horké srdce
ostrovy lávy, ohně a zvířat, která jinde na světě nenajdete - takové jsou galapágy. pro zoology představují přirozenou laboratoř, v níž mohou pozorovat, jak se nejspíš vyvíjely živočišné druhy. a všechno v přímém přenosu.
zekvádorského guayaquilu na galapážský ostrov baltra jsou to necelé dvě hodiny letu. přistání trochu zvedá hladinu adrenalinu v krvi, letadlo se neuvěřitelně rychle blíží k vodní hladině a až zvuk kol dává jasně najevo, že jsme se dotkli pevniny. brzdná dráha končí na druhém břehu ostrova. povedlo se.
vysušený ostrov baltra není ničím zajímavý a slouží jen jako odbavovací a přestupní stanice. zde v úmorném vedru poledního slunce vyřizujeme všechny vstupní formality a poplatky za vstup na ostrovy. my, kteří jsme přilétli z vysoko položeného quita, kde bylo o 30 stupňů chladněji, odkládáme svršky a hledáme, čím bychom naopak ochránili své hlavy. Člověk si teprve zde uvědomí, jak nedostatkové jsou na rovníku stíny.
!ko1104_galapagy_leguan
souostroví galapágy je od roku 1978 zapsané na seznamy unesco a veškerý turistický ruch reguluje správa zdejšího národního parku. ročně sem může přijet nejvýše 60 tisíc lidí, přičemž každá skupina má předem schválený program a je jí přidělen průvodce. ten jednak zná zdejší prostředí, ale hlavně dohlíží na dodržování přísných ekologických pravidel. po ostrovech se můžete pohybovat pouze po vyznačených cestách, aby nedocházelo k jakémukoliv rušení zdejší fauny. když nás průvodce fabián s těmito omezeními seznamoval, byli jsme jakožto zapálení fotografové divočiny samozřejmě dost zklamáni. vždyť jsme zvyklí ve svém úkrytu v klidu vyčkávat na ten nejvhodnější okamžik k zachycení plaché zvěře. a on na nás s nějakými chodníčky. jak se však záhy ukázalo, fotografování divočiny na galapágách má úplně jiná pravidla než jinde ve světě. homo sapiens zde není pro ostatní zvířata predátorem a ona to tak vnímají. pro fotografa s dlouhým sklem je větší problém dostat se od zvířete na takovou vzdálenost, aby se do hledáčku vešlo celé. důležité je sledovat kam šlápnout, aby zvířata, která jsou všude kolem vás, nepocítila na vlastním těle, že člověk je přeci jen pánem tvorstva.
pod svÍcnem je tma
z ostrova baltra vedou, kromě té vzdušné, kterou máme právě za sebou, pouze dvě možnosti přepravy. cestování dle připraveného plánu na přistavených lodích, nebo převoz „trajekty“ na ostrov santa cruz a následně autobusy do 40 km vzdáleného centra puerto ayora. tady se můžete individuálně ubytovat a hledat příležitosti k dalším výletům na vzdálenější ostrovy.
současný stav ostrova santa cruz a hlavně městečka puerto ayora je ale v přímém rozporu s tím, co se deklaruje v různých příručkách a co se vyžaduje od návštěvníků. mám pocit, že rčení o svícnu, pod kterým je největší tma, zde má své opodstatnění. spousta různých vraků, nepořádku a odpadků nás překvapila víc než přítomnost pelikánů a leguánů v samotném městě. osobně se domnívám, že turisté se zde chovají mnohem ohleduplněji než obyvatelé ostrova. puerto ayora tak určitě nedělá velkou čest endemickému vývoji galapág, ale spíš připomíná turisticky hojně navštěvovaná středozemní letoviska.   
budiž ke cti tomuto městu, že se zde nachází výzkumná stanice charlese darwina, která se mimo jiné stará i o záchranu druhů želv sloních, kterým hrozí vyhynutí. dokonce je zde opatrován i poslední žijící samec jednoho poddruhu, který již čtyřicet let čeká na tu pravou partnerku. jmenuje se georg a jak nám bylo řečeno, tak má ještě dostatek času, protože želví věk dvojnásobně převyšuje věk člověka. nechtěl bych však poměry ve městě zevšeobecnit na celý ostrov. turistických zajímavostí je tady dostatek. lze tu například navštívit dva kilometry dlouhý a až deset metrů vysoký lávový tunel. zajímavé jsou i zelené krátery sopek s bujnou vegetací. v místních rezervacích žijí až dva tisíce želv sloních.
!ko1104_galapagy_zelva
zÁzrak zrozenÍ
my jsme ale neletěli tisíce kilometrů, abychom si užívali bujarého života ve městě, ale hlavně kvůli fotografování. a proto rychle na moře. jsme ti šťastní, kteří jsou ubytováni na lodi, a tak můžeme za skutečnou krásou galapág vyrazit ihned. volíme celonoční plavbu neklidným tichým oceánem na 150 kilometrů vzdálený ostrov genovesa. s labilními žaludky, ale plni očekávání se scházíme na horní palubě ještě před svítáním. samozřejmě vybaveni technikou pro fotografování východu slunce. zkoušíme přijít na to, jak nejlépe fotit z houpající se lodě. už nejsme doprovázeni pouze hejny lovících fregatek, ale svými ploutvemi na sebe upozorňují i žraloci, nenápadně proplouvající kolem našeho plavidla. ostrov genovesa turisté kvůli jeho vzdálenosti opomíjejí, ale milovníci ptáků si zde přijdou na své. na ostrově žije většina terejů červenonohých, terejové maskoví, rackové vlaštovčí a lávoví, fregatky, faetóni, buřňáci a buřníci. tento ptačí ráj se stává rájem i pro fotografy divočiny. přejme si jen, aby to tak zůstalo zachováno.
další nádherný svět se nám otevřel při odpoledním slunci, když jsme se ponořili pod vodní hladinu. svět plný korálů, korálových ryb, lachtanů, ale i nebezpečných žraloků a rejnoků. přesvědčili jsme se, jaké krásné barvy vybrala příroda pro své podmořské obyvatele. unaveni, ale plni dojmů uleháme večer do svých kajut, abychom se vydali na kratší a podstatně klidnější noční plavbu k ostrovu san salvador, známému také pod názvem santiago nebo james.
za ranního úsvitu přistáváme v kotvišti puerto egas. již při pohledu na ostrov se nám zdá, že jsme se přesunuli v čase do jiné vývojové epochy. neskutečné tvary černé provazové lávy dodávají krajině ostrova měsíční vzhled. příbojové vlny tryskají z tunelů v černé lávě až desítky metrů od břehu. v této scenerii se líně pohybuje velké množství temných leguánů mořských a svým prskáním slané vody nám připomínají, že jsme se dostali do prehistorického světa. barevnost tohoto ostrova zachraňují jen červenožlutě vybarvení krabi galapážští a krásně zbarvení ústřičníci. volavky lávové poctivě dodržují místní odstín, a tak je lze spíše nalézt podle barevného kraba, který skončil v jejich zobáku. byli jsme také svědky narození malého lachtáněte. od prvních vteřin jeho života, až po napití mateřského mléka. jak nám náš průvodce fabián vysvětlil, nesmí se mláděte v tomto okamžiku nikdo dotknout, protože by se narušil jeho pach a matka by ho odmítla.
leguÁni neuteČou
krátkým přesunem jsme se dostali k ostrovu bartolomé. je to asi nejznámější a nejfotogeničtější galapážský ostrov. hlavně pro svou nádhernou zátoku, ze které vyčnívá dominantní skalnatá jehla pinnacle rock, která se objevuje na většině upoutávek cestovních kanceláří. na pobřeží tohoto ostrova, jako na jediném místě souostroví, žijí tučňáci galapážští. nejvyšší bod bartolomé ve výšce 114 m n. m. poskytuje pohled na měsíční krajinu tvořenou černými skalami a oranžovou lávou. ta v odpoledním slunci žhne, jako by ještě nestačila vychladnout. kromě nás jsou tu živé snad jen oranžové kaktusy, které bojují o přežití na rozpáleném lávovém prachu. uděláme pár vrcholových snímků na památku a už se těšíme na chladnou vodu v zátoce. Život na tomto ostrově není bohatý, ale zato je zde názorně vidět, jak náročná a dlouhodobá je přeměna galapážských ostrovů ze sopečné krajiny v zelený ráj.
při zpáteční cestě na ostrov santa cruz ještě