cíle, které vám sabotují podnikání
prosinec. do podnikání vnáší namísto klidu stres za stresem. když konečně zvládnete vrchol sezóny, je třeba ještě napéct, uklidit a nakoupit nějaké dárky. a pak přijde další ne úplně snadný úkol – vyhodnotit letošní rok a nastavit si nové cíle na ten příští. jenže když se řekne cíl, už se vám dopředu dělá špatně. co s tím?
„konkrétní čísla mě nemotivují.“ „trh se pořád mění, takže nějaký cíl je stejně k ničemu.“ „stresu v podnikání je tak jako tak dost, ještě nějaké cíle!“ nebo: „je v pořádku neusilovat a nechat to na vyšší moci.“
Říkáte si právě něco podobného? uznávám, zní to jako výmluva a někdy to tak i je. jenže za většinou „výmluv“ se skrývají hlubší příčiny. když se nám do něčeho nechce, chyba může být i v samotném cíli.
cíl není užitečný
abyste se do něčeho pustili, musíte za tím vidět nějaký smysl. právě z tohohle důvodu mnoha podnikatelům nefungují cíle typu „mít průměrný obrat 60 000 kč měsíčně.“ za tou částkou si totiž neumějí nic konkrétního představit.
ujasněte si, o co skutečně stojíte. je to doplacená hypotéka? exotická dovolená? nové auto, nebo více času stráveného s vlastními dětmi?
pak teprve je čas počítat. sníte například o novém autě za 288 000 kč. abyste si ho za rok mohli koupit, potřebujete měsíčně vydělat o 24 000 kč navíc. to už zní jinak, nebo ne?
cíl je moc malý nebo moc velký
když si cíl nastavíte příliš nízko, nemotivuje. nepředstavuje výzvu a ničím vás nenutí vstát ráno z postele a pustit se do podnikání.
nerealisticky vysoko nastavený cíl pro změnu nemotivuje taky. podvědomě totiž víte, že se nadsazené mety nedá dosáhnout. a když už je boj předem prohraný, proč se snažit.
ideální je nastavit si cíl někde uprostřed. tak, aby se se stávajícími nástroji dal splnit, ale přitom byl dostatečně ambiciózní, aby vás jeho dosahování bavilo.
za cílem není vize
cíle si většinou určujeme na jeden rok nebo ještě kratší dobu. aby byly funkční, potřebují návaznost. Širší kontext. být součástí vaší vize, poslání, a dlouhodobých představ o práci a životě.
zavřete oči a v myšlenkách se přeneste o tři roky dopředu. jaké to je? podnikáte stále ještě v tom samém oboru? jak je váš byznys velký? jaký z něj máte pocit? jaké máte kolegy, dodavatele a zákazníky? jaké máte prostory a vybavení? a jaké si představujete obchodní výsledky?
vizi si představujte v barvách a detailech. uvědomte si, kam směřujete a jaké změny chcete dosáhnout. v dlouhodobé perspektivě budou vaše cíle najednou vypadat úplně jinak.
je-li vaší vizí pracovat méně hodin týdně, cíl zvýšit obrat asi nebude ten pravý. podobně jako budovat stabilní zákaznický kmen pro byznys, který už za tři roky vůbec nechcete dělat…
máte místo cíle strategii
Že to zní jako slovíčkaření? souhlasím. ale – základní smysl cíle spočívá v možnosti ho dosáhnout. cíl je bod. je-li dobře nastavený, dokážete přesně určit moment, kdy se vám podařilo proběhnout cílovou páskou.
a teď si vedle toho představte „oslovit nové zákazníky“. co to konkrétně znamená? kolik je jich potřeba oslovit? a jak se pozná, že už jsou dostatečně oslovení?
vydávat newsletter, otevírat nové pobočky ani pořádat tiskové konference nejsou cíle, ale pouhé cesty. k většímu počtu získaných e-mailových adres, vyššímu zisku nebo širšímu mediálnímu pokrytí. takže si nastavujte cíle tak… aby to skutečně byly cíle.
cíl není váš
přesně víte, co byste měli chtít nebo dělat. a čím víc to víte, tím víc se vám do toho nechce. zní vám to povědomě? velkou část cílů totiž přebíráme od jiných lidí.
nejčastěji jsou to obchodní nebo životní partneři. sdílíme s někým jeho sen a zapomínáme na sebe. další cíle nám vštípili rodiče. třeba dodělat vysokou školu nebo si zajistit určitý životní standard.
