na veselém pohřbu
„zemřel mi tatínek…pojeď se mnou na pohřeb, bude to sranda…“ i po měsíci v západoafrické ghaně mě tato pozvánka od kamaráda nany překvapila. takže i když to zní trochu morbidně, začala jsem se na pohřeb těšit, podle všeho to bude událost roku.
nana se podívá do své rodné vesnice po dlouhých deseti letech, a to přesto, že je vzdálená jen pár hodin jízdy autobusem z hlavního města accry. nanova vesnička nedaleko kumasi, hlavního města ašantů, je malá. jen pár domů, plno pouličních stánků a barevný kostel. ale jednoho dne prý za lesem bude postavené letiště, chlubili se nám místní. v současné době ve vesnici žije už jen pár rodin, ostatní se odstěhovali do města za prací. během příprav pohřbu je ale všude rušno, po ulici pobíhá plno dětí, které výskají radostí, když vidí bělochy (mě a brazilce bruna). větší děcka se smějí, sahají na mě, podávají mi ruku, mladší děti jsou zaražené a někdy se i rozpláčou, protože něco tak strašidelného, jako je bílá, ještě neviděly! jak se ukáže, všechny pokoje v domě nanovy maminky jsou přeplněné, takže nakonec budeme spát s kluky z nanovy kapely venku. samozřejmě napatlaní repelentem (tedy já určitě) od hlavy až k patě a to doslova. riskovat komáří štípnutí se v malarické oblasti skutečně nevyplácí.
!ko1107_ghana_syn_zemreleho_s_prately
vstÁvat, Čistit zuby a oplakÁvat
moc odpočinku se mi té noci nedostává. ve čtyři hodiny nás všechny nana probudil a donutil vyčistit si zuby. potom jsme ho poslušně, ještě v polospánku, následovali do centra vesnice. tam už je pohřeb v plném proudu. Ženy, oděné podle toho, jestli přísluší k rodině, v černohnědém nebo jen černém tradičním oděvu, hlasitě naříkají a pláčou a jdou v průvodu do dvora. tam si všichni sedají na předem určené místo, ženy si do turbanů na hlavě vetknou malý papírek s portrétem zemřelého, a všichni se postupně chodí podívat na nebožtíka uloženého v posteli, naposledy se rozloučit. následuje potřesení rukou a vyjádření upřímné soustrasti čerstvé vdově. menší podsaditá paní sedí na čestném místě v první řadě v objetí dvou postarších žen a vzlyká.  
nanova sestra se při pohledu na mrtvého tatínka zhroutí v slzách, takže ji musejí její bratři podržet a vyvést. nanův otec totiž nebyl nijak starý, bylo mu šedesát sedm, když zemřel za poněkud nešťastných okolností. na pohřbu jeho vlastního otce ho trefil šlak, a už se nikdy nevzpamatoval. pobýval několik měsíců v nemocnici a potom zemřel. jak mi rodina vysvětlila, po jeho smrti jej zmrazili a v mrazáku přechovávali až do pohřbu (šedesát dní). je to prý proto, že pohřeb je velice nákladná záležitost a trvá delší dobu, než se zorganizuje.
poslední přistoupí k rakvi nana, vytáhne saxofon a začne hrát. v tu chvíli všichni utichnou a dojatě poslouchají a já bojuju se slzami. tahle možná na naše poměry až trochu patetická scéna působí tady uprostřed afriky tak nějak opravdově. atmosféru ruší jen paní, která neustále postřikuje mrtvého nějakým sprejem, prý proti hmyzu. „nikdy jsem neměl šanci mu zahrát,“ svěřil se mi nana ještě před odjezdem o svém vztahu s otcem. „vždycky jsem chtěl být fotbalista, ale otec s tím nikdy nesouhlasil. když jsem se potom vypravil do akkry, nějaký čas se mnou nemluvil. teprve nedávno před jeho smrtí jsme se usmířili,“ vysvětlil mi nana.
jdeme na „panÁka“
druhá část pohřbu – smuteční průvod a samotné pohřbení následuje po snídani a v novém oblečení – příslušníci náčelníkovy rodiny se převléknou do černo-červeného slavnostního oděvu (já zůstávám v černém, tolik garderoby s sebou teda nemám). vážení muži z rodiny potom přendají tělo do rakve, látku, kterou na přendávání používali, roztrhají na cáry a ty si pak členové rodiny uvážou okolo zápěstí, kolem krku či dokonce jako čelenku. dostane se mi velké pocty a dostanu také pruh látky, kterou si pyšně ovážu kolem ruky.
