vymítač Ďábla
veroničiny ruce splašeně vystřelily před sebe. prsty se křečovitě zahákly do prázdna, jako by zachytily čísi neviditelný krk. její tělo se v mžiku napjalo. „ve jménu ježíše krista-la-šúty-rrrydyby-ga,“ překotně zamumlal pastor a rychle jí přiložil svou dlaň nad temeno hlavy.
přikazuju ti, démone-šúty-rydyby-ga: odejdi!“ zhluboka se nadechl, přiblížil se k bledé veroničině tváři, jako by ji chtěl políbit. místo toho však prudce plivl: „prrryč!“ veronica se naráz zkroutila, jako by do ní kdosi kopl. svezla se ze židle na dlažbu templu. přes její stále zavřené oči se převalila vlna černých, divoce rozcuchaných vlasů. pastor luís oněměl. ticho. bez dechu zírám na ležící ženu a chlapíka zkamenělého nad ní. ten okamžik, ten podivný templ v iztapalapa na předměstí mexico city a nás všechny tři zřejmě někdo vytrhl na zlomek vteřiny z proudu času. náhle se tichem rozeznělo mručení. veronica sebou škubla a začala se nekontrolovaně třást, zapojená do jakéhosi neviditelného elektrického obvodu. její hluboké hrdelní mručení nabralo na síle, ale luís ho pohotově zachytil. „nemoc-odchází-šúty-rydyby-ba-ba. nenávist-odchází-šúty-rydyby-ba-ba,“ drnčí pastorova mantra nad zkřivenou tváří zhroucené ženy. zjevně bez účinku. bezvládné tělo se náhle opět vzpružilo. veronica rozmáchla doširoka ruce. z popraskaných rtů se jí vydral smrtelný řev zraněného zvířete. děsivý skřek se do mě surově zabodl, jako by mě trefil oštěp. vyděšeně jsem couvl. luísovo marné drmolení spláchla obří síla, která z veroniky vytryskla. přimražen k podlaze, nedokázal jsem se ani pohnout. bezděky jsem se chytil opěradla židle a odvrátil zrak. příval té neznámé obrovské síly, která se skrze nebohou ženu projevila, rozmetal moje představy o exorcismu napadrť.
bojovnÍk boŽÍ
„posaď se.“ vysoký zavalitý muž ukázal na židli, aniž se na mě podíval. několik dní před vymítacím rituálem jsem – na výslovnou žádost pastora huga alvareze, kněze křesťanské církve božího spasitele (iglesia el divino salvador) a jednoho z nejznámějších mexických exorcistů – navštívil jeho templ. pastor přisunul svoji židli přímo proti mně. ztěžka, unaveně dosedl. naše kolena se skoro dotýkala. vyhrnuté rukávy bílé košile zvýrazňovaly jeho svalnatá předloktí. nad zavřenýma očima mu trčely stříbřité kartáče mohutného nestříhaného obočí. „démoni…,“ zvolna přerušil ticho, „ať už si myslíš, že existují nebo ne, vstupují a opouštějí těla obětí, jak se jim zamane.“ vzdychl a odmlčel se. jeho hluboký hlas a pomalá, důrazně dávkovaná dikce okamžitě opanovaly prostor. „démony přitahuje především nenávist. oni se jí živí, dává jim energii, je to jejich potrava. také různé druhy čarování (brujería), vúdú, satanismus a modlářství jsou pro ně živnou půdou.“ hněvivě se mu zkrabatilo čelo. „a zneužívání,“ sykl. pastor alvarez viditelně ví o svém charismatu. pevně režíruje svůj projev a s přesvědčivou naléhavostí maluje realitu, o které mnozí – často včetně mě – pochybují. „vidím démony. zkus si to představit jako barevné skrumáže a proudy energie. poznám lidi na ulici, kteří v sobě nosí démony.“ zavřel oči. ztišeným hlasem znovu vzdychl: „já jsem si to nevybral. bylo mi to dáno. už 31 let bojuji s démony.“ exorcismus – řecky „vyhánění“ – je pradávná duchovní technika. vychází z předpokladu, že člověka může napadnout jiná duchovní bytost, řekněme pro zjednodušení „duch“, usídlit se dočasně v něm a tím mu škodit. exorcismus je pak souhrn úkonů, jak takového ducha vyhnat. o této praxi nalezneme zmínky napříč všemi známými kulturami. od přírodních národů z amazonie, afriky či aboriginců, přes egypťany, Řeky, inky, maye, Židy, až k buddhistům, muslimům a křesťanům. pravda, k uvažování o exorcismu je třeba připustit, že existuje i jiná skutečnost než ta, do které se každé ráno budíme. a to může pro člověka z 21. století, s pevnou vírou ve vědecký pokrok, často představovat nepřekonatelnou překážku.