a další vznikají z našich představ o tom, co je správné, dobré nebo žádoucí. těmi představami nás ale zase zásobuje někdo jiný. média, reklamy, celebrity, sousedé, nebo zkrátka společnost.
ujasněte si, zda jsou cíle, které si stanovujete, skutečně vaše. jestli skutečně odrážejí to, po čem touží vaše duše. nebo jestli naopak nepodsouváte své cíle druhým. snahy naplnit cizí očekávání totiž vedou jen k další nespokojenosti, únavě a frustraci.
a jak to s cíli na příští rok máte vy?
foto: sera photography
do videomarketingu jsem se chystala pustit už dlouho. snažím se totiž doporučovat nástroje, které mám osobně vyzkoušené. a videomarketing byl jediná kapitola e-knihy marketing bez reklamy, kterou jsem znala pouze z teorie. takže jsem pořídila kameru a začala točit videoblog marketingové bludy. v květnu spatřil světlo světa můj první videokurz kouzelné podnikání. co mě na videomarketingu překvapilo? nejvíc tyhle čtyři věci.
1. hurá - čtení ani na internetu není out.
asi nejčastější argument, proč namísto psaní článků točit video, je, že lidé na internetu nečtou. moji zákazníci to ale mají zjevně jinak. tak jsem byla zvědavá, jak budou videa fungovat.
jelikož videa vkládám do článků, porovnala jsem návštěvnost v google analytics se statistikami doposud zveřejněných videí na youtube. a skutečně - jenom zhruba polovina lidí, kteří na webu otevřeli článek, si také pustila video.
možná se to časem změní, ale v tuhle chvíli zjevně oslovuji více příznivců psaného textu.
2. natočit kloudné video dá práci.
ne, opravdu nejsem taková blbka. nečekala jsem, že budu ležet na pláži, pak pustím kameru, chytře promluvím a půjdu si zase lehnout. od začátku jsem do toho šla s tím, že vytvořit kvalitní produkt zabere nějaký čas.
dopředu jsem ale neodhadla, kolik věcí bude potřeba zkoušet. testovat světla, záběr, kameru, mikrofon, čtecí zařízení. kolika slepými cestami se vydám, než najdu jednu použitelnou. Že prvních pět videí natočím a zase smažu, protože budou úplně k ničemu.
nebo že sestříhat 20minutové video zabere i šest hodin. zkrátit ten čas znamená skamarádit se se stříhacím programem. a to chce další hodiny práce…
3. mluvit na kameru je fakt jiné než mluvit s lidmi.
do videa jsem se pouštěla po skoro deseti letech lektorské praxe. hodiny, které jsem na různých kurzech a přednáškách odřečnila o marketingu, můžu počítat na tisícovky. mluvit na kameru je ale úplně jiná story.
protože místo na lidi mluvíte do zdi. Živá školení i webináře jsem zvyklá vést jako dialog. debatu s publikem. sérii otázek a odpovědí. zatímco účastníci školení reagují, kamera mlčí.
samozřejmě můžu položit otázku. ale vzápětí si na ni musím sama odpovědět. což vyžaduje úplně jiný způsob přemýšlení i přípravy podkladů. a taky další čas na učení.
4. publikum si všímá formy. a detailů.
zpětných vazeb k videím  jsem dostala řádově desítky. pár komentářů se objevilo přímo u videí, řada dalších přišla e-mailem, po telefonu nebo osobně.
upřímně mě ale překvapilo, jak malá část z nich se týkala toho, co ve videu říkám. spíš řešily, kam se dívám, jak se odráží světlo, co je v záběru za mnou, co mám na sobě a jak tlustá v tom vypadám (díky, mami :-) ).
naopak řada informací z videa doslova zapadla. nejvíce otázek, které jsem dostala ke kouzelnému podnikání, se týkalo praktických věcí, řečených pouze ve videu. kdy to začíná, jak to funguje, nebo kolik to stojí je zjevně lepší na web napsat. což jsem udělala a dotazy ustaly.
co mi z toho vyplývá?
předně že videomarketing je jen jedním z mnoha nástrojů. takže se vyplatí zvážit, kdy použít video a kdy je efektivnější článek, nebo třeba infografika.
video je každopádně pořádný výstup z komfortní zóny. i když první výsledky nejsou zrovna hvězdné, dává smysl zkoušet, testovat a učit se něco nového.
konečně - síla videa je zejména tam, kde je potřeba předávat vizuální návody a/nebo emoce. praktické informace je lepší svěřit psanému textu. jaké zkušenosti jste s natáčením videa udělali vy?