válečníci s ploutvemi
„tuleni“ americké námořní pěchoty zabili usámu bin ládina. tuleni je sice přezdívka elitních příslušníků jednotek seal, ale neznamená to, že by americké námořnictvo necvičilo pro boj skutečné tuleně a jiné v moři žijící savce.
války jsou staré jako lidstvo samo. lidé se zabíjejí od chvíle, kdy dokázali uzvednout kámen a zvířata k boji začali cvičit ve stejný okamžik, kdy zjistili, že jim dokážou nadiktovat svou vůli. „nejstarší záznamy o použití válečných psů pocházejí z doby téměř 2000 let před kristem, kdy chammurapi vycvičil psy k boji po boku svých nejelitnějších bojovníků,“ píše alexander j. knights v materiálu unconventional animals in the history of warfare. kartaginský vojevůdce hannibal použil slony ve svém tažení proti Římu a překonal s nimi alpy. nikoho nepřekvapí bojoví velbloudi v africe, zvířata vycvičená k boji měla i kleopatra. ve starodávné Číně byly dokonce ve válečné vřavě použity opice. Šlo o poněkud nelidský, nicméně efektivní způsob, jak rozložit morálku a vzbudit chaos v nepřátelském táboře. opicím se k ocasům přivázaly věchýtky slámy, jež se zapálily. jakmile začaly hořet, byli primáti vhozeni do nepřátelských pozic. každý si umí představit, že chytit opici s hořícím ocasem je v podstatě nemožné, takže jediné, co se dalo dělat, bylo okamžitě hasit vznikající požáry. za myšlenkou stál vynikající čínský vojenský taktik a stratég zhou yu, žijící v létech 175–210 našeho letopočtu. zapojení mořských živočichů do bojových akcí trvalo mnohem déle. bylo nutné nejprve technologicky zvládnout metody „podvodního“ boje, byť první válečné ponorné pokusy jsou hodně starého data. raný manuskript věnovaný alexandru velikému, pocházející z let 1338–1344, obsahuje kresbu, na níž proslulý vojevůdce „kontroluje dno“ ponořen pod hladinu v „batysféře“ během obléhání tyru v roce 332 př. n. l. k výcviku mořských savců coby bojovníků v podmořské frontě došlo mnohem později. ve větší míře se rozběhl až v druhé polovině 20. století.
oploutvenÁ armÁda
počátky programu využívajícího mořské savce (u.s. navy marine mammal program) pro vojenské využití sahají do roku 1960, kdy byla plískavice plochočelá (lagenorhynchus obliquidens) zkoumána z hlediska hydrodynamiky. výzkum tohoto delfína měl zlepšit vlastnosti torpéd. poměrně rychle se pak rozběhl tajný vojenský výzkum zaměřený na delfíní schopnosti včetně komunikace s lidmi. mimo jiné měli pomocí svého sonaru vyhledávat a označovat předměty skryté pod vodou. výcviková základna byla umístěna v kalifornském san diegu (v současné době je těchto výcvikových základen několik). základny čas od času pořádají „dny otevřených dveří“, ale většina probíhajících studií je samozřejmě z vojensko-taktických důvodů stále přísně utajovaná. dnes existují delfíni vycvičení coby minéři, jiní umožňují rychlé vylodění invazních jednotek. v roce 1965 se delfín skákavý (tursiops truncatus) jménem tuffy podílel na projektu sealab ii, během kterého se v podmořské laboratoři, umístěné kolem 65 metrů pod mořskou hladinou, zkoumaly fyziologické projevy dlouhodobého pobytu lidí pod hladinou. součástí projektu bylo i oceánografické bádání. historické fotografie z výzkumu ukazují ještě jednoho účastníka projektu, lachtana kalifornského (zalophus californianus) jménem samantha, kterak prosí o nějakou dobrotu u mika greenwooda, psychologa sloužícího v projektu sealab ii.
o sovětských bojových delfínech moc slyšet není, byť jejich výcvik začal těsně po založení amerického programu. první vojenské tréninky sovětských delfínů proběhly v roce 1967. jednotka byla založena v oblasti Černého moře a jejím úkolem bylo mimo jiné hlídat přístup do sevastopolského přístavu. dá se předpokládat, že byl výcvik zaměřen podobně jako u amerických protějšků na likvidaci diverzantů či fotografovaní pod vodou.
