work-life balance a život na volné noze
posledních zhruba deset let se začíná stále hlasitěji a aktivněji řešit problematika tzv. worklife balance, neboli nalezení rovnováhy mezi osobním a pracovním životem. toto téma je přitom často mnohem ožehavější právě pro lidi pracující na volné noze, pro které bývá hranice mezi prací a osobním životem poměrně tenká. přesto vás teď možná překvapím, když řeknu, že celých těch deset let se k tomuto problému nepřistupuje správně. work/life balance je totiž o něčem trochu jiném.
není to jen o času na práci a čas na sebe
veškeré diskuse se totiž točí v podstatě výlučně okolo času. jejich ústřední motivací je ale, bohužel, spíš nalezení způsobu, jak by mohl křeček v korporátním kolečku běhat 12 hodin denně, ideálně včetně víkendů, a ještě být šťastný. věci jako home office, zákaz doručování e-mailů po pracovní době (ideálně daný zákonem jako nově ve francii) a programy pro zaměstnávání novopečených matek na částečné úvazky však nic moc neřeší. samotný čas je totiž jen podružným problémem. tím klíčovým je totiž psychika.
pokud zrovna netrpíte disociativní poruchou identity (ta se podle odhadů týká 1 % až 5 % populace, což není vůbec málo), tak máte jen jednu osobnost, jedno prožívání, jedny vzpomínky a jednu psychosomatiku. a je celkem fuk, jestli jste v danou dobu doma anebo v práci. jistě, umět striktně oddělit čas na práci a čas na sebe je skutečně důležité, zejména pro lidi pracující na volné noze, ale to je jen otázka správného time managementu a disciplíny. skloubení pracovního a soukromého života je však o něčem jiném.
jak je důležité „být v pohodě“
jednou z nejdůležitějších věcí, které je si třeba uvědomit, je prostý fakt, že život je jen jeden. nejsme někým jiným v práci a někým jiným doma. když máme v práci takový stres, že se nám až svírá žaludek, tak tím, že zavřeme dveře od kanceláře, se na tom nic nezmění. a naopak, pokud jsme doma zrovna těsně před rozvodem, tak tím, že zavřeme dveře od zatím ještě svého domu, se z nás rozhodně nestane milý usměvavý chlapík připravený podávat v práci maximální výkony. co tedy s tím?
vyberte si „správnou“ práci. vaše práce pro vás musí být výzvou, musí vás bavit a musí mít smysl – to jsou tři empiricky zjištěná nezbytná kritéria pro to, abyste byli ve své práci dlouhodobě spokojení (viz tento článek). jakmile se jedno z těchto kritérií vytratí, je nejvyšší čas na změnu. jinak hrozí, že v práci začneme být dlouhodobě nespokojeni a tato nespokojenost se zákonitě promítne i do našeho soukromého života.
věnujte stejné úsilí jako vaší práci také práci na sobě a svém osobním životě. pokud nebude váš osobní život v pořádku, nebude ani práce. naopak, pokud budete mít doma vřelé a podporující prostředí, vaše práce vám půjde mnohem lépe od ruky, budete v ní pozitivně naladěni a budete se rychleji posouvat vpřed. ostatně ne nadarmo se říká, že láska hory přenáší.
ujasněte si, co chcete od života. to, jakým směrem se bude ubírat každodenní pracovní úsilí v korporaci je dáno její strategií, která vychází z poslání firmy, jejích hodnot a její vize (viz tento článek). v případě člověka na volné noze jste tou „korporací“ vy sami. jenže zbytek je stejný – to, jakým směrem se ubírá vaše každodenní pracovní úsilí, je dáno vaší strategií (ruku na srdce – máte nějakou?), která musí vycházet z vašeho poslání jako člověka, vašich hodnot a vaší vize. pokud strategie nebo dokonce poslání a vize chybí, promítá se to i do toho, kam vaše práce směřuje. ptáte se jak? nejčastěji se používá přirovnání mezi člověkem v člunu na řece, který ví, kam a kudy pluje, kde jsou balvany, kde se řeka rozdvojuje, atd. a má k dispozici vesla, a člověkem v člunu na řece bez vesel, který se jen tak nechává unášet proudem. ten může mít dost zásadní problém v okamžiku, kdy se objeví peřeje anebo dokonce vodopád.
proč je důležité vědět, co chci
jak bylo řečeno již výše, člověk na volné noze je sám sobě korporací. jeho vzorce chování z „osobního“ života jsou zároveň jeho firemní kulturou, jeho osobní hodnoty hodnotami firemními a jeho soukromá vize života je pro směřování jeho podnikání naprosto stejně důležitá jako vize pro firmu. Člověk, který chce vydělat co nejvíce peněz, bude mít zcela jistě jiný styl a dost možná i jiný obor podnikání než člověk, který chce každé odpoledne trávit se svými dětmi a večer s manželkou. pokud tedy chcete vyřešit problém s „work/life balance,“ odstraňte to lomítko a proměňte to v jeden harmonický celek. nicméně i v něm samozřejmě platí, že čas na práci a čas na osobní život a potažmo odpočinek by měl být striktně oddělený a vymezený, abyste na každou tuto součást vašeho života měli dostatek prostoru.
zkuste si proto ujasnit, co byste chtěli vlastně v životě dosáhnout. co vás dělá ve skutečnosti šťastnými (třeba si připomeňte poslední 3 okamžiky, kdy jste byli opravdu šťastní)? jak je to promítnuto do vašeho podnikání? jak byste chtěli, aby váš život vypadal za pět let? a jak k tomu může/má přispět vaše podnikání?
foto: splitshire
prosinec. do podnikání vnáší namísto klidu stres za stresem. když konečně zvládnete vrchol sezóny, je třeba ještě napéct, uklidit a nakoupit nějaké dárky. a pak přijde další ne úplně snadný úkol – vyhodnotit letošní rok a nastavit si nové cíle na ten příští. jenže když se řekne cíl, už se vám dopředu dělá špatně. co s tím?