!ko1107_ghana_profimedia-0008673192
ozdobeni těmito smutečními fáborky se všichni vypravíme v průvodu na hřbitov a za zvuků nanova saxofonu muži postupně zasypávají rakev, přičemž nenuceně odhodí obřího štíra, který se z hlíny vynořil. jeden z nanových kamarádů, frajírek toba, se ke mně přitočí a špitne: „Škoda peněz za tu rakev.“ ghaňané mají v oblibě pořizovat bohaté a vykládané rakve. rodina zvolila klasickou dřevěnou, vykládanou rakev, neobvyklé tu ale nejsou ani rakve například ve tvaru letadla, zvířete nebo auta, podle toho, co měl nebožtík rád. a rodiny na pohřbu rozhodně nešetří, naopak, vystrojit řádný pohřeb je tu otázkou prestiže, alespoň pro ašanty, jednoho z hlavních kmenů v ghaně, k nimž nanova rozsáhlá rodina také patří.
potom, co uložíme rakev do země, se vracíme na nádvoří, kde ostatní členové rodiny vztyčili přístřešky do tvaru čtverce. doprostřed pak jakousi mohylu s portrétem zemřelého a spoustu umělých červených květin. pod jedním z přístřešků si místní dj vybalil aparaturu a „rozjel to“ – neuvěřitelně nahlas začal hrát hip¬life – oblíbený ghanský hudební žánr, kombinující highlife a hip hop. a jak je v ghaně zvykem – čím hlasitěji, tím lépe, praskání reproduktorů nám v tom nemůže zabránit, takže mně div nepraskají ušní bubínky.
lidé se zvedají, obcházejí ostatní přístřešky a navzájem si třesou rukou a znovu přejí upřímnou soustrast (jak se slyší netuším). jakmile je tento obřad ukončen, zvednou se ženy a s manželkou zemřelého tančí kolem mohyly. jedna z žen přiběhne i ke mně, a že mám jít také tančit. sice se nejdříve stydím, přeci jen na pohřbu jsem ještě netancovala, tak se docela bojím, abych nezpůsobila nějaké faux pas. ale ženy se usmívají, a ukazují mi, jak na to – pohupují se do rytmu a nadzvedávají ramena (a zdá se mi, že některé jsou i trochu mimo rytmus), tak se postupně odvažuji a přidávám se k nim, což budí vlnu nadšení – orbroni (běloška) tančí! tímto rituálním tancem vzdáváme úctu rodině zemřelého, vysvětlila mi později nanova sestra. jakmile písnička skončí, vystřídají nás další tanečníci a mě kluci vytáhnou do místního „baru“. to je v podstatě chýše s prašnou podlahou, kývajícím se stolem a dřevěnými lavicemi, kde už sedí spousta lidí, kteří to už na pohřbu „zabalili“. kdosi mi nalévá domácí „kořalku“. nejdříve se trochu zdráhám, mám na paměti historky o oslepnutí ze špatného alkoholu, ale zrak všech ostatních se mi jeví v pořádku, tak si s místními přiťukneme. nic kolem už nepřipomíná smutek předchozích hodin. znovu se mi také potvrzuje, že mám jako běloška trochu výsadní postavení. ostatní ženy z vesnice tu nejsou, ale nikomu, zdá se, moje přítomnost nevadí, naopak se všichni se mnou radostně seznamují a vyptávají se, jak se mám, zda jsem vdaná a odkud jsem. když potom slyší, že z Čech, velmi se radují a připomínají mi, jak nás v roce 2006 slavně porazili ve fotbale. někteří dokonce přidávají i detaily zápasu s tím, kdo skóroval.
„happy days“ v kostele
ráno si můžeme „přispat“ do šesti. nana nám, opět už dobře naložen, připraví kakao, potom, co se napijí děti, pro dospělé přidá i trochu marihuany, takže je všem hned veseleji… trochu mě napadá, jestli to také není proto, aby nám rychleji uteklo kázání v kostele. to totiž trvá několik hodin, a tak několik lidí během něho usne. farářka však neváhá a během kázání nás klidně vyzve, abychom probudili své spící sousedy, což vyvolá všeobecné pobavení.  
ještě než se v neděli rozloučíme, dostaneme velkou porci fufu, místního tradičního jídla (cosi jako obří knedlík), celá vesnice se s námi rozloučí a my se vypravíme na cestu zpátky, i když většina místních ještě zůstává. pro mnoho ghaňanů totiž není problém si prodloužit víkend i do pondělka. zřejmě si říkají, že když je jednou pohřeb, tak ať to stojí za to.
dlouhou cestu urazí řeka ganga, než se spojí s mořem. k aktu, jenž vytváří jeden z nejunikátnějších a zároveň nejkřehčích ekosystémů, dochází v západním bengálsku. můžete se zde cítit jako v ráji nebo jako v pekle. záleží, zda se setkáte s králem této divočiny – tygrem indickým.
