země otevřených srdcí
autobus se ve tmě blíží k řece, čekáme na povel k vystoupení, ale žádný pokyn nepřichází. zůstáváme tedy s dalšími dvěma turisty na svých místech a po chvíli slyšíme šplouchání vody. najeli jsme na přívoz a za pár minut přistáváme na ostrůvku don khong na mekongu. místní se rozptýlí ve tmě do svých domovů, já a dva spolucestující mžouráme do tmy a snažíme se zorientovat.
jdu za světlem, jinak to ani nejde, a po chvilce klopýtání na břehu rozeznávám několik pensionů. u každého je příjemná venkovní restaurace s vynikající nabídkou ryb a výhledem na řeku. na zapití nabízejí lahodné laoské pivo beerlao a všudypřítomnou pálenku s příznačným názvem lao-lao. laosané si ji pálí doma, a tak u každého chutná trochu jinak. stát tyto aktivity toleruje.
!ko1106_laos_img_5538
teprve ráno se dozvídám, kde jsem vlastně skončila. jsem trochu výše proti proudu řeky, než jsem zamýšlela, ale mekong má v této části na čtyři tisíce ostrovů. spíše než řeku tak připomíná moře.
kola pod vodopÁdem
využívám úzké motorové loďky, původně plavidla na přepravu místních, které v současnosti funguje i jako výletní loďka pro turisty. přesunuji se přibližně o patnáct kilometrů jižněji na dolní tok, kde se jinak líně tekoucí mekong najednou mění v dravý tok a jedna z jeho větví padá s mohutným hřmotem z výšky dvaceti metrů. vodopád li phi demonstruje svoji sílu. ještě před hranou se řeka líně valí, aby s ohlušujícím rámusem spadla do údolí. voda se tříští o útesy a z andělsky působící řeky se rázem stala dračice. v této krajině je to jev naprosto překvapující, pár set metrů pod vodopádem se totiž řeka opět zklidní. vodopády ale zdobí i další ramena mekongu, pod nimiž pak rybáři balancují na kluzkých kládách a zavěšují sítě, protože zde je šance na úlovek největší. voda se divoce mele a vytváří smrtící víry, přesto místní lidé každodenně podnikají akrobatické kousky nad nebezpečnými peřejemi. rybaření je tu hlavním zdrojem obživy, a tak se na nebezpečí nedbá.
jednou z atrakcí ostrova don khong je stará zrezivělá lokomotiva a asi dvacet metrů kolejí. jde o skutečnou raritu, vlaky ani tratě totiž v laosu téměř nenajdete. pouze zde se francouzští kolonisté pokoušeli o výstavbu železnice, ačkoliv ostrov don khong měří po obvodu asi patnáct kilometrů. trať tu sloužila jen k přepravě nákladu z jižní části ostrova, protože vodní dopravu znemožňují vodopády. z našeho pohledu jsou ale mnohem zajímavější masy padající vody než kus zrezivělého železa. to, že je o vodopády zájem, pochopili i místní podnikatelé, kteří v jejich blízkosti postavili provizorní stánky z bambusu. hlavním obchodním artiklem jsou kokosové ořechy a nápoje, včetně všudypřítomné kokakoly. pod vodopádem se žlutí hezká pláž, ale právě zde se tvoří ty nejnebezpečnější víry, takže koupání vynechám. nechci si připadat jako v pračce a ukončit svůj život ve vodách mekongu.
!ko1106_laos_img_5701
za delfÍny do kambodŽe
místní cestovka nabízí i plavbu po mekongu, což je rozhodně nejlepší způsob, jak se s řekou a životem na ní seznámit. pádlujeme k nejjižnější části laosu, kde řeku protíná státní hranice s kambodžou. největším lákadlem jsou zde sladkovodní delfíni iravadští, kterých je tu mnohem více než na samotné řece iravadi v myanmě. tito tmavomodří sladkovodní savci dosahují délky přes dva a půl metru a jsou přizpůsobeni životu i ve slaných vodách. v kambodži se vyskytovali v oblasti mekongu a jezera tonle sap, ale v době řádění rudých khmerů byli téměř vyhubeni. podle víry laosanů a khmerů jsou delfíni reinkarnací lidí a traduje se mnoho příhod o tom, jak delfíni zachránili život rybářům, kteří spadli do řeky a stali by se obětí krokodýlů. Žádný laosan či khmer (pokud neumírá hlady) by proto neulovil delfína pro potravu či zálibu.
z nějakého důvodu se delfínům více zamlouvají kambodžské vody mekongu než laoské, a tak na pozorování musíme přepádlovat na kambodžský břeh. obejde se to bez víz, oficiální hraniční přechod tu není, jen dohoda mezi laosany a kambodžany. laosané sem dopraví platící turisty a kambodžané jim nabídnou občerstvení v několika stáncích. spokojenost je na obou stranách.
