí jsem šokován, protože mi kuchař přináší pstruha, kter ého mi hodlá připravit s olivami. odchází a já se zajímám o otázku pro turky notně palčivou - drogy. „i když je za pašování a přechov ávání drog doživotí, je to velký obchod, ve kterém se veze stále více lidí. můžeš sehnat crack, heroin, kokain. Žádný problém. ceny heroinu se pohybují okolo 100 dolarů za gram." projevuji pochybnost, protože na rozdíl od prahy, kde vidím kaž- dý den „cinknutý" feťáky, jsem zatím v istambulu nic podobného nezažil. „asi jsi mě špatně pochopil. tady lidi ani tak drogy neberou, jako jim zajišťují tranzit a kšeftují s nimi. největší odbyt je na univerzitách, na kterých je hodně cizinců, zvláště američanů. hodně lidí sem jezdí s představou, že na každém rohu bude stát dealer s heroinem a bude jim ho vnucovat. kdepak. všechno je propracováno do sebemenšího detailu, zásilky chodí podle předem určeného klíče." Číšník přináší jídlo, takřka půl hodiny se věnuji svému pstruhovi a olivám. ve dveřích se objevují dvě děvčata, která si sedají ke stolu. na přetřes se znovu dostává otázka prostituce. „jsou to turkyně, které jsou nejdražší. takových 100 dolarů na večer. je to ale jisté, že od nich nic nechytíš. kromě nich tady máme i rumunky a bulharky. holek kolik chceš, jenom mít pen íze a dobrého venerologa." vzdělání k ničemu „mám istambulskou střední školu. dva roky dělám v kšeftu. můžu ti říct, že občas lituji že jsem to neudělal jako kluci, kteří skončí pátou třídu a jsou vydělávat peníze. prodávají cigarety nebo leští boty. matka je ale zdravotní sestra, takže chtěla, abych měl školu."
ermi vzápětí na konkrétních příkladech dokládá logiku svých slov. zatímco promovaný lékař vydělává v průměru 4 miliony tureckých lir, což v přepočtu dělá asi 800 dm, má prodavač s praxí 6 miliónů a možnost bakšiše." „dělají i nás dva šestnáctiletí kluci. už dnes vydělávají 4 milióny a až budou v mých letech, možná budou mít peníze založit si vlastní malý obchod." dozvídám se, že vyjma špiček na tom nejsou intelektuálové v turecku nikterak dobře. ermiho matka je zdravotní sestra a dvanáctihodinový pracovní úvazek jí zajišťuje asi 5 miliónů lir. „v istambulu máš strašně moc právníků a doktorů, kteří dělají prodavače v obchodech, protože profese je neuživí. jo, vzdělání je dne s k ničemu. svůj mezi své jsou asi tři hodiny ráno, když se s ermim rozcházíme. zatímco já mířím do hotelu, kolega jde ulehnout do obchodu, protože jet domů prý nemá cenu. cestou k hotelu narážím na pracovní čety, které vlastnoručně odklízí zbytky. Žádní popeláři a přesto je město čisté. na ulicích se objevují kameloti, zatímco prostitutkám končí další noční.
představte si, že zamknete byt, popadnete batoh a odletíte do míst, kde je to k nejbližší vesnici týden chůze. společnost vám budou dělat jen losi, vlci a grizzlyové. Životem, o kterém psal jack london, občas žije i leoš Šimánek.
kanadská severozápadní teritoria, jezero clark a na jeho břehu srub. kolem jsou nekonečné husté lesy, v dálce se třpytí rozeklané hřbety pohoří mackenzie. dostat se sem lze jen pěšky, hydroplánem nebo helikoptérou, přičemž nejbližší civilizace je dvě stě kilometrů daleko. prožít v této divočině dva týdny romantické dovolené, to by byl balzám na duši a trhák cestovek. ale čtvrt roku nebo dokonce rok? to už chce opravdu srdce trappera.
