moravský excalibur
je nečekaně pružný, překvapivě ostrý a v lesku jeho čepele i jílce je něco, před čím člověk podvědomě klopí zrak. je prostě nádherný. před třemi sty lety před krásou bohatě zdobeného meče žasli i moravští páni na zemském sněmu, kam byl slavnostně přinášen na podušce coby odznak moci moravského zemského hejtmana.
jeden z nejkrásnějších mečů na našem území je dnes součástí sbírek zámku v rychnově nad kněžnou. proč je však jeden z nejcennějších symbolů moravy na zámku v severovýchodních Čechách? pro vysvětlení musíme až do druhé půle 17. století. tehdy, v roce 1667, se úřadu moravského hejtmana ujal český hrabě františek karel libštejnský z kolowrat. a s ním je také onen vzácný ceremoniální meč spojený. „meč nejspíše nechal pro hraběte vyhotovit sám císař leopold i. jako vděk za jeho cenné služby v diplomacii,“ říká kastelánka rychnovského zámku zdeňka dokoupilová, „františek karel se totiž v roce 1657 velmi aktivně zapojil do jednání o volbě nového císaře, která probíhala ve frankfurtu nad mohanem téměř rok. císařem byl nakonec zvolen právě leopold.“ odměnou schopnému hraběti za diplomatické služby, které císaři poskytoval i v následujících letech, mohl být nejen úřad moravského zemského hejtmana, ale i zdobený zlacený meč z oceli a stříbra s postříbřenou pochvou. o tom, že byl meč spjat s hejtmanským úřadem, svědčí vyobrazení moravské orlice na hrušce meče (vrcholové části jílce). nechybí zde ale ani orlice císařská a tvůrce meče na svém díle několikrát zmínil i samotného hraběte libštejnského z kolowrat.
a ten meČ nechcete?
hrabě setrval v důležité hejtmanské funkci až do své smrti v roce 1700, tedy celých třiatřicet let. jeho předchůdci i následovníci přitom byli hejtmany v průměru šest let. krásný meč ale žádný z dalších správců moravy nezdědil. „meč se sice používal k ceremoniálním účelům a byl spjatý s výkonem funkce moravského hejtmana, ještě více ale vyjadřoval osobní vztah hraběte a císaře,“ vysvětluje zdeňka dokoupilová, proč meč zůstal v držení kolowratů na rychnovském zámku i po smrti hraběte františka karla. s tím souhlasí i hraběnka andrea kolowrat-krakowská: „jeho dědicové neměli důvod dávat z rukou meč, na němž bylo jméno karla františka a insignie jeho rodu.“
celých tři sta let pak slavný meč visel coby dekorace na stěně jednoho ze sálů rychnovského zámku. k jeho „znovuobjevení“ dopomohla náhoda teprve v roce 2009. „tehdy na rychnov přijeli kurátoři z brněnského památkového ústavu, aby si na výstavu zapůjčili obraz hraběte františka karla. já jsem se jich zeptala, jestli by nechtěli i ten meč, který je na obraze. začali ho studovat a vyšlo najevo, o jak vzácnou památku se vlastně jedná,“ přibližuje andrea kolowrat-krakowská okolnosti významného „nálezu“.
meč způsobil na výstavě ve valticích poprask. přišlo se na něj podívat přes devět tisíc lidí. začalo se hovořit o tom, že 2,7 kg těžký meč má pro moravu podobný význam jako svatováclavská koruna pro Čechy. „krom nesporné historické a umělecké hodnoty má meč i velkou symboliku,“ vysvětluje předseda moravské národní obce jaroslav krábek, „hejtmanský meč je, vedle zemských desek, nejvýznamnější hmatatelnou připomínkou po staletí trvající samosprávy moravy. tu reprezentoval suverénní zákonodárný sněm v čele s hejtmanem jako zástupcem panujícího markraběte v zemi. s trochou nadsázky lze tedy říci, že se jedná o součást moravského korunovačního pokladu.“
kuj Železo, dokud je ŽhavÉ
podobně jako české korunovační klenoty chrání gotické stěny korunní komory v chrámu sv. víta, tak i v případě hejtmanského meče se začalo uvažovat o tom, že by se z rychnova nad kněžnou přestěhoval do nějakých reprezentativních prostor na moravě. meč je však narozdíl od svatováclavské koruny v soukromých rukou a jeho majitelé se ho nehodlají vzdát za žádnou cenu: „prodej meče nepřipadá v úvahu, protože jde o vzácnou rodinnou památku. manžel (jan kolowrat-krakowský, pozn. aut.), jehož rodu meč patří, by dokázal žít celé roky o chlebu a vodě, ale na svůj majetek by nesáhl, protože jeho rodina čekala celá desetiletí, aby ho získala zpět,“ připomíná hraběnka andrea kolowrat-krakowská. všechny nabídky na odkup meče, které přišly ze strany moravských institucí, tedy rodina s díky odmítla, ačkoliv jeho cena by se počítala v řádu milionů korun.