o tom, že vše není jen turistické lákadlo, nás po chvíli přesvědčí samotní delfíni skotačící mezi kajakáři. míjíme zatopené stromy, ačkoliv je již po monzunovém období. vody je stále hodně a řeka ještě neklesla na své zimní minimum. na březích je hustý porost, ale v blízkosti vesnic se rozkládají velké plochy rýžových políček. rýži se zde daří a řadí se mezi ty nejkvalitnější, a tak je její pěstování kromě rybaření hlavním způsobem obživy. rýže je zastoupena v každém laoském jídlu. vařená či velmi populární mazlavá, která se připravuje několik hodin, je chloubou celého laosu.
laosané i další etnika, žijící na území tohoto stále ještě socialistického státu, jsou velmi přátelští a čestní. nepronikla sem ještě obchodní dravost ze sousedního vietnamu, nabídka služeb probíhá spíše nesměle. domluva je rychlá, vše platí a nedočkáte se žádných dalších překvapivých důvodů, proč cenu zvýšit, jak je to jinde v asii běžné. je to i zásluhou buddhismu. vyznavači buddhova učení razí myšlenku zlaté střední cesty, agresivní způsob obchodování tady nemá místo. v laosu je sice mnohem méně klášterů než například v thajsku, ale víra a dodržování zásad buddhistického mravního kodexu jsou tu samozřejmostí. buddhismus se na mnoha místech prolíná s animistickým náboženstvím horských kmenů. lidé mají u svých obydlí malé domečky zasvěcené dobrým duchům. ti nesmějí strádat, a tak je potřeba do domečků doplňovat každý den vodu a jídlo, ale i květinové obětiny.
skÚtr nade vŠe
kromě laosanů žije v zemi řada dalších etnik. nejpočetnější z nich jsou katu a alak, jejichž hlavním rituálem je každoroční obětování býka, které probíhá zpravidla při březnovém úplňku. v osudný den se sejde celá vesnice a vybraný muž v dřevěné masce chvíli tančí kolem zvířete, aby ho pak oštěpem usmrtil. maso se rozdělí mezi všechny vesničany, některé části býka se pak vloží do košů na tyčích před domy jako obětina duchům. vesnice si tak „předplatí“ jejich ochranu na celý rok.
návštěva horských vsí a jejich obyvatel je nezapomenutelným zážitkem. jsou přístupné pouze úzkými stezkami, nejrozšířenějším dopravním prostředkem jsou zde proto motorky. malé skútry plní funkci terénních motorek a skvěle je ovládají už malí kluci. Řídí každý, kdo dosáhne na pedál. a v obtížném terénu jezdí i mladí chlapci s bravurou krosových závodníků. ve vesnicích jsou jen malé obchůdky se základními potravinami, a tak jsou to opět skútry, kdo plní funkci hlavního zásobování. na pěšinách mezi vesnicemi potkáváte bzučící motocykly ověšené zbožím od řídítek po výfuk. k večeru se pak mimoměstský laos rozsvěcuje ohníčky. pokrmy se připravují před domky na ohništích, přičemž příprava večeře není osamělou záležitostí hospodyně, ale naopak je skvělou příležitostí k poklábosení se sousedy. nějaké zasvěcené hovory o politice tady ale nečekejte. lidé si povídají o naprosto všedních strastech i radostech. mnohem více tu lidé ožívají při sportovních zápasech. loňské asijské hry v hlavním městě byly pro laosany svátkem a zápasy fotbalového nároďáku prožívala celá země. každá televize byla puštěna nahlas, program byl všude stejný. Žádná telenovela nemohla konkurovat sportu. mimochodem, televizí je v laosu přes milion. na šest milionů obyvatel docela slušný výsledek.
laosané si prožili hrůzy indočínské války, kdy se na ně, ač neměli s válkou nic společného, snášely americké bomby. ho Či minova stezka, která zajišťovala přísun zbraní severnímu vietnamu, totiž procházela přes území laosu, což bylo trnem v oku spojených států. ale laosané v souladu s buddhistickým učením nezanevřeli na svět, nezakořenila v nich nenávist vůči těm, kdo vzal život jejich blízkým. a tak pokud se praví, že zemí úsměvů je thajsko, je laos nejenom zemí úsměvů, ale i otevřených srdcí.
ostrovy lávy, ohně a zvířat, která jinde na světě nenajdete - takové jsou galapágy. pro zoology představují přirozenou laboratoř, v níž mohou pozorovat, jak se nejspíš vyvíjely živočišné druhy. a všechno v přímém přenosu.