zÁkulisÍ dÉmonŮ
vyčerpaná žena klesla na židli. Řev ustal. křeč v těle splaskla a povolila. veronica propukla v bolestný, hlasitý pláč. její slzy, rozpíjející se v černém make¬upu ztrápených očí, sklouzávaly po lících a padaly na luísovy ruce. „od malička jsem vídávala věci,“ hlesla veronica. minulo několik hodin od rituálu a ona souhlasila s rozhovorem. „jsem z prosté rodiny, spávali jsme všichni v jedné posteli… v noci… já jsem vídávala v noci… takové oči.“ zarazila se. chvíli hlasitě oddechovala a pak ustrašeně pípla: „mívala jsem sny o ďáblovi.“ „moje maminka…,“ přerývaně pokračovala, „…narodila jsem se slabá, malá… maminka později onemocněla, kvůli tomu těžkému porodu…,“ veronica sklopila oči: „můj strýc mě znásilňoval, když jsem byla malá… probíhal ve mně boj. já tomu nerozuměla, nikdo mi to nevysvětlil… proboha!… měla jsem jen hrozný… hrozný strach.“ zmlkla, jako by ten strach znovu pocítila. „když jsem byla starší, můj otec a bratr mě vzali k psychiatrovi. uviděla jsem tam dva démony, za nimi stáli, jak do nich vnikli… vypadá to jako rentgenový snímek… jeden byl tmavší, druhý… oni mají různý barvy, víte? … my jsme takový domy…“ zrychlila. chtěla mi to všechno říct naráz. „…domy s pokoji a oni do nich vnikají, i. oni – rozumíš!?“
proces vymÍtÁnÍ
technika křesťanského exorcismu, kterou praktikuje pastor alvarez, jeho žák luís a další vymítači, je založena na příkazech a symbolech. „mluvíme na démona zvláštní tajnou řečí, které rozumíme jen my a ony – zlé síly. ony zase na nás skrze posedlého mluví svou cizí řečí. je to vlastně souboj slov, souboj vůle a přesvědčení,“ popisuje exorcista svoji techniku. na rovinu řečeno, zprvu mi to přišlo jako béčková zkomolenina latiny a španělštiny, obalená do zvuku hebrejštiny. silně přesvědčivý zážitek během rituálu s veronicou mě však znejistěl. kdo je tady vlastně mimoň? ten podivný chlápek v kamuflážovém triku, co mumlá a vypadá jako šarlatán? nebo já, poněvadž když zazní nějaká hatmatilka, tak už předem pochybuji? „démon například reaguje na slova modlitby, na jméno ježíše, boha, jsou to pro něj velmi nepříjemný podněty,“ vysvětluje hugo alvarez, „proto se oběť tak často kroutí, sténá nebo slintá.“ „měl jsem třeba případ – ženu – a té během vymítání tekla krev z očí a z uší.“ obvyklou odpovědí moderní medicíny a psychiatrie na fenomén tzv. „posedlosti (duchem)“ bývá označení tohoto jevu za duševní poruchu. ostatně i sami exorcisté přiznávají, že mnoho případů posedlosti má kořeny jinde, než ve skutečném vniknutí cizí entity (ducha) do lidského těla či mysli. budeme-li se však ptát na příčinu, zdroj a pochopení těchto jevů, což je logickým krokem, chceme-li se jich zbavit – a můžete jim přitom klidně říkat schizofrenie nebo posedlost, podle toho, komu věříte víc – nedá vám doktor o nic lepší odpověď než kněz. u naprosté většiny duševních poruch totiž medicína pouze „předpokládá“, co je jejich příčinou. takže psychiatr nejistotu vyřeší plnou hrstí antipsychotik, která vás sice „posedlosti“ (vidin, halucinací nebo nezvladatelných stavů) zbaví, ale zato vyfasujete úplné emoční umrtvení, tělesnou závislost na užívaném preparátu, epilepsii nebo parkinsona – to když budete „sypat“ dost dlouho. na druhou stranu – můžete být ještě rádi. ještě před padesáti lety by vám jeho kolega ve jménu moderní vědy vrazil železnou jehlu do čela, udělal lobotomii a šmik! – posedlost by byla pryč. sice by z vás udělal zombie, ale podle medicíny byste byli „zdraví“.