je časně ráno, přesto už slunce nemilosrdně praží. opouštíme rušnou kalkatu a vydáváme se vstříc dobrodružství v džungli. naše auto má poněkud netradiční posádku. alespoň podle zvyklostí této země není běžné, aby cestovala skupinka ženských bez jediného mužského doprovodu, když nepočítám našeho řidiče. kromě mě tvoří posádku čtyři indky z různých koutů země, vesměs všechny s nějakým zájmem o přírodu a její ochranu. dámská jízda v džungli může začít. cílem naší cesty je národní park sundarbans. za okny auta se přeplněné ulice kalkaty postupně mění v menší města a vesnice, a jak se blížíme k cíli, přibývá jezírek, mokřadů a také ochranných hrází kolem vodních toků. jsme v oblasti nížiny kolem delty gangy a celá oblast od kalkaty až k moři byla kdysi pokrytá souvislými mokřady. s rostoucím lidským osídlením už však na toto zbyla jen vzpomínka a krajina je postupně vysoušena a přetvářena k obrazu místních obyvatel.
!ko1107_indie_profimedia-0005056435
na seznamu unesco
zastavujeme v gothkali. odtud už cesta suchou nohou nevede a přestupujeme na loď. tady naše sundarbanské dobrodružství může naplno začít. sundarbans, jméno, které v překladu znamená krásný les. z ekologického hlediska se jedná o naprosto unikátní kousek naší planety. Řeka ganga, veletok pramenící v himálaji na severozápadě země, uctívaná v nejposvátnějším hinduistickém městě váránasí, nachází svou cestu do moře právě tady, v západním bengálsku. a tak jako celá její cesta je i její zakončení velkolepé. vytváří zde největší říční deltu na světě. na obrovském území, spadajícím částečně do indie a z větší části do bangladéše, se mísí sladká voda s mořskou a dvakrát denně tu přichází příliv a po něm zase odliv. vznikl tu jedinečný ekosystém, jehož základem je mangrovový les. svou rozlohou představuje největší souvislý pás mangrove na světě. kdo by si představoval, že les tvořený pouze mangrovníkem je poněkud jednotvárný, je na omylu. celkem zde bylo zaznamenáno 84 druhů rostlin, ze kterých 34 představují právě mangrovníky. tato delta je domovem 70 % všech druhů mangrove na světě. i proto je park od roku 1987 pod ochranou unesco.
loď se blíží k cíli jen velmi pomalu. lehký vánek na horní palubě zpříjemňuje jinak horké a vlhké počasí. v podpalubí jsou i místa na spaní a bylo by možné tu přenocovat. tiasa, rodačka z kalkaty a hlavní organizátorka naší výpravy, která zná národní park jako své boty, to však nedoporučila, což mě dost mrzelo. v tomto období (duben a květen), tedy přesně před monzuny, prý dochází k rychlým změnám počasí a bouře a velké vlny tu nebývají výjimkou. zatím to tak rozhodně nevypadá, hladina je rovná jako zrcadlo a slunce nemilosrdně pálí. kolem poledne se vyloďujeme na ostrůvku jménem pakhirala, kde bude naše základna pro další dny.
!ko1107_indie_checkered_killback
pozoruhodnÍ obyvatelÉ
po vydatném obědě skládajícím se z rýže, brambor v pálivé omáčce, čočkové polévky a ryb je čas znovu vstoupit na palubu. tentokrát jen přejedeme na protější břeh do sajnekali, kde si musíme vyřídit povolení ke vstupu do národního parku. do večera už nezbývá moc času, proto jako další zastávku volíme nedalekou pozorovací věž. ta stojí na samém břehu ostrova. před pozorovatelnou bylo vyhloubeno jezírko a v mangrovovém lese vysekány pásy umožňující lepší pozorování zvěře přicházející k napajedlu. a jaké poklady místní příroda ukrývá? opět se jedná o unikát. sundarbans byl až do letošního roku považován za domov největší populace tygra indického. mělo zdě žít 274 jedinců. při posledním sčítání (v roce 2010) jich tu ovšem bylo napočítáno jen sedmdesát, přitom početnost tygra v celé indii je odhadována na 1700 jedinců. nutno podotknout, že sčítání tygrů je v oblasti sundarbansu obzvlášť obtížné a různé metody přinášejí různé výsledky. Šance na spatření tohoto indického krále lesa však nejsou v sundarbansu nijak velké. výrazně stoupají se západem slunce, ještě předtím vás však strážci parku vyženou.