pŘiveĎte zajatce
delfíni coby podvodní strážci bránící nepřátelským agentům-potápěčům v narušování hranic byli použiti už v neblaze proslulé vietnamské válce, v níž proti sobě ideologicky i bojově stály usa a sovětský svaz. v knize rose-tinted menagerie williama johnsona se můžeme dočíst: „v roce 1972 americké námořnictvo nasadilo ve vietnamu přísně tajný tým ,bojovníků sviňuch‘, což byl jen orwellovský název pro zabijáky z říše zvířat. po dobu nejméně jednoho roku byli delfíni experimentálně využiti k ochraně strategických vietnamské přístavů proti pronikání nepřátelských potápěčů. podle dr. jamese fitzgeralda, průkopníka v oblasti výzkumu delfínů pro cia a americké námořnictvo, měla zvířata hlavní úkol: objevit potápěče, strhnout mu masku z tváře, přerušit dodávku vzduchu a eventuálně ,zajmout‘ pro výslech. tyto metody se nelíbily dokonce ani některým vojenským delfíním trenérům. několik z nich na protest odstoupilo a předalo vojenská tajemství z výcviku veřejnosti.“ michael greenwood tvrdí, že námořnictvo cvičilo delfíny k zabíjení pomocí nožů připevněných k ploutvím. sofistikovanější metoda likvidace nepřítele byla pomocí injekční stříkačky natlakované oxidem uhličitým. když delfín vrazil do nepřátelského žabího muže jehlu, rychle se rozpínající plyn měl za následek, že oběť přímo „vybuchla“. později vyšlo najevo, že delfíni vycvičení k zabíjení usmrtili čtyřicet vietcongských potápěčů a dva americké vojáky, kteří přišli o život nešťastnou náhodou. sověti výcvik pojali jinak, vyhovovala jim strategie sebevražedných útočníků. delfín měl připlavat s náloží k nepříteli a zahynout při dálkově řízeném odpalu. doktrína typicky sovětská – lidé i delfíni jsou postradatelní.
trapnÁ ztrÁta
„půl tuctu bezpilotních plavidel remus odcestovalo se speciálním týmem u.s. navy do arabského zálivu s úkolem pomoci vyčistit přístavy umm qasr a az zubayr. přístroje vybavené bočním sonarem systematicky prozkoumávaly 2,5 milionu m2 vodní plochy. to bylo poprvé, kdy se bezpilotní podvodní ponorka použila ve spojení s jinými protiopatřeními ve válečné situaci. tým měl první stroje ve vodě do několika hodin po příjezdu do umm qasr,“ píše v oficiální zprávě u.s. navy. o těchto miniponorkách informovala světová i lokální média ve větším rozsahu, až když se jich několik ztratilo. k trapné nehodě došlo během americko-kanadského vojenského cvičení frontier sentinel 2010 (pohraniční hlídka). jejich nasazení a následná ztráta nakonec vedly k tomu, že delfíní plavci místo simulovaných min hledali v oblasti reálné miniponorky. nutno říci, že uspěli. i když nejmodernější verze remusů dokážou pracovat v hloubce až 600 metrů a jsou funkční bez vynoření až 70 hodin, pořád budou mít delfíni v některých oblastech nezastupitelnou úlohu. jen těžko si lze představit miniponorku, která bude navlékat na nohu nepřátelského žabího muže svorku, s jejíž pomocí ho „uloví“.
ochrÁnce zak
delfíni byli cvičeni k vyhledávání sestřelených pilotů, ztracených předmětů i min. byli i součástí invazních sil během války v iráku, bójkami označovali zaminované oblasti a chránili lodě před možným podmořským atakem. jeden ze členů mořské „ochranky“ sloužící ve vodách perského zálivu byl i lachtan kalifornský jménem zak. „lachtani jsou součástí celkového bezpečnostního zabezpečení námořnictva. například v případech, kdy se teroristé pokusí využít potápěče pro položení výbušnin k lodím,“ říká poručík josh frey, mluvčí 5. flotily v bahrajnu. lachtani jsou vyškoleni k detekci blížícího se plavce nebo potápěče. jeho likvidace je pro lachtana hrou. má za úkol připevnit na nohu narušitele svorku, k níž je přivázané lano. vzhledem k jeho obratnosti je svorka nasazena dřív, než si dotyčný uvědomí, co se vlastně děje. je to obrovský posun od roku 1960, v němž si u.s. navy pořídilo do služby prvního delfína. zvířata byla, jsou a budou pro vojenství nevyčerpatelným zdrojem inspirace. posledním hitem je hmyz.
podle bbc spekuluje pentagon s myšlenkou implantovat do hmyzu v rané fázi vývoje čidlo, jímž by se dal po vykuklení jedinec manipulovat. pro někoho jde o nápad zcela absurdní, pro jiného zatím fikce čekající na svůj čas. co se delfínů či ploutvonožců týče, je jen otázkou času, než se z nich stanou kokainoví pošťáci vycvičení některou z mafií. pokud se tak už nestalo. nemusí totiž sloužit jen v uniformě „dobra“. delfíni, kosatky, tuleni, lachtani – prostě celá plejáda mořských zvířecích bojovníků je cvičena nejen američany, o kterých se díky veřejně přístupným informacím ví nejvíce, ale i rusy nebo Číňany. bylo by s podivem, kdyby se jejich úloha nestala předlohou pro filmové zpracování. vycvičení delfíni měli hlavní roli ve filmovém atentátu na prezidenta spojených států v thrilleru den delfína z roku 1973. tehdy byl film fikcí. dnes už jsou základní prvky filmu skutečností.