rozmanitost rituÁlŮ
„můžu se zeptat – co vás sem přivedlo, slečno?“ carina, křehká, sotva dvacetiletá tmavovláska, stydlivě ukázala na tři mladíky sedící v rohu templu. carinin vymítací rituál proběhl překvapivě potichu, dívka nekřičela ani nebojovala, pouze se dlouze, úpěnlivě modlila. když jsem požádal o rozhovor, zdvořile odmítla. „no… jak bych ti to…,“ carinin přítel se podíval na druhého mladíka, údajně dívčina bratra, „ona… asi teda, já nevím, je… prokletá.“ nevěřícně jsem zopakoval jeho poslední slovo. „no, její bába praktikovala spiritismus a ňáký čarovaní,“ týpek se neochotně rozmluvil, „to pak přeskočí na ni, rozumíš, to de přes generace, vona to má vod svý babičky, nese na sobě kletbu.“ „a co ona – jak to vidí carina? je tady vůbec dobrovolně?“ „jo, jasný,“ horlivě přitaká, „hele, vona si není jistá, jo, ale řiká, že vídává divný věci.“ pastor alvarez dokončil další seanci. po zhruba dvaceti minutách modliteb a bolestného vytí mu další mladá žena s pláčem podala malou sošku. po chvíli zkoumání pastor prudce mrštil panenkou o podlahu templu. „prrryč, démone!“ porcelánové tělíčko se rozprsklo na podlaze. exorcista se shýbl a zvedl ulomenou hlavičku. „falešná modla. byl v ní.“ „jak jste to věděl, že démon byl v té sošce?“ vyptávám se zvědavě exorcisty. „mám dar, prostě to vidím.“ dobře. tak tedy jinak: „a jak se pozná, že má někdo dar?“ pastor alvarez předal ženu luísovi, opřel se o pódium a opět přivřel oči. „já jsem ani nebyl moc křesťan, všelijak jsem to flákal. ani do kostela jsem nechodil. jednou se stalo, že mě požádal známý kněz, abych mu pomohl. ani mi neřekl, že se jedná o exorcismus. měl jsem mu jen pomoci. byl to obzvlášť těžký případ, mladý člověk, byli jsme u něho doma. já stál opodál a držel bibli, kněz odříkával modlitbu. když tu démon zaútočil na kněze, ten spadl a ochrnutý nemohl nic dělat, tak na mě křikl: Čti! Čti modlitbu! já ale bibli ze samého strachu držel obráceně. najednou jsem ale ucítil silný proud jakési energie, tepla na temeni hlavy a můj strach úplně zmizel. bez bible, svými slovy jsem křikl: pryč, démone! odejdi! a démon – k mému překvapení – skoro okamžitě opustil tělo oběti. tak jsem pochopil, že mám ten dar.“
vysvobozenÍ
na rozdíl od římsko-katolických exorcistů, pastor hugo alvarez bere všechny případy a nedělá rozdíly. katolická církev je totiž s vymítáním řekněme – opatrná. přeci jen – řešení posedlostí je tanec na tenkém ledě – nikdo, a katolická církev už vůbec ne, se nechce ušpinit tím, když exorcismus skončí špatně. nakonec pak lidé, kterým nepomohla ani jejich rodina, ani moderní věda aplikovaná psychiatry, kteří nenašli spásu ani u katolické církve, zkrátka beznadějné případy, stojící většinou jednou nohou v blázinci nebo v nějakém ústavu, končí v templu u pastora alvareze, kde zoufale hledají vysvobození ze svého, pro nás těžko pochopitelného, ale bolestně skutečného utrpení.
každý máme místo svého srdce. spoluzakladatel magazínu koktejl a známý spisovatel josef formánek ho nalezl na západě moravy. magická přitažlivost ale asi nebyla čirou náhodou...