dalším neméně zajímavým, avšak ještě více neviditelným obyvatelem je kočka rybářská, která, jak její jméno napovídá, se neváhá za šupinatou kořistí ponořit do vody a která byla jedním z hlavních cílů mé letošní indické výpravy (bohužel jsme ji nespatřily). s přibývajícím večerem se zvířata přicházejí napít. jako první se objevuje nádherný samec jelena axise indického, po chvíli vystřídán u napajedla jednou a pak druhou samicí. v plné kráse a v nejhojnějším počtu se nám předvedli další obyvatelé této oblasti – varani skvrnití, ještěři dorůstající velikosti kolem 1–1,5 metru, kteří přicházeli k jezírku z jedné i druhé strany, aby se zchladili ve vodě. na vysekané ploše jsme v dálce zahlédli marabu indomalajského, ptáka na první pohled ošklivého, v jehož postoji a rozvážné chůzi byla však notná dávka elegance. ocenění největšího baviče večera však bezesporu vyhrála kukačka vraní. z vyvýšeniny nad jezírkem se srdnatě vydala k vodě. „proboha, co to dělá? proč jde rovnou k tomu varanovi?“ užasly jsme jednohlasně a já vybízím tiasu, aby si připravila foťák v očekávání pořádné akce. varan vystartoval a kukačka s vyděšeným plácáním křídly prchá zpět na kopeček. pokus číslo dva, tentokrát už se rozumně vyhne varanovi, už se chystá napít, když v tom přiletí ledňáček proměnlivý, který jakoby zlomyslně čekal na nedalekém stromě, aby chudáka kukačku mohl vyplašit. kukačka má však nepochybně děsivou žízeň a my přemlouváme našeho průvodce, abychom mohly celé divadlo dokoukat, než budeme muset vyhlídku před západem slunce opustit.
poproste bonobibi
následující den máme v plánu celodenní vyjížďku po mangrovech. plujeme čtyři a půl hodiny a pozorujeme břeh, zdali nezahlédneme živáčka. na to je však příliš horko a slunečno. po poledni vystupujeme v dobanki, kde je vybudována 150 metrů dlouhá betonová lávka ve výši korun mangrovníků. v době úplňku dosahuje voda při přílivu až do nitra ostrova. teď jsou čtyři dny po úplňku a stále ještě vlhké bahno je poseté tisíci červených teček – krabů houslistů, kteří mávají svým jedním abnormálně zvětšeným klepetem, aby zastrašili protivníka ze sousední díry. před třemi dny tu strážci zahlédli tygra v šest hodin večer, to my už bohužel dávno musíme být zpátky. večer přichází prudký vítr, déšť, hromy a blesky. možná nakonec dobře, že nespíme na lodi. ve vedlejším hotelu tanečníci v kostýmech hrají představení pro turisty. hlavní roli zde má tygr, stejně tak jako ji má v životech lidí. místní tygři mají pověst lidožroutů, nutno však podotknout, že osudné případy nastávají, když člověk překročí hranice tygřího teritoria. prostě a jednoduše se stane snadno dosažitelnou kořistí. místní sběrači medu či kdokoliv, kdo se chystá vkročit do lesa, nezapomene o ochranu poprosit bonobibi, bohyni lesa. víra v přírodu a její síly je zde tak silná, že stírá i náboženské rozdíly. respekt před vládcem lesa, tygrem, vystihuje i fakt, že vesničané nikdy nevyslovují jeho jméno. „ty jedeš do sundarbansu? no tak to si nezapomeň masku!“, varoval mě před odjezdem kamarád. ta je totiž kromě modlitby další ochranou místních sběračů medu. nasadí si masku do týla a doufají, že tak zmatou tygra, který na ně tváří v tvář, ale vlastně zezadu, nezaútočí. my jsme však podobného dobrodružství zůstaly ušetřeny a na půdu lesa v podstatě nevkročily. třetí den nás čeká krátká vyjížďka po mangrovech a po obědě už se vydáváme na cestu zpět. opouštíme tento unikátní ekosystém, který je každoročně sužován záplavami a cyklony a přesto přetrvává. nyní se však přidává devastace vinou člověka, ať už se jedná o přímou destrukci habitatu, příliv znečisťujícího odpadu z nedaleké kalkaty a jiných velkých měst, nebo sběr garnátů, který je zdrojem obživy mnoha lidí, pro něž se zemědělství na půdě zanesené solí po nedávném cyklonu stalo nemožné. sběr garnátů je však prováděn tak necitlivě, že v jedné síti (1 x 1 m) zbytečně zahyne denně 50 druhů ryb a 28 druhů mlžů. i zde si však příroda vybírá svou daň, a mnoho sběračů padne za oběť krokodýlům bahenním.