před lety se parta takových srdcařů ocitla právě u jezera clark a dohodla se, že lepší místo pro stavbu pravé kanadské srubové pevnosti by hledali marně. a pustili se do díla. pod rukama pěti chlapů a tří žen vyrůstal fort clark, nádherný a funkční srub, na jehož stavbu padlo tři sta stromů. „všechny jsem je ale musel zaplatit. jeden stál deset centů, celkem jsem tedy za stromy dal třicet dolarů,“ říká leoš Šimánek, který se krátce před tím vzdal výnosné profese architekta v německu a obul toulavé pohory. než se ale k zemi sesul první smrk, musel si leoš vyřídit všechny úřední náležitosti. nejprve získat zlatokopeckou licenci, díky níž si pak můžete vykolíkovat svůj claim (zábor). a když už jste zlatokopem, získáváte i právo postavit si v divočině srub. claim máte v držení doživotně a hektar na bydlení vám stát přidělí na 99 let. a pak už stačí jen rýžovat a počítat zlatinky... anebo ne? „k tomu je ještě dlouhá cesta,“ podotýká leoš Šimánek. „nejprve vás čeká nekonečná dřina na stavbě srubu. v oblasti sice nějaké zlato je, ale nezbohatl¬ byste z toho. my jsme tam navíc nebyli kvůli zlatu, ve srubu jsme chtěli přečkat zimu a pak s jarem dokončit expedici na nafukovacích člunech severní amerikou, kterou popisuji v knize aljaška - dobrodružství do extrému.“ tehdy ještě český cestovatel netušil, že se mu toto místo stane druhým domovem.
omyl na ÚŘadĚ
stavba srubu pokračovala bez ohledu na počasí a roční období. v letních třicítkách byli chlapi zahaleni od hlavy až k patě, jinak by je komáři snad sežrali zaživa. když hrozilo přehřátí, skočili oblečeni do jezera a pracovali v mokrém. v zimě zase rtuť teploměru klesala k minus padesáti. v těchto končinách navíc mrzne osm měsíců v roce. pracovalo se s tím, co tu vysadil hydroplán a co poskytl les. jakékoliv další nástroje, jídlo či suroviny byly nedostupné.
první, co se v divočině musí postavit, je spižírna. malá chaloupka na kůlech, aspoň čtyři metry vysokých. pak nehrozí, že by se vám v zásobách přehrabovali vlci nebo rosomáci. druhým nezbytným stavením je z hygienických i estetických důvodů latrína. teprve potom se může začít s budováním roubené pevnosti. u jezera clark dokonce vyrostl i improvizovaný jeřáb, aby práce s mnohametrákovými kmeny pěkně odsýpala. srub dosahoval nezvyklých rozměrů, k čemuž došlo poměrně kuriózním způsobem: „když jsem byl na úřadech pro povolení, tak jsem řekl, že srub bude mít rozměry deset krát dvanáct. bylo ale krátce po tom, co kanada přešla z palců a stop na metrický systém, takže úředníci stále ještě počítali ve stopách. já ale myslel metry. když se pak na fort clark přiletěli podívat, byli velmi překvapeni, ale já své razítko měl,“ směje se vousatá tvář leoše Šimánka.
smrtÍcÍ samota
během stavby žili zálesáci ve stanech, v létě si je dokonce museli občas postavit na molu, které se odtáhlo od břehů daleko na jezero. tam totiž komáři nedolétli. jídla a pití je v divočině více než dost. jezero clark poskytuje tolik kapitálních štik, kolik je potřeba, hladinu čeří stovky kačen a v lesích žijí divoké slípky, které neuletí, ani když kolem nich sviští broky. Často tu potkáte také stáda jelenů karibu nebo plaché samotářské losy. v zimě lze maso uchovat snadno, ale v létě? problém rychle vyřešila velká udírna. když se maso zajídalo, sáhlo se na zahrádku zelenající se saláty, špenátem, ředkvičkami a vším, co si sem zálesáci přivezli v semínkách. v lese bylo tolik borůvek, brusinek a hub, že by je ani Čech nevysbíral. pila se voda z jezera, kozí mléko, později bylo i borůvkové víno a dokonce se vařilo i pivo (to při svých dalších pobytech v kanadě dovedl leoš Šimánek k dokonalosti a stáčel si zde dokonce čtyři druhy piva vlastní výroby). staveniště v noci hlídali tři psi, jejichž přítomnost odrazovala nezvané návštěvy divé zvěře, kterou by mohl přilákat pach zásob nebo koziček. jeden ze psů takové noční setkání s vlky nepřežil. znalci kanadského severu ale potvrdí, že ani vlci, ani medvědi tu nejsou pro člověka tím největším nebezpečím. když respektujete pravidla divočiny, tak je konflikt téměř vyloučen. „mnohem horší jsou rosomáci. jsou velmi agresivní a mají neobyčejně silné čelisti,“ přitakává leoš Šimánek.