krásných míst mám v sobě schovaných na horší časy několik. ostrov siberut s jeho deštným tropickým pralesem, šamanskými rituály a křikem opic při východu slunce, miluju oázu chebiku, která na mě působila jako přelud, uhranula mně narudlá poušť kalahari ve chvíli, kdy tam noc požírá den a staví klenbu z hvězd, úžasné je příkré úbočí bývalé sopky, na jejímž dně se třpytí jezero maninjau jak tekuté stříbro a vy máte z té výšky pocit, že nad ním plachtíte, stejně jako orel letící pod vámi.
u nás mi učarovala třebíč. její název může pocházet i ze slova třeby, kterým byla kdysi označována pohanská obětiště, což by snad zčásti vysvětlovalo, že se tam vyskytuji víc, než je zdrávo. kde jinde dostanete v mých letech na ústa, potkáte nové přátele, z nichž někteří jsou šílení, instalují vám tam za života pamětní desku, navštívíte o půlnoci mikve, dostanete darem v hospodě obrazy, zamknou vás omylem večer na hřbitově? kde v hospodě potkáte Čecha mluvícího plynule hindsky nebo básníka v barokním oblečení a na lyžích, přesunujícího se stůl od stolu, recitujícího opilým hostům své verše? kde jinde vám nabídnou hulení modelu s krásným názvem: vesmírné papuče?
druhý den spěchám na moravu. pár hodin vlakem.   
opisuji okolo onoho města divné kruhy.  
musím na něj pořád myslet.  
třebíč, léta páně dva tisíce deset.  
jdu do hospody, kde dostanu na držku.  
jeden blb mi povídá – ty si myslíš, že jsi spisovatel? jsi mamrd.  
jestli já jsem mamrd, tak ty óbrmamrd – křiknu.  
potom ten chlapík se dvěma kámoši držku mou do ateliéru výtvarného vynosí.  
ticho. probudím se.  
dívám se do zrcadla. hezky mě vymalovali. pěkná to byla rvačka.  
jářku, měl bych si tak vybarvit oči každé ráno.  
nechce se mi, ale přiznávám – rána opilcova jsou těžká jak vykládka vlaku.  
rekapituluji škody. brýle mají naprasklé jedno sklíčko, cestovní taška roztrhaná. ztratil jsem zlatý řetízek od strejdy, peněženka zmizela.  
v kapse mám jen čtyři dvoustovky a pár drobných. je neděle, a tak si kupuji v nejbližším otevřeném supermarketu cigára, láhev vody, tatranku a žlutou igelitku, kam si přendám věci z tašky, která je na vyhození.  
jdu pátrat v ulici, v níž si inženýr maran postavil dům.  
snad ještě někdo žije, kdo ony podivné události pamatuje.  
zvoním u protějšího domu. pohne se záclona a nic. po chvíli starší pán pootevře a škvírou ve dveřích mi podává padesátku.  
musím se smát.  
ve skleněné výplni pootevřených dveří vidím vandráka s nalitým okem, zakrvácenou košilí a igelitkou.  
než zabouchne zpátky, zakřičím že hledám pamětníky a že v třebíči mi prostě jen rozbili držku. opatrně pootevře. dává mi tři tipy na lidi, co v té ulici tehdy žili.  
tohle mě taky baví. pátrat, aniž vím, co mě čeká.  
jak zjistím, jeden pán umřel, další možný svědek – vetchá stařenka se prý do té ulice nastěhovala, když bylo po všem.  
maran a jeho žena už nežili. ví toho zoufale málo. spíš takové zkazky. Že ten nápis na domě zničehonic zmizel a že v kočičině, v Židech, dělal za války maran u všech dveří křídou křížky. Že v tom zakletém domě po jejich smrti našel soudní úředník mumii jejich dcery.  
