magie třebíče
každý máme místo svého srdce. spoluzakladatel magazínu koktejl a známý spisovatel josef formánek ho nalezl na západě moravy. magická přitažlivost ale asi nebyla čirou náhodou...
krásných míst mám v sobě schovaných na horší časy několik. ostrov siberut s jeho deštným tropickým pralesem, šamanskými rituály a křikem opic při východu slunce, miluju oázu chebiku, která na mě působila jako přelud, uhranula mně narudlá poušť kalahari ve chvíli, kdy tam noc požírá den a staví klenbu z hvězd, úžasné je příkré úbočí bývalé sopky, na jejímž dně se třpytí jezero maninjau jak tekuté stříbro a vy máte z té výšky pocit, že nad ním plachtíte, stejně jako orel letící pod vámi.
u nás mi učarovala třebíč. její název může pocházet i ze slova třeby, kterým byla kdysi označována pohanská obětiště, což by snad zčásti vysvětlovalo, že se tam vyskytuji víc, než je zdrávo. kde jinde dostanete v mých letech na ústa, potkáte nové přátele, z nichž někteří jsou šílení, instalují vám tam za života pamětní desku, navštívíte o půlnoci mikve, dostanete darem v hospodě obrazy, zamknou vás omylem večer na hřbitově? kde v hospodě potkáte Čecha mluvícího plynule hindsky nebo básníka v barokním oblečení a na lyžích, přesunujícího se stůl od stolu, recitujícího opilým hostům své verše? kde jinde vám nabídnou hulení modelu s krásným názvem: vesmírné papuče?
druhý den spěchám na moravu. pár hodin vlakem.   
opisuji okolo onoho města divné kruhy.  
musím na něj pořád myslet.  
třebíč, léta páně dva tisíce deset.  
jdu do hospody, kde dostanu na držku.  
jeden blb mi povídá – ty si myslíš, že jsi spisovatel? jsi mamrd.  
jestli já jsem mamrd, tak ty óbrmamrd – křiknu.  
potom ten chlapík se dvěma kámoši držku mou do ateliéru výtvarného vynosí.  
ticho. probudím se.  
dívám se do zrcadla. hezky mě vymalovali. pěkná to byla rvačka.  
jářku, měl bych si tak vybarvit oči každé ráno.  
nechce se mi, ale přiznávám – rána opilcova jsou těžká jak vykládka vlaku.  
rekapituluji škody. brýle mají naprasklé jedno sklíčko, cestovní taška roztrhaná. ztratil jsem zlatý řetízek od strejdy, peněženka zmizela.  
v kapse mám jen čtyři dvoustovky a pár drobných. je neděle, a tak si kupuji v nejbližším otevřeném supermarketu cigára, láhev vody, tatranku a žlutou igelitku, kam si přendám věci z tašky, která je na vyhození.  
jdu pátrat v ulici, v níž si inženýr maran postavil dům.  
snad ještě někdo žije, kdo ony podivné události pamatuje.  
zvoním u protějšího domu. pohne se záclona a nic. po chvíli starší pán pootevře a škvírou ve dveřích mi podává padesátku.  
musím se smát.  
ve skleněné výplni pootevřených dveří vidím vandráka s nalitým okem, zakrvácenou košilí a igelitkou.  
než zabouchne zpátky, zakřičím že hledám pamětníky a že v třebíči mi prostě jen rozbili držku. opatrně pootevře. dává mi tři tipy na lidi, co v té ulici tehdy žili.  
tohle mě taky baví. pátrat, aniž vím, co mě čeká.  
jak zjistím, jeden pán umřel, další možný svědek – vetchá stařenka se prý do té ulice nastěhovala, když bylo po všem.  
maran a jeho žena už nežili. ví toho zoufale málo. spíš takové zkazky. Že ten nápis na domě zničehonic zmizel a že v kočičině, v Židech, dělal za války maran u všech dveří křídou křížky. Že v tom zakletém domě po jejich smrti našel soudní úředník mumii jejich dcery.  