zekvádorského guayaquilu na galapážský ostrov baltra jsou to necelé dvě hodiny letu. přistání trochu zvedá hladinu adrenalinu v krvi, letadlo se neuvěřitelně rychle blíží k vodní hladině a až zvuk kol dává jasně najevo, že jsme se dotkli pevniny. brzdná dráha končí na druhém břehu ostrova. povedlo se.
vysušený ostrov baltra není ničím zajímavý a slouží jen jako odbavovací a přestupní stanice. zde v úmorném vedru poledního slunce vyřizujeme všechny vstupní formality a poplatky za vstup na ostrovy. my, kteří jsme přilétli z vysoko položeného quita, kde bylo o 30 stupňů chladněji, odkládáme svršky a hledáme, čím bychom naopak ochránili své hlavy. Člověk si teprve zde uvědomí, jak nedostatkové jsou na rovníku stíny.
!ko1104_galapagy_leguan
souostroví galapágy je od roku 1978 zapsané na seznamy unesco a veškerý turistický ruch reguluje správa zdejšího národního parku. ročně sem může přijet nejvýše 60 tisíc lidí, přičemž každá skupina má předem schválený program a je jí přidělen průvodce. ten jednak zná zdejší prostředí, ale hlavně dohlíží na dodržování přísných ekologických pravidel. po ostrovech se můžete pohybovat pouze po vyznačených cestách, aby nedocházelo k jakémukoliv rušení zdejší fauny. když nás průvodce fabián s těmito omezeními seznamoval, byli jsme jakožto zapálení fotografové divočiny samozřejmě dost zklamáni. vždyť jsme zvyklí ve svém úkrytu v klidu vyčkávat na ten nejvhodnější okamžik k zachycení plaché zvěře. a on na nás s nějakými chodníčky. jak se však záhy ukázalo, fotografování divočiny na galapágách má úplně jiná pravidla než jinde ve světě. homo sapiens zde není pro ostatní zvířata predátorem a ona to tak vnímají. pro fotografa s dlouhým sklem je větší problém dostat se od zvířete na takovou vzdálenost, aby se do hledáčku vešlo celé. důležité je sledovat kam šlápnout, aby zvířata, která jsou všude kolem vás, nepocítila na vlastním těle, že člověk je přeci jen pánem tvorstva.
pod svÍcnem je tma
z ostrova baltra vedou, kromě té vzdušné, kterou máme právě za sebou, pouze dvě možnosti přepravy. cestování dle připraveného plánu na přistavených lodích, nebo převoz „trajekty“ na ostrov santa cruz a následně autobusy do 40 km vzdáleného centra puerto ayora. tady se můžete individuálně ubytovat a hledat příležitosti k dalším výletům na vzdálenější ostrovy.
současný stav ostrova santa cruz a hlavně městečka puerto ayora je ale v přímém rozporu s tím, co se deklaruje v různých příručkách a co se vyžaduje od návštěvníků. mám pocit, že rčení o svícnu, pod kterým je největší tma, zde má své opodstatnění. spousta různých vraků, nepořádku a odpadků nás překvapila víc než přítomnost pelikánů a leguánů v samotném městě. osobně se domnívám, že turisté se zde chovají mnohem ohleduplněji než obyvatelé ostrova. puerto ayora tak určitě nedělá velkou čest endemickému vývoji galapág, ale spíš připomíná turisticky hojně navštěvovaná středozemní letoviska.   
budiž ke cti tomuto městu, že se zde nachází výzkumná stanice charlese darwina, která se mimo jiné stará i o záchranu druhů želv sloních, kterým hrozí vyhynutí. dokonce je zde opatrován i poslední žijící samec jednoho poddruhu, který již čtyřicet let čeká na tu pravou partnerku. jmenuje se georg a jak nám bylo řečeno, tak má ještě dostatek času, protože želví věk dvojnásobně převyšuje věk člověka. nechtěl bych však poměry ve městě zevšeobecnit na celý ostrov. turistických zajímavostí je tady dostatek. lze tu například navštívit dva kilometry dlouhý a až deset metrů vysoký lávový tunel. zajímavé jsou i zelené krátery sopek s bujnou vegetací. v místních rezervacích žijí až dva tisíce želv sloních.