je ale ještě jedna věc, která v divočině může mít i pro dobře připraveného a vybaveného člověka fatální následky. samota. té si leoš užil v zimě, kdy se všichni ostatní z různých důvodů vrátili do civilizace a zůstal tu jen on. bál se, že by do prázdného nedokončeného srubu bez okenic vlezl medvěd a poničil by ho. „první týdny to šlo. pak jsem si ale začal povídat se psy jako s lidmi, později se dostavila samomluva a depresivní stavy. celé hodiny jsem proseděl u vysílačky v touze slyšet lidský hlas. nejeden trapper se ze samoty zbláznil. Říká se tomu srubová horečka,“ vzpomíná zkušený cestovatel na krušné chvíle, z nichž ho „vysvobodilo“ infekční onemocnění jednoho ze psů. bez pomoci by nepřežil, tak se s ním vydal na šílenou sto osmdesát kilometrů dlouhou cestu hlubokým sněhem pro antibiotika. cestu, která by vydala na vlastní článek, přežili oba.
hraČky zŮstaly v krabici
po několika letech se do hotového srubu leoš Šimánek vrátil i se svou novomanželkou lenkou a postupně i s oběma dětmi. pro syna jakuba a dceru veroniku to byla asi ta nejlepší škola života, jakou mohli získat. naučili se žít v respektu k přírodě a uvážlivě využívat toho, co člověku velkoryse nabízí. viděli, že se potraviny nerodí na regálech supermarketů, ale že je za nimi spousta tvrdé práce a času. vyzkoušeli si snad všechny činnosti, které jsou správnému zálesákovi rutinou, od kácení stromů a oprav srubu až po pečení chleba, chytání štik a střílení kačen. v divočině je ale práce zároveň i zábavou, jinak by tu člověk dlouho nevydržel. „bál jsem se, že děti budou mít dlouhou chvíli a že si začnou stýskat po věcech, které jsme nechali doma, nebo po jídlech, která tu prostě nemůžeme mít,“ vzpomíná leoš Šimánek, „nic takového se ale nestalo. děti neměly na nudu ani pomyšlení. vzali jsme jim s sebou plnou bednu hraček, ta ale zůstala až do posledního dne netknutá.“
jedno se ale s přítomností manželky a dětí změnilo. jakmile má člověk v divočině své blízké, cítí za ně odpovědnost. a ta je v tak izolovaném místě, kde vysílačka nefunguje třeba celou řadu dní za sebou, opravdu tíživá. „sám jsem se už několikrát ošklivě poranil, ale dokážu si zašít i velké tržné rány. naučila mě to jedna lékařka na kusu vepřového bůčku. Že by se ale stalo něco vážného ženě nebo dětem, toho jsem se v kanadě opravdu bál,“ říká tiše leoš Šimánek. naštěstí to nejvážnější, co děti za měsíce pobytu postihlo, bylo jen občasné vymáchání v jezeře.
jak mi cestovatel, který v současné době jezdí po Česku se svou diashow o novém zélandu, potvrdil, tak se pomalu blíží doba, kdy dveře svého kanadského srubu opět otevřou. možná už příští léto, protože představa divoké romantiky u jezera clark prý začíná být neodbytná. s každým měsícem teď proto poroste napětí. „vždycky jsem strašně nervózní z toho, jak na tom srub je, jestli ho třeba nezapálil blesk. to totiž mohu zjistit až ve chvíli, kdy nad ním po letech znovu proletím,“ přiznává leoš svou velkou obavu. těžko říct, jestli by se někdy podařilo obnovit fort clark v původní podobě, kdyby nedejbože lehla popelem. jisté ale je, že by na jejím místě vyrostl srub nový. claim koneckonců stále patří svému zlatokopu. a my bychom se mohli aspoň těšit na novou skvělou knížku.