ve chvíli, kdy bylo jasné, že moravští památkáři originál meče nezískají, se rozeběhla jednání o výrobě věrné kopie této významné památky a o jejím následném vystavení na hradě veveří v původní zemské pokladnici v břitové věži hradu. na výrobě by se měli podílet odborníci z technického muzea v brně spolu s předním moravským mečířem pavlem skryjou. ten také jako jediný na zajímavou nabídku kývl, ostatní oslovení mečíři považovali vytvoření kopie takto bohatě zdobeného meče za příliš náročné. a to i přesto, že jílec meče se nebude vyrábět původní technikou, tedy zdlouhavým a velmi náročným rytím do plného materiálu. zdobné části se naopak vylijí a rytecky dokončí.
praha mĚla pŘednost
aby se výroba toužebně očekávané kopie meče rozeběhla, je nutné zapůjčit jeho originál na několik dní do laboratoří brněnského technického muzea. k tomu však zatím nedošlo. „se zástupci rodiny kolowratů o zápůjčce úspěšně jednali představitelé hejtmanství jihomoravského kraje již na podzim loňského roku. zásadním zdržením pro přípravu výroby repliky bylo rozhodnutí hejtmanství upřednostnit zapůjčení meče na výstavu poklady moravy, konanou v národním muzeu v praze,“ říká jaroslav krábek, „moravská národní obec se snaží co nejvíce urychlit kroky hejtmanství, které je jediné schopné dosáhnout nového zapůjčení. postup hejtmanství je však limitován značnou zaneprázdněností pana hejtmana haška, který je garantem i hybatelem celé akce ze strany hejtmanství.“ mluvčí jihomoravského kraje jiří klement potvrzuje, že vše je v současné době pouze ve fázi záměru: „k žádné dohodě s vlastníky meče zatím nedošlo. zájem kraje na zhotovení jeho kopie byl předběžně vysloven v průběhu výstavy poklady moravy v národním muzeu, ale od té doby se, pokud vím, nic zásadního v této věci neudálo.“
není tedy jasné, kdy se moravané svého meče dočkají. prozatím se za ním vydávají do rychnova nad kněžnou, kde je součástí bohatých zámeckých sbírek, tuto sezonu představených ve zcela novém kabátě. kastelánka zdeňka dokoupilová totiž výrazně zasáhla do koncepce interiérů, s níž se přes třicet let nic nedělalo: „Šlo nám o to, aby zámecká expozice vyprávěla sál po sálu příběh zámku a rodu kolowratů. součástí tohoto příběhu je samozřejmě i ceremoniální meč, který zatím vystavujeme v dřevěné vitríně z 19. století, ale hledáme pro něj lepší umístění.“ už teď je ale jasné, že meč výrazně zvýšil atraktivitu celého zámku. dosud byly hlavním lákadlem obrazy karla Škréty či hanse von aachena, nyní lidé neváhají urazit stovky kilometrů, aby se pokochali pohledem na překrásný meč, který byl kdysi symbolem správy moravské země.
je největším ze všech ještěrů, přesto ho věda zná sotva sto let. během jediného století po svém objevu se však octl na seznamu ohrožených druhů živočichů. varan komodský. jeho mohutnost a bezmála půlmetrový jazyk šlehající z tlamy mu vynesly přiléhavou přezdívku „komodský drak“. rozmnožit takovou chovatelskou raritu je obrovský úspěch a ochranářská nutnost. odborníci z pražské zoo se na oslavu varaního zrození chystají už popáté. dostali se tak na absolutní světovou špičku v chovu třímetrových draků.