(Úryvek z knihy umřel jsem v sobotu.)
které okresní město má jedno z největších náměstí v republice, jen o pár čtverečních metrů menší než pražský václavák?
jen třeb, jak místní říkají. před válkou k nim patřili i němci, italové, slováci a Židi. po posledně jmenovaných zůstala starobylá židovská čtvrť s úzkými a křivolakými uličkami s klenutými průchody, synagogou i hřbitovem. je to jediná židovská památka mimo izraele na seznamu unesco. na něm je zapsána i majestátní bazilika svatého prokopa ze 13. století.
za ní můj excentrický přítel milan Šťastný pomáhal v současnosti zakládat za fond třebíč bylinkovou zahrádku benediktinů, kde uvidíte 220 druhů bylin z vysočiny, Číny či dálného východu. v paměti mi utkvělo, jak na mne milan pomrkával, když mi ukazoval bajkalskou obdobu ostropestřce, který je výborný na pročištění jater. dobře, občas lehce popiju, ale proti němu jsem amatér. navíc po kalném ránu vstane a jede na plný výkon, což v jeho padesáti letech nechápu. ale možná jen proto, že po třebíči létá s plným nákladem rumu, fantazie a ostropestřce, dokáže při své civilní práci pořádat ještě ve svém městě ulítlé performance v plenéru a sedmnáct let před sebou valit rockový festival zámostí. nebo jen tak mimochodem zorganizovat v zámeckém příkopu bludiště pro děti, které tam během jediného dne vyrostlo díky stovce dobrovolníků, jež tam vysázeli 1450 tisů.
zajeďte si do toho města, zajděte si na 75 metrů vysokou věž kostela svatého martina. za vidění stojí i kapucínský klášter, evangelický a pravoslavný kostel nebo malovaný dům na náměstí, patřící kdysi nejzámožnějšímu italskému občanovi calligardi, či o pár metrů dál Černý dům. brzo by měla být v třebíči zprůchodněna i ledárna valdštejnů, což je zajímavá, asi sto metrů dlouhá zpustlá podzemní prostora, která sloužila jako úschovna ledu z řeky jihlavky, potom jako střelnice lidových milicí a následně jako noclehárna bezdomovců.
co mě však na třebíči přitahuje nejvíce, jsou magické osudy, které se mi tam doslova připletly do života. díky nim jsem napsal už dvě knihy propletené s tímhle městem. dodnes mne mrazí z těch podivných náhod.
po jednom autorském čtení v třebíči z předchozí knihy mluviti pravdu jsem se rozhodl, že vypátrám dům, okolo kterého chodil jako malý chlapec-předobraz hlavního hrdiny bernarda marese.
byl na něm nápis, který prý určil celý jeho pozdější neuvěřitelný život. nejen tím, co ve válce i po ní zažil, ale že to vůbec přežil, a také tím, že ve chvíli, kdy jsme se potkali, nebyl senilní a měl chuť mi vyprávět. nepotřeboval jsem ten nápis najít kvůli románu. už byl dopsán.
byla to zvědavost, úcta ke skutečnému hrdinovi mé knihy?
jenže jsem ten dům nemohl najít a jen náhodou jsem se zastavil u jednoho baráku, abych si zapálil. už jsem to pátrání vzdal, ale když z domu vyšla paní, zkusil jsem to ještě a zeptal se, jestli neví o tom nápisu. Řekla mi, že byl kdysi právě na jejich domě. jak jsem zjistil později, jeho stavitelé v něm provozovali duchařské seance a tragicky zemřeli.
další nájemníci též umřeli za zvláštních okolností.
až třetí nájemníci ten nápis z vily odsekali a podivné události ustaly. teprve když jsem příběh zakletého domu sepsal ve své poslední knize umřel jsem v sobotu, došlo mi, že jsem tomu nápisu vlastně pomohl znovu žít. tady ten nápis je: z osudu rukou a vŮle boŽÍ.
na nádraží přijíždím, když tam už autobus s cedulkou praha stojí. chvíli se s taxikářem dohaduju o částce, ale ví, že spěchám, tak se jen pobaveně usmívá. vztekle mu mrsknu peníze na palubku a běžím vstříc rozjíždějícímu se autobusu, mávám. zastaví, řidič si klepe na hodinky a káravě říká: „příště se to nebude opakovat!“
to si piš, pomyslím si a sednu si za jednu paní. přesedne si o dvě sedačky dopředu.   
podívám se do odrazu ve skle. ajajaj, to se nám to vybarvilo. oba monokly dostaly krásně fialovou barvu.  
tohle město prostě miluju.  