„zemřel mi tatínek…pojeď se mnou na pohřeb, bude to sranda…“ i po měsíci v západoafrické ghaně mě tato pozvánka od kamaráda nany překvapila. takže i když to zní trochu morbidně, začala jsem se na pohřeb těšit, podle všeho to bude událost roku.
nana se podívá do své rodné vesnice po dlouhých deseti letech, a to přesto, že je vzdálená jen pár hodin jízdy autobusem z hlavního města accry. nanova vesnička nedaleko kumasi, hlavního města ašantů, je malá. jen pár domů, plno pouličních stánků a barevný kostel. ale jednoho dne prý za lesem bude postavené letiště, chlubili se nám místní. v současné době ve vesnici žije už jen pár rodin, ostatní se odstěhovali do města za prací. během příprav pohřbu je ale všude rušno, po ulici pobíhá plno dětí, které výskají radostí, když vidí bělochy (mě a brazilce bruna). větší děcka se smějí, sahají na mě, podávají mi ruku, mladší děti jsou zaražené a někdy se i rozpláčou, protože něco tak strašidelného, jako je bílá, ještě neviděly! jak se ukáže, všechny pokoje v domě nanovy maminky jsou přeplněné, takže nakonec budeme spát s kluky z nanovy kapely venku. samozřejmě napatlaní repelentem (tedy já určitě) od hlavy až k patě a to doslova. riskovat komáří štípnutí se v malarické oblasti skutečně nevyplácí.
!ko1107_ghana_syn_zemreleho_s_prately
vstÁvat, Čistit zuby a oplakÁvat
moc odpočinku se mi té noci nedostává. ve čtyři hodiny nás všechny nana probudil a donutil vyčistit si zuby. potom jsme ho poslušně, ještě v polospánku, následovali do centra vesnice. tam už je pohřeb v plném proudu. Ženy, oděné podle toho, jestli přísluší k rodině, v černohnědém nebo jen černém tradičním oděvu, hlasitě naříkají a pláčou a jdou v průvodu do dvora. tam si všichni sedají na předem určené místo, ženy si do turbanů na hlavě vetknou malý papírek s portrétem zemřelého, a všichni se postupně chodí podívat na nebožtíka uloženého v posteli, naposledy se rozloučit. následuje potřesení rukou a vyjádření upřímné soustrasti čerstvé vdově. menší podsaditá paní sedí na čestném místě v první řadě v objetí dvou postarších žen a vzlyká.  
nanova sestra se při pohledu na mrtvého tatínka zhroutí v slzách, takže ji musejí její bratři podržet a vyvést. nanův otec totiž nebyl nijak starý, bylo mu šedesát sedm, když zemřel za poněkud nešťastných okolností. na pohřbu jeho vlastního otce ho trefil šlak, a už se nikdy nevzpamatoval. pobýval několik měsíců v nemocnici a potom zemřel. jak mi rodina vysvětlila, po jeho smrti jej zmrazili a v mrazáku přechovávali až do pohřbu (šedesát dní). je to prý proto, že pohřeb je velice nákladná záležitost a trvá delší dobu, než se zorganizuje.
poslední přistoupí k rakvi nana, vytáhne saxofon a začne hrát. v tu chvíli všichni utichnou a dojatě poslouchají a já bojuju se slzami. tahle možná na naše poměry až trochu patetická scéna působí tady uprostřed afriky tak nějak opravdově. atmosféru ruší jen paní, která neustále postřikuje mrtvého nějakým sprejem, prý proti hmyzu. „nikdy jsem neměl šanci mu zahrát,“ svěřil se mi nana ještě před odjezdem o svém vztahu s otcem. „vždycky jsem chtěl být fotbalista, ale otec s tím nikdy nesouhlasil. když jsem se potom vypravil do akkry, nějaký čas se mnou nemluvil. teprve nedávno před jeho smrtí jsme se usmířili,“ vysvětlil mi nana.
jdeme na „panÁka“
druhá část pohřbu – smuteční průvod a samotné pohřbení následuje po snídani a v novém oblečení – příslušníci náčelníkovy rodiny se převléknou do černo-červeného slavnostního oděvu (já zůstávám v černém, tolik garderoby s sebou teda nemám). vážení muži z rodiny potom přendají tělo do rakve, látku, kterou na přendávání používali, roztrhají na cáry a ty si pak členové rodiny uvážou okolo zápěstí, kolem krku či dokonce jako čelenku. dostane se mi velké pocty a dostanu také pruh látky, kterou si pyšně ovážu kolem ruky.