„naše samice aranka je skutečně zasloužilou matkou,“ potvrzuje chovatel petr velenský. „dala nám dohromady přes třicet mláďat a další snůška se vyvíjí v inkubátoru.“ najít a umístit do bezpečí umělé líhně drahocenná dračí vajíčka, z nichž každé váží téměř tolik jako deset slepičích, je pro chovatele stejně náročné jako pro samici jejich nakladení. „pokaždé, když aranka hloubila hnízdní noru, tak se prohrabala třícentimetrovou vrstvou betonu až do podloží celého pavilonu – a to byly jejím jediným nástrojem masivní drápy,“ líčí chovatel. „ve své expozici má samozřejmě k dispozici písčité kladiště a když si na sbíječku zahrála poprvé, vybudovali jsme druhé přesně v místě otvoru v podlaze. navzdory veškerému komfortu však při každé další snůšce dno ubikace probourala znovu.“
nĚŽnÁ matka aranka
ve varaních choutkách se člověk jen těžko vyzná, to nejlepší místo ke kladení si však aranka patrně vybírala podle teploty a vlhkosti v ubikaci. teplota snůšky téměř vždy mírně převyšovala třicet stupňů. „samice stejně jako v přírodě místo snůšky pečlivě zamaskuje, takže jsme první dávku vajíček objevili až po dvou stech dnech, sotva měsíc před vylíhnutím. potom jsme vybavili ubikaci kamerami, abychom měli tajnůstkářské draky neustále pod dohledem.“ a to se vyplatilo. ačkoli varani komodští kladou vajíčka převážně v noci, s nalezením snůšky už není žádný problém. „jednou jsem mohl celý proces sledovat na vlastní oči,“ vypráví petr velenský. „aranka nahrnovala kolem vajíček nejjemnější substrát a dokonce se zdálo, že vybírá hlínu té nejvhodnější vlhkosti. pak všechno opatrně pěchovala čenichem. byla to nádherná ukázka filigránské práce. když uvážíme, že k tomu používala drápy schopné rozlámat beton a čelisti dost silné na to, aby strhly buvola, je to skoro zázrak,“ usmívá se chovatel.
varanÍ samice si vystaČÍ samy
největší ještěři světa jsou doslova pochodujícím tajemstvím. už od jejich dramatického objevu je provázejí ne zcela vyřešené otázky. jak to, že žijí jen na několika ostrůvcích v indonésii? jak se tam dostali? a kdy? zdá se, že pocházejí z austrálie, kde vědci našli kosterní pozůstatky velmi příbuzných gigantických ještěrů. protože ve své domovině běžně překonávají mořské průlivy mezi sousedními ostrůvky, možná se sem dostali „mokrou cestou“ při poklesu hladiny moří během poslední doby ledové. před několika lety se však vynořila záhada mnohem senzačnější. v chesterské zoo v anglii nakladla samice varana komodského vajíčka, aniž se kdy setkala se samcem. o osm měsíců později se vylíhla zdravá mláďata. jak je to možné? odpověď připomíná biblický příběh o panně marii. varaní matky totiž samce k rozmnožování vůbec nepotřebují! občas kladou neoplozená vajíčka, která se normálně vyvíjejí. potomci jsou pak geneticky shodní s matkou. nesou totiž zdvojenou sadu jejích genů. v jednom se ale od svého jediného rodiče liší - všichni jsou samečkové. pohlaví varanů je totiž stejně jako u lidí určené pohlavními chromozomy, dvojice stejných však na rozdíl od nás znamená narození samčího potomka. postačí ale trocha incestu a vše se vrátí do zajetých kolejí. když se syn spáří s vlastní matkou, vzniknou mláďata obou pohlaví. jedna jediná samice se tak může stát zakladatelkou nové populace draků.
draČÍ jed namÍsto ohnĚ
rozeklaný jazyk komodských varanů kmitající ven ze zubaté tlamy patrně stojí za zkazkou o ostrovních dracích, kteří z tlamy chrlí oheň. ve skutečnosti jím obrovití varani „ochutnávají“ vzduch a molekuly pachů vyhodnocují zvláštním orgánem na patře tlamy. mohou tak ucítit zdechlinu na téměř deset kilometrů. ačkoli své nepřátele ugrilovat nedokážou, mají v tlamě překvapující arzenál zbraní. kromě šedesátky ostrých zubů, které mohou být dlouhé přes dva centimetry a neustále se obnovují, se varani při lovu spoléhají i na prostředky chemického a biologického boje. výzkumníci v jejich tlamě odhalili přes padesát nebezpečných typů bakterií, z nichž téměř desítka patří mezi ty vyloženě toxické. oběť po kousnutí varana tedy neumírá jen na oslabení ze zranění, ale také na infekci způsobenou mikroby z tlamy. zcela nedávno však vědci objevili další varaní zbraň – jed. jedové žlázy ve spodní čelisti, objevené díky vyšetření magnetickou rezonancí, vypouštějí do slin toxický koktejl bílkovin. najdeme v něm látky brzdící srážení krve a snižující krevní tlak. kořist tak kromě bakterií skolí i nezastavitelné krvácení a šok. komodský drak se díky jedovatým slinám může honosit ještě jedním rekordem – je největším jedovatým tvorem, který chodí po zemi.