(Úryvek z knihy umřel jsem v sobotu.)
které okresní město má jedno z největších náměstí v republice, jen o pár čtverečních metrů menší než pražský václavák?
jen třeb, jak místní říkají. před válkou k nim patřili i němci, italové, slováci a Židi. po posledně jmenovaných zůstala starobylá židovská čtvrť s úzkými a křivolakými uličkami s klenutými průchody, synagogou i hřbitovem. je to jediná židovská památka mimo izraele na seznamu unesco. na něm je zapsána i majestátní bazilika svatého prokopa ze 13. století.
za ní můj excentrický přítel milan Šťastný pomáhal v současnosti zakládat za fond třebíč bylinkovou zahrádku benediktinů, kde uvidíte 220 druhů bylin z vysočiny, Číny či dálného východu. v paměti mi utkvělo, jak na mne milan pomrkával, když mi ukazoval bajkalskou obdobu ostropestřce, který je výborný na pročištění jater. dobře, občas lehce popiju, ale proti němu jsem amatér. navíc po kalném ránu vstane a jede na plný výkon, což v jeho padesáti letech nechápu. ale možná jen proto, že po třebíči létá s plným nákladem rumu, fantazie a ostropestřce, dokáže při své civilní práci pořádat ještě ve svém městě ulítlé performance v plenéru a sedmnáct let před sebou valit rockový festival zámostí. nebo jen tak mimochodem zorganizovat v zámeckém příkopu bludiště pro děti, které tam během jediného dne vyrostlo díky stovce dobrovolníků, jež tam vysázeli 1450 tisů.
zajeďte si do toho města, zajděte si na 75 metrů vysokou věž kostela svatého martina. za vidění stojí i kapucínský klášter, evangelický a pravoslavný kostel nebo malovaný dům na náměstí, patřící kdysi nejzámožnějšímu italskému občanovi calligardi, či o pár metrů dál Černý dům. brzo by měla být v třebíči zprůchodněna i ledárna valdštejnů, což je zajímavá, asi sto metrů dlouhá zpustlá podzemní prostora, která sloužila jako úschovna ledu z řeky jihlavky, potom jako střelnice lidových milicí a následně jako noclehárna bezdomovců.
co mě však na třebíči přitahuje nejvíce, jsou magické osudy, které se mi tam doslova připletly do života. díky nim jsem napsal už dvě knihy propletené s tímhle městem. dodnes mne mrazí z těch podivných náhod.
po jednom autorském čtení v třebíči z předchozí knihy mluviti pravdu jsem se rozhodl, že vypátrám dům, okolo kterého chodil jako malý chlapec-předobraz hlavního hrdiny bernarda marese.
byl na něm nápis, který prý určil celý jeho pozdější neuvěřitelný život. nejen tím, co ve válce i po ní zažil, ale že to vůbec přežil, a také tím, že ve chvíli, kdy jsme se potkali, nebyl senilní a měl chuť mi vyprávět. nepotřeboval jsem ten nápis najít kvůli románu. už byl dopsán.
byla to zvědavost, úcta ke skutečnému hrdinovi mé knihy?
jenže jsem ten dům nemohl najít a jen náhodou jsem se zastavil u jednoho baráku, abych si zapálil. už jsem to pátrání vzdal, ale když z domu vyšla paní, zkusil jsem to ještě a zeptal se, jestli neví o tom nápisu. Řekla mi, že byl kdysi právě na jejich domě. jak jsem zjistil později, jeho stavitelé v něm provozovali duchařské seance a tragicky zemřeli.
další nájemníci též umřeli za zvláštních okolností.
až třetí nájemníci ten nápis z vily odsekali a podivné události ustaly. teprve když jsem příběh zakletého domu sepsal ve své poslední knize umřel jsem v sobotu, došlo mi, že jsem tomu nápisu vlastně pomohl znovu žít. tady ten nápis je: z osudu rukou a vŮle boŽÍ.
na nádraží přijíždím, když tam už autobus s cedulkou praha stojí. chvíli se s taxikářem dohaduju o částce, ale ví, že spěchám, tak se jen pobaveně usmívá. vztekle mu mrsknu peníze na palubku a běžím vstříc rozjíždějícímu se autobusu, mávám. zastaví, řidič si klepe na hodinky a káravě říká: „příště se to nebude opakovat!“
to si piš, pomyslím si a sednu si za jednu paní. přesedne si o dvě sedačky dopředu.   
podívám se do odrazu ve skle. ajajaj, to se nám to vybarvilo. oba monokly dostaly krásně fialovou barvu.  
tohle město prostě miluju.  
(Úryvek z knihy umřel jsem v sobotu.)