(Úryvek z knihy umřel jsem v sobotu.)
vířící pejzy, černé kabáty, klobouky a divoký tanec. stovky převážně chasidských židů tančí svoji „“. stojím uprostřed hrobky Šimona bar jochaje v galileji a pozoruji divoké křepčení kolem.
ultraortodoxní židé. stále zamračení muži ve svých černých kloboucích, oblecích a pláštích. Ženy oblečené jako z konce předminulého století a všude kolem nich houfy drobotiny. holčičky podobné vzezřením svým matkám a chlapci s rozevlátými pejzy. působí odtažitě, studeně a až příliš vážně. kdo navštívil jeruzalémskou čtvrť mea Šearim, nebo se mu poštěstilo zavítat do jiné komunity, kde žijí převážně charedim, mohl by s takovou myšlenkou i odejít. pokud se trochu zanoříme do této pro nás zvláštní kultury, budeme překvapeni, na co narazíme. ve víře pevní a v tradicích neústupní, ale v oslavách bujaří a vstřícní. tak nějak je možné spatřit „tučňáky“ (přezdívka od sekulárních izraelců) během svátku lag ba-omer, při němž se sjedou židé z celého světa na posvátnou horu meron. v jeruzalémě bývá „dobrým“ zvykem každého turisty ulovit si nějakou tu fotografii muže v černém, či s modlitebním šálem (hebr. talit gadol) přes ramena a nebo štrajmelem (klobouk, jenž bývá vyroben ze sobolí nebo liščí kožešiny) na hlavě. nejčastějším nájezdním místem je obvykle čtvrť mea Šearim a její obyvatelé. mnohdy nepříjemné konfrontace, vznikající mezi těmito dvěma kulturně odlišnými skupinami, často končí křikem a nadávkami, avšak občas přijdou na řadu i kameny. na meronu to bylo jiné. v okolí se nevyskytoval žádný nežidovský turista, nebo přinejmenším použil stejný úskok jako já a na hlavu si nasadil jarmulku. nebyl to nejpříjemnější pocit, ale každé setkání mě přesvědčovalo o tom, že jednám správně. oči lidí mě často zkoumaly a velká většina jich prvně mířila právě na temeno hlavy. celou dobu jsem se pokoušel uklidnit sám sebe, „jsi tu, abys fotil, ne způsoboval problémy, tak si to nech na hlavě, tvař se přirozeně, a snad to bude v pořádku“. nešlo pouze o nebezpečí nějakého toho kamene, ale spíše o narušení nábožné atmosféry noci. trocha respektu k tradici smíšeného s prevencí problémů.
nÁboŽenskÉ „ŠÍlenstvÍ“
silnice je uzavřena policií, a tak místo stopování posledních pár kilometrů musím pěšky. „víš, oni naši bohabojní spoluobčané nejsou moc dobří řidiči, policie nechce riskovat jejich hromadný příjezd a pokusy o parkování,“ se smíchem vysvětluje dan, když mi staví u policejního zátarasu. tudy bohužel nic nejezdí. zato z opačného směru, tedy od města safed, kde je sběrné parkoviště, ale již přijíždějí autobusy plné věřících v dobré náladě. ta moje pomalu odplouvá, protože šlapat deset kilometrů po asfaltu není příjemný začátek žádné oslavy. nakonec přeci jen dorazím před setměním, sice unavený, ale přeci. na úpatí kopce už kempují tisíce lidí a z dálky se nesou zvuky hudby. policie a armáda je v pohotovosti, přece jenom se hora nachází pouze několik kilometrů od libanonských hranic. „přijel jsi na slavnost? tak přijď na steak,“ hned pro začátek křičí kanadsko-izraelský Žid met, můj soused pro dnešní noc. společně s celou rodinou přijel z nazaretu. jídlo je sice výtečné a můj hostitel výřečný, ale zvuky shora se nedají ignorovat. děkuji za pohostinství a s čelovkou na hlavě mířím do víru náboženského „šílenství“. lag ¬ba-omer se slaví třicátý třetí den po svátku pesach (jeden z nejdůležitějších židovských svátků). podle lidové tradice tento den přestali umírat žáci rabiho akivy. ti byli potrestáni, protože necítili respekt jeden k druhému. stejně tak je to den úmrtí Šimona bar jochaje, významného učence prvního století našeho letopočtu. chasidští židé slaví nejenom tancem a písní. mezi „lagbaomerové“ tradice patří například i střelba z luku či upšerin. při tomto rituálu jsou tříletým chlapcům poprvé stříhány vlasy. místo dlouhých kštic, jim zůstanou pouze typické pejzy a jejich otcové je poprvé vezmou do prostor vyhrazených jenom pro muže.