!ko1104_galapagy_zelva
zÁzrak zrozenÍ
my jsme ale neletěli tisíce kilometrů, abychom si užívali bujarého života ve městě, ale hlavně kvůli fotografování. a proto rychle na moře. jsme ti šťastní, kteří jsou ubytováni na lodi, a tak můžeme za skutečnou krásou galapág vyrazit ihned. volíme celonoční plavbu neklidným tichým oceánem na 150 kilometrů vzdálený ostrov genovesa. s labilními žaludky, ale plni očekávání se scházíme na horní palubě ještě před svítáním. samozřejmě vybaveni technikou pro fotografování východu slunce. zkoušíme přijít na to, jak nejlépe fotit z houpající se lodě. už nejsme doprovázeni pouze hejny lovících fregatek, ale svými ploutvemi na sebe upozorňují i žraloci, nenápadně proplouvající kolem našeho plavidla. ostrov genovesa turisté kvůli jeho vzdálenosti opomíjejí, ale milovníci ptáků si zde přijdou na své. na ostrově žije většina terejů červenonohých, terejové maskoví, rackové vlaštovčí a lávoví, fregatky, faetóni, buřňáci a buřníci. tento ptačí ráj se stává rájem i pro fotografy divočiny. přejme si jen, aby to tak zůstalo zachováno.
další nádherný svět se nám otevřel při odpoledním slunci, když jsme se ponořili pod vodní hladinu. svět plný korálů, korálových ryb, lachtanů, ale i nebezpečných žraloků a rejnoků. přesvědčili jsme se, jaké krásné barvy vybrala příroda pro své podmořské obyvatele. unaveni, ale plni dojmů uleháme večer do svých kajut, abychom se vydali na kratší a podstatně klidnější noční plavbu k ostrovu san salvador, známému také pod názvem santiago nebo james.
za ranního úsvitu přistáváme v kotvišti puerto egas. již při pohledu na ostrov se nám zdá, že jsme se přesunuli v čase do jiné vývojové epochy. neskutečné tvary černé provazové lávy dodávají krajině ostrova měsíční vzhled. příbojové vlny tryskají z tunelů v černé lávě až desítky metrů od břehu. v této scenerii se líně pohybuje velké množství temných leguánů mořských a svým prskáním slané vody nám připomínají, že jsme se dostali do prehistorického světa. barevnost tohoto ostrova zachraňují jen červenožlutě vybarvení krabi galapážští a krásně zbarvení ústřičníci. volavky lávové poctivě dodržují místní odstín, a tak je lze spíše nalézt podle barevného kraba, který skončil v jejich zobáku. byli jsme také svědky narození malého lachtáněte. od prvních vteřin jeho života, až po napití mateřského mléka. jak nám náš průvodce fabián vysvětlil, nesmí se mláděte v tomto okamžiku nikdo dotknout, protože by se narušil jeho pach a matka by ho odmítla.
leguÁni neuteČou
krátkým přesunem jsme se dostali k ostrovu bartolomé. je to asi nejznámější a nejfotogeničtější galapážský ostrov. hlavně pro svou nádhernou zátoku, ze které vyčnívá dominantní skalnatá jehla pinnacle rock, která se objevuje na většině upoutávek cestovních kanceláří. na pobřeží tohoto ostrova, jako na jediném místě souostroví, žijí tučňáci galapážští. nejvyšší bod bartolomé ve výšce 114 m n. m. poskytuje pohled na měsíční krajinu tvořenou černými skalami a oranžovou lávou. ta v odpoledním slunci žhne, jako by ještě nestačila vychladnout. kromě nás jsou tu živé snad jen oranžové kaktusy, které bojují o přežití na rozpáleném lávovém prachu. uděláme pár vrcholových snímků na památku a už se těšíme na chladnou vodu v zátoce. Život na tomto ostrově není bohatý, ale zato je zde názorně vidět, jak náročná a dlouhodobá je přeměna galapážských ostrovů ze sopečné krajiny v zelený ráj.
při zpáteční cestě na ostrov santa cruz ještě zakotvíme u ostrova seymour s nadějí, že uvidíme suchozemské leguány galapážské. po chvíli focení terejů modronohých objevujeme na několika místech vyhřívající se plazy. jak už jsme si na galapágách zvykli, není kam spěchat. nic vám neuteče a lze se v klidu soustředit na ten správný úhel záběru. na nejvhodnější stín a světlo, na vhodné pozadí, a dokonce i na to, aby nechyběl ten správný reflex v oku. leguáni si žijí svůj galapážský život a vůbec je nezajímají nějací fotografové z České republiky. jsme nadšeni.
své cestování po galapágách končíme opět v puerto ayora. tentokrát ale vydatná večeře a ekvádorské pivo na pevné půdě pod nohama přijde vhod. na zpáteční cestě je pak dostatek času na to, aby se člověk vzpamatoval z úžasných zážitků, které galapágy nabízejí. skutečným milovníkům nedotčené přírody bych ale doporučil, aby volili cestu po vzdálenějších galapážských ostrovech, kam ještě nedosáhl tak čilý turistický ruch.