3 důvody, které vám brání tvořit obsah
možná už se také delší dobu chystáte psát blog, točit video nebo nahrávat audio. zkrátka dělat něco, čemu se souhrnně říká obsahový marketing. ale zatím jste reálně nezačali. proč? nejspíš na to nemáte čas, nevíte, o čem psát, nebo vás brzdí strach. v tomhle článku se na tři nejčastější důvody podíváme zblízka. a zkusíme najít i nějaké možnosti řešení.
1. nemám na to čas.
ve své vlastní firmě často musíte dělat všechno. vyrábět, prodávat, komunikovat s dodavateli i se zákazníky, řídit, plánovat, chystat účetní podklady, vyměnit toner v tiskárně, odházet sníh před obchodem i vařit kávu. v podstatě neznám volnonožce či majitele malé firmy, který by se necítil zahlcený.
zvládat všechny nároky, spojené s provozem podnikání, a ještě k tomu pravidelně tvořit obsah, už se jeví jako nadlidský úkol. ale pojďme se podívat na to, jaký smysl vlastně dává psát blog nebo točit podcasty či videa.
obsahový marketing je nástroj, jehož prostřednictvím si budujete dobré jméno a osobní nebo firemní značku. přitahujete nové klienty, kteří si vás sami najdou ve vyhledávači, protože ve svých článcích řešíte jejich problém. brzy máte více práce a můžete si vybírat takové zákazníky, pro které má vaše práce hodnotu.
tím pádem můžete zvýšit ceny. na stejný výdělek vám stačí pracovat méně. ušetřený čas pak využijete… třeba na obsahový marketing. jenže co když ten čas teď nemáte?
předně si ujasněte, jestli vám to stojí za to. jestli je to skutečně cesta, po které se chcete vydat. když máte jasné proČ, nezbývá než si ten čas udělat. mně pomáhá následující:
vyberte si takový nástroj, který je vám blízký. máte-li odpor ke psaní, nenuťte se blogovat, ale natočte třeba video.
nastavte si frekvenci, která je pro vás únosná. pro většinu byznysů je dostačující vyrobit nový kousek obsahu jednou za měsíc. totéž platí o rozsahu. i krátký článek je lepší než nic.
tvorbu článku (nebo videa či podcastu) si rozepište na jednotlivé úkoly. a ty si pak přidejte do diáře na konkrétní termín. zvyšujete tím pravděpodobnost, že to, co jste si naplánovali, doopravdy uděláte.
2. nemám o čem psát
na začátku jsem si to taky myslela. realita je ale taková, že od roku 2008 píšu alespoň jeden článek měsíčně. některá témata už jsem samozřejmě vyčerpala, ale zatím se stále objevují další a další.
zdaleka nejlepší inspirací jsou pro mě skuteční klienti. respektive jejich otázky, které mi položili v rámci poradenství nebo na kurzech. nebo po e-mailu či na facebooku. většinou stačilo sepsat odpověď, pak ji trochu rozvést, doplnit zdroje … a článek nebo video byly na světě.
pokud ještě žádné klienty nemáte, nepřijdete s nimi do kontaktu nebo se vás na nic neptají, zkuste internet. projděte si internetové diskuse a ty stránky na sociálních sítích, které se týkají vašeho oboru. sledujte, co vaše cílová skupina řeší, čím se zabývá a co jí není jasné. nebo sami položte dotaz.
další možný zdroj představuje vaše konkurence. nebo ještě lépe lidé v zahraničí, kteří dělají podobnou věc jako vy. podívejte se, o čem píší oni. a pak téma pojednejte ze svého pohledu. nebo si najděte jednu myšlenku, se kterou nesouhlasíte. ocitujte ji i se zdrojem a pak napište, jak tu věc vnímáte vy.
Říkáte si, že všechno už bylo napsáno? do jisté míry ano. to, co je cenné pro vaše klienty, je konkrétně váš pohled na věc. takže se ho nebojte prezentovat.
jakmile zpracujete první várku témat, další už vás začnou napadat spontánně. počítejte s tím, že nápady budou chodit v různých situacích. nejen při čtení článků on-line, ale i ve sprše, v tramvaji, na procházce nebo v supermarketu.
proto dává smysl si vytvořit návyk a systém na jejich zachytávání. já si je píšu do sdíleného souboru, ke kterému mám přístup z počítače i z mobilu. stejnou funkci může plnit off-line notýsek a tužka. najděte si, co vám vyhovuje a co dokážete mít po ruce ve chvíli, kdy se inspirace objeví.
3. bojím se začít.
nejvíc blogů, videokanálů a podcastů, které nikdy nespatřily světlo světa, má podle mě na svědomí strach. strach být vidět, vystrčit hlavu z davu, jít s kůží na trh. strach postavit se sám za sebe a za svůj byznys. strach, co řeknou lidé. Že napíší nějaký negativní komentář. nebo naopak neřeknou vůbec nic a článek či video projde internetem bez povšimnutí.
pochybujeme sami o sobě a nasloucháme hlasu svého vnitřního kritika: „a ty jsi kdo, abys psal/a blog?“ „koho zajímá nějaký tvůj názor?“ „nemáš na to vzdělání, a kromě toho psát neumíš.“ jeho tvrzení jsou tak přesvědčivá, že se stáhneme zpátky a celou ideu obsahového marketingu odložíme na neurčito. nebo se schováme za první dva důvody: nemám na to čas a ani nemám o čem.
můžete si také říkat, že blogovat začnete, až vás ten strach přejde. jenže to nefunguje. vtip je v tom, začít dřív, než se cítíte připravení. uvědomit si, že máte strach, a pŘesto zmáčknout tlačítko „publikovat.“
univerzální recept na to, jak se odvážit, neexistuje. ale jsou dílčí kroky, které vás mohou podpořit.
uvědomte si, že v tom nejste sami. pochybnosti o sobě někdy máme úplně všichni. kdykoli se snažíte sepsat či natočit nový kousek obsahu, vzpomeňte si na ty stovky a tisíce dalších lidí, kteří jsou na tom zrovna stejně. jak výstižně píše brené brown v knize dary nedokonalosti: „nedokonalosti nejsou nedostatky; jsou to připomínky, že jsme v tom všichni společně.“
sepište si na papír všechny důvody, proč byste tvořit obsah rozhodně neměli. nechte svého vnitřního kritika vyřádit. dejte tomu čas a pečlivě zapište i tu nejmenší pochybnost. papír pak roztrhejte na malé kousíčky a spláchněte do záchodu. a jděte pro změnu sepisovat něco, co si můžete dát na blog.
vraťte se k práci. marie forleo v jednom ze svých videí přirovnává vnitřního kritika ke spořiči obrazovky, který naskočí, pokud je počítač delší dobu v nečinnosti. mysl funguje podobně. takže ji zaměstnejte něčím kreativním. jakmile se plně ponoříte do tvorby, na sebe-sabotáž a pocit nedostatečnosti nezbyde čas.
a co na strach, pochybnosti a další sebe-sabotáže nejlépe funguje vám?
foto shelby miller, unsplash
napíšete článek nebo natočíte video. pečlivě formulujete své myšlenky, formátujete, krátíte a vylepšujete. vyvěsíte ho na internet a těšíte se na souhlasné a podpůrné reakce. jenže místo nich se objeví negativní komentář, nebo dokonce nastane to, pro co má angličtina zvukomalebný název shitstorm. tak jsem zkusila sepsat, jak si v takové situaci uchovat nejen dobrou reputaci, ale hlavně duševní zdraví.
předně - negativní komentáře byly a budou.
jakmile začnete cokoli publikovat na internetu, téměř určitě se nějaký objeví. dostat občas negativní komentář je vlastně dobré znamení. ukazuje, že vaše myšlenky už překročily bezpečný rámec vašich podporujících příznivců. je to jaksi průvodní jev slávy.
když někoho inspirujete k pořádnému hejtu, znamená to, že jste našli odvahu vystoupit z šedi a dát najevo svůj názor, jakkoli kontroverzní. minimálně je to zpráva o tom, že naše myšlenky jen neškodně nekloužou po povrchu.
nečekejte od sebe, že vás přestanou zraňovat.
nemyslete si, že někdy přijde den, kdy vás nic nevytočí a kdy na všechny internetové komentáře budete reagovat se stoickým klidem. pokud máte vizi, na které vám záleží, nebo velkou myšlenku, kterou chcete uvést v život, jdete do toho nejen hlavou, ale i srdcem. pak jste emocionální a zranitelní. a je to úplně v pořádku.
> máš nepřátele? to je dobře. znamená to, že sis v životě za něčím stál. winston churchill
v komentářích velmi často hraje roli psychologický mechanismus, kterému se říká projekce. sigmund freud ho popsal jako obranný mechanismus ega, kdy jiným osobám připisujeme vlastní negativní charakteristiky. Řada lidí považuje anonymní prostředí internetu za bezpečné. do komentářů tak napíšou věci, které by živým lidem do očí nikdy neřekli.
jak na internetové podněty budete reagovat?
to závisí jednak na vaší zkušenosti, jednak na vaší povaze. vliv na to bude mít i váš převažující živel.
pokud je to oheň, velmi rychle se naštvete, ale vaše emoce zase stejně rychle odpadnou. na sociálních sítích buď vůbec nejste, nebo je nepovažujete za natolik důležité, abyste si kvůli nim zvyšovali tlak. kromě toho je vám od začátku jasné, která ze stran sporu je v právu.
lidé s převahou vody snáší kritiku ze všech živlů nejhůře. jsou velmi empatičtí a vciťují se do ostatních, takže nesouhlas jim ubližuje a všechny spory si mají tendenci brát osobně. dominantní země naopak věnuje kritikům jen malou pozornost. reaguje rozvážně a trpělivě. a spoustu sporů si pro sebe uzavře s tím, že autor komentáře prostě nebyl při smyslech.
pro vzduch jsou negativní komentáře vítanou příležitostí, jak trochu provětrat svůj ostrovtip. ve sporu se zpravidla potřebuje projevit jako ten chytřejší. když nezabere logika a vědecky podložené důkazy, ještě je po ruce ironie.
kritici, hateři a trollové
komentáře, které můžete vnímat jako negativní, se v principu dělí na tři druhy.
1. konstruktivní kritika
takový komentář je v podstatě požehnání. znamená, že někomu záleží na tom, abyste svou práci nedělali blbě. je konkrétní a míří k podstatě věci. zpětná vazba je to sice nevyžádaná, ale nijak méně hodnotná. někdy zamrzí, ale hlavně proto, že v jádru víte, že komentující má pravdu.
za konstruktivní kritiku se sluší poděkovat a začít přemýšlet, jak můžete své články, příspěvky nebo videa příště vylepšit. k jednomu videu na youtube mi někdo napsal, abych méně koukala do textu a více mluvila spatra. motivovalo mě to dávat si na to pozor. od té doby točím po menších úsecích a říkám věci víc tak, jak je cítím, než jak je mám napsané.
2. opačný názor (hater)
lidé jsou různí. mají odlišné zkušenosti, zážitky i pohled na svět. i když si hýčkáme svou sociální bublinu, v reálném světě i na internetu se občas potkáme s někým, kdo má protichůdný názor. nebo je zastáncem opačného filozofického směru.
látkové pleny nebo papírové? opustit eu nebo v ní zůstat? západní medicína nebo východní? zeman nebo drahoš? zbourat nebo opravit? windows nebo mac? některé postoje jsou tak silné, že doslova dělí lidi na dva tábory. vegetariána vaše sbírka vepřových receptů nejspíš nenadchne. ke každé novotě si přisadí nejeden zastánce starých pořádků a jakmile se začnete bavit o esoterice, hned se objeví nějaký člen spolku sysifos.
i protivný (od slova proti) komentář je příležitost. ne se proměnit v kazatele a snažit se onu zbloudilou duši obrátit na víru pravou. ale naučit se argumentovat. srozumitelně formulovat své myšlenky, vyhledávat seriózní zdroje a oddělit člověka od problému.
3. nesmysly a trolling
troll je člověk, který nekomentuje, aby něco smysluplného dokázal nebo sdělil světu. Často vlastně nemá ani žádný konkrétní názor. cílem jeho agresivních komentářů je ublížit, pohádat se, provokovat. nebo na sebe upozornit.
některé komentáře nedávají hlavu ani patu. netýkají se podstaty věci. komentují něco, čeho jste si možná ani nevšimli, protože to pro vás není důležité. jako poznámka, že mám ve videu v záběru za sebou vypínač.
ještě je jedna skupina komentářů, které bych taky nejspíš zařadila do této skupiny. dal by se nazvat „Článek jsem nečetl/a, ale mám názor.“ některým lidem stačí náhled na facebooku, a už se pustí do zasvěceného rozboru. uznávám, že jsem si to někdy způsobila sama bulvárním titulkem. ale obecně se přiznám, že mi nad touhle praktikou dodnes zůstává rozum stát.
reakce hodně záleží na tom, na jakém hřišti se s trollem střetnete. pokud je to vaše vlastní webová stránka, blog nebo uzavřená skupina na facebooku, v první řadě chraňte sami sebe. mažte, blokujte a banujte. vaše zahrádka – vaše pravidla.
ve veřejném prostoru, jako je facebook stránka, na ně dává smysl reagovat stručně a věcně a nezabředat do větších diskusí. když trollové zjistí, že nemají odezvu, většina z nich přestane.
jak přežít
když i k vám dorazí nějaký negativní komentář, pokud možno odolejte pokušení reagovat hned. párkrát se zhluboka nadechněte a vydechněte. oběhněte blok nebo udělejte pár kliků. vypovídejte se někomu, kdo vás vyslechne. a vzpomeňte si na tohle:
> „zpětnou vazbu přijímám a registruji jenom od lidí, kteří jsou také v aréně. pokud občas sami utržíte ránu a také řešíte, jak zůstat otevření pro zpětnou vazbu, aniž byste se nechali zasypávat urážkami, budu s větší pravděpodobností věnovat pozornost tomu, co si myslíte o mé práci. pokud naproti tomu nikomu nepomáháte, ničím nepřispíváte a nezápasíte se svými vlastními skřítky, vaše komentáře mě vůbec nezajímají.“ brené brown
jak negativní komentáře zvládáte vy? které strategie se vám osvědčily?
podělte se (jak jinak) v komentářích. pod tímhle článkem se na ně zvlášť těším.
foto nordwood themes, unsplash