divokÁ noc
jako černé moře vypadalo množství hlav na prostranství přede mnou. lidi tančící, křičící a modlící se všude kolem. někteří nabízeli cukrovinky a sladké koláče, jiní se pokoušeli získat nějaký finanční dar pro to či ono. balagan jak se říká v izraeli, po česku prostě binec. hlava na hlavě, všude odpadky a v jednu chvíli to dokonce vypadalo na pranici. bylo to u stánku, kde se zadarmo podávalo pivo, a na krátký moment se zdálo, že došlo. hlavní část oslavy, tedy zapalování ohně u hrobky, se mi podařilo propást. tedy, ne že bych se nesnažil k místu protlačit, ale protlačit se přes tisícihlavý dav až k místu obřadu bylo nad moje síly a cesta zpátky mě děsila snad ještě více. právě v této chvíli se mi vybavila věta jednoho z řidičů, kteří mě sem vezli, „chceš-li zažít opravdu drsné dobrodružství, tak se zkus po půlnoci dostat do středu hrobky“. měl pravdu, ale na tohle asi nejsem dost velký drsňák a mé lokty nejsou zase až tak ostré. divoká noc. přes občasné postrkování a někdy až hrubé jednání některých z charedim se vše neslo v neobvykle otevřeném a příjemném duchu. možná to i způsobila kippa (jarmulka) na mé hlavě, ale i přes moje fotografování si nikdo nestěžoval a nekřičel, což se stává sekulárním fotografům v této komunitě celkem často. Šimon bar jochaj je pro mnoho Židů, žijících po celém světě, významný a svatý muž. podle legendy se kvůli neshodám s římskou mocí třináct let skrýval v jeskyni společně se svým synem (též významný rabi). zázrakem před jejich příbytkem vyrostl rohovník a vytryskl pramen, čímž jim bylo zajištěno vše potřebné k životu a oni se mohli naplno věnovat studiu tóry. právě hrobka těchto dvou významných mužů židovské kultury je středobodem oslav lag ba-omer. slavnost je veselá, přestože se oslavuje den úmrtí, přesně jak si sám rabi přál a oč požádal své studenty.
i vodka se naŠla
„ty nic nedostaneš,“ jako by říkal zvednutý prst a zamračený obličej ženy, která stála u mísy plné sladkého pečiva. nerozumím, co mi říká, moje hebrejština na to bohužel nestačí, a tak se sklopeným zrakem pomalu odcházím. najednou mě někdo chytne za loket. ohlédnu se a vidím tvář vstřícně se tvářícího mladíka. „byl jsi na špatné straně fronty a ona si myslela, že předbíháš,“ řekne mi anglicky a postaví mě na správné místo. usměje se a odejde. beze jména a ani si nepočká na moje poděkování. druhý pokus už je mnohem úspěšnější a dokonce vykouzlí výraz pochopení na tváři té starší ženy. s chutí se zakousnu do sladkosti a tu zapiji douškem horkého kafe. pití, jídlo i horké nápoje, vše zdarma pro každého návštěvníka. tančící a křepčící mladíci zpívají a baví se. „dej si,“ vrazí mi jeden z nich pod nos láhev s vodkou. neodmítám a piji. jsem několik stovek metrů od centra religiózního dění a je vidět, že zde se shromažďují převážně mladí ortodoxní židé, kteří si s obřady zase až tak hlavu nelámou, raději se baví a slaví po svém.
s pejzy uŽ nejsi dĚvČe, chlapČe
druhý den ráno uvnitř hrobky bylo příjemně chladno, a naštěstí ne tak plno jako předešlého večera. pěkně v rohu jsem postával a pozoroval modlící se muže. v jednu chvíli se však objevil tříletý klučina s dlouhými vlasy. jeho otec ho nesl směrem k rabínovi. rituál upšerin právě začal. chvíli poté se již nůžky zakously do jeho blonďatých vlasů a ty v celých trsech putovaly do připraveného igelitového pytle. netrvalo to dlouho, z dítěte se stal chlapec a podle místní tradice tak byl „oddělen“ od děvčat. klučina se nebránil, pouze se usmíval. přemýšlím, jestli už ví, co se kolem něj děje a do jaké světa právě vstoupil.