„konkrétní čísla mě nemotivují.“ „trh se pořád mění, takže nějaký cíl je stejně k ničemu.“ „stresu v podnikání je tak jako tak dost, ještě nějaké cíle!“ nebo: „je v pořádku neusilovat a nechat to na vyšší moci.“
Říkáte si právě něco podobného? uznávám, zní to jako výmluva a někdy to tak i je. jenže za většinou „výmluv“ se skrývají hlubší příčiny. když se nám do něčeho nechce, chyba může být i v samotném cíli.
cíl není užitečný
abyste se do něčeho pustili, musíte za tím vidět nějaký smysl. právě z tohohle důvodu mnoha podnikatelům nefungují cíle typu „mít průměrný obrat 60 000 kč měsíčně.“ za tou částkou si totiž neumějí nic konkrétního představit.
ujasněte si, o co skutečně stojíte. je to doplacená hypotéka? exotická dovolená? nové auto, nebo více času stráveného s vlastními dětmi?
pak teprve je čas počítat. sníte například o novém autě za 288 000 kč. abyste si ho za rok mohli koupit, potřebujete měsíčně vydělat o 24 000 kč navíc. to už zní jinak, nebo ne?
cíl je moc malý nebo moc velký
když si cíl nastavíte příliš nízko, nemotivuje. nepředstavuje výzvu a ničím vás nenutí vstát ráno z postele a pustit se do podnikání.
nerealisticky vysoko nastavený cíl pro změnu nemotivuje taky. podvědomě totiž víte, že se nadsazené mety nedá dosáhnout. a když už je boj předem prohraný, proč se snažit.
ideální je nastavit si cíl někde uprostřed. tak, aby se se stávajícími nástroji dal splnit, ale přitom byl dostatečně ambiciózní, aby vás jeho dosahování bavilo.
za cílem není vize
cíle si většinou určujeme na jeden rok nebo ještě kratší dobu. aby byly funkční, potřebují návaznost. Širší kontext. být součástí vaší vize, poslání, a dlouhodobých představ o práci a životě.
zavřete oči a v myšlenkách se přeneste o tři roky dopředu. jaké to je? podnikáte stále ještě v tom samém oboru? jak je váš byznys velký? jaký z něj máte pocit? jaké máte kolegy, dodavatele a zákazníky? jaké máte prostory a vybavení? a jaké si představujete obchodní výsledky?
vizi si představujte v barvách a detailech. uvědomte si, kam směřujete a jaké změny chcete dosáhnout. v dlouhodobé perspektivě budou vaše cíle najednou vypadat úplně jinak.
je-li vaší vizí pracovat méně hodin týdně, cíl zvýšit obrat asi nebude ten pravý. podobně jako budovat stabilní zákaznický kmen pro byznys, který už za tři roky vůbec nechcete dělat…
máte místo cíle strategii
Že to zní jako slovíčkaření? souhlasím. ale – základní smysl cíle spočívá v možnosti ho dosáhnout. cíl je bod. je-li dobře nastavený, dokážete přesně určit moment, kdy se vám podařilo proběhnout cílovou páskou.
a teď si vedle toho představte „oslovit nové zákazníky“. co to konkrétně znamená? kolik je jich potřeba oslovit? a jak se pozná, že už jsou dostatečně oslovení?
vydávat newsletter, otevírat nové pobočky ani pořádat tiskové konference nejsou cíle, ale pouhé cesty. k většímu počtu získaných e-mailových adres, vyššímu zisku nebo širšímu mediálnímu pokrytí. takže si nastavujte cíle tak… aby to skutečně byly cíle.
cíl není váš
přesně víte, co byste měli chtít nebo dělat. a čím víc to víte, tím víc se vám do toho nechce. zní vám to povědomě? velkou část cílů totiž přebíráme od jiných lidí.
nejčastěji jsou to obchodní nebo životní partneři. sdílíme s někým jeho sen a zapomínáme na sebe. další cíle nám vštípili rodiče. třeba dodělat vysokou školu nebo si zajistit určitý životní standard.
a další vznikají z našich představ o tom, co je správné, dobré nebo žádoucí. těmi představami nás ale zase zásobuje někdo jiný. média, reklamy, celebrity, sousedé, nebo zkrátka společnost.
ujasněte si, zda jsou cíle, které si stanovujete, skutečně vaše. jestli skutečně odrážejí to, po čem touží vaše duše. nebo jestli naopak nepodsouváte své cíle druhým. snahy naplnit cizí očekávání totiž vedou jen k další nespokojenosti, únavě a frustraci.
a jak to s cíli na příští rok máte vy?
foto: sera photography