!ko1107_ghana_profimedia-0008673192
ozdobeni těmito smutečními fáborky se všichni vypravíme v průvodu na hřbitov a za zvuků nanova saxofonu muži postupně zasypávají rakev, přičemž nenuceně odhodí obřího štíra, který se z hlíny vynořil. jeden z nanových kamarádů, frajírek toba, se ke mně přitočí a špitne: „Škoda peněz za tu rakev.“ ghaňané mají v oblibě pořizovat bohaté a vykládané rakve. rodina zvolila klasickou dřevěnou, vykládanou rakev, neobvyklé tu ale nejsou ani rakve například ve tvaru letadla, zvířete nebo auta, podle toho, co měl nebožtík rád. a rodiny na pohřbu rozhodně nešetří, naopak, vystrojit řádný pohřeb je tu otázkou prestiže, alespoň pro ašanty, jednoho z hlavních kmenů v ghaně, k nimž nanova rozsáhlá rodina také patří.
potom, co uložíme rakev do země, se vracíme na nádvoří, kde ostatní členové rodiny vztyčili přístřešky do tvaru čtverce. doprostřed pak jakousi mohylu s portrétem zemřelého a spoustu umělých červených květin. pod jedním z přístřešků si místní dj vybalil aparaturu a „rozjel to“ – neuvěřitelně nahlas začal hrát hip¬life – oblíbený ghanský hudební žánr, kombinující highlife a hip hop. a jak je v ghaně zvykem – čím hlasitěji, tím lépe, praskání reproduktorů nám v tom nemůže zabránit, takže mně div nepraskají ušní bubínky.
lidé se zvedají, obcházejí ostatní přístřešky a navzájem si třesou rukou a znovu přejí upřímnou soustrast (jak se slyší netuším). jakmile je tento obřad ukončen, zvednou se ženy a s manželkou zemřelého tančí kolem mohyly. jedna z žen přiběhne i ke mně, a že mám jít také tančit. sice se nejdříve stydím, přeci jen na pohřbu jsem ještě netancovala, tak se docela bojím, abych nezpůsobila nějaké faux pas. ale ženy se usmívají, a ukazují mi, jak na to – pohupují se do rytmu a nadzvedávají ramena (a zdá se mi, že některé jsou i trochu mimo rytmus), tak se postupně odvažuji a přidávám se k nim, což budí vlnu nadšení – orbroni (běloška) tančí! tímto rituálním tancem vzdáváme úctu rodině zemřelého, vysvětlila mi později nanova sestra. jakmile písnička skončí, vystřídají nás další tanečníci a mě kluci vytáhnou do místního „baru“. to je v podstatě chýše s prašnou podlahou, kývajícím se stolem a dřevěnými lavicemi, kde už sedí spousta lidí, kteří to už na pohřbu „zabalili“. kdosi mi nalévá domácí „kořalku“. nejdříve se trochu zdráhám, mám na paměti historky o oslepnutí ze špatného alkoholu, ale zrak všech ostatních se mi jeví v pořádku, tak si s místními přiťukneme. nic kolem už nepřipomíná smutek předchozích hodin. znovu se mi také potvrzuje, že mám jako běloška trochu výsadní postavení. ostatní ženy z vesnice tu nejsou, ale nikomu, zdá se, moje přítomnost nevadí, naopak se všichni se mnou radostně seznamují a vyptávají se, jak se mám, zda jsem vdaná a odkud jsem. když potom slyší, že z Čech, velmi se radují a připomínají mi, jak nás v roce 2006 slavně porazili ve fotbale. někteří dokonce přidávají i detaily zápasu s tím, kdo skóroval.
„happy days“ v kostele
ráno si můžeme „přispat“ do šesti. nana nám, opět už dobře naložen, připraví kakao, potom, co se napijí děti, pro dospělé přidá i trochu marihuany, takže je všem hned veseleji… trochu mě napadá, jestli to také není proto, aby nám rychleji uteklo kázání v kostele. to totiž trvá několik hodin, a tak několik lidí během něho usne. farářka však neváhá a během kázání nás klidně vyzve, abychom probudili své spící sousedy, což vyvolá všeobecné pobavení.  
ještě než se v neděli rozloučíme, dostaneme velkou porci fufu, místního tradičního jídla (cosi jako obří knedlík), celá vesnice se s námi rozloučí a my se vypravíme na cestu zpátky, i když většina místních ještě zůstává. pro mnoho ghaňanů totiž není problém si prodloužit víkend i do pondělka. zřejmě si říkají, že když je jednou pohřeb, tak ať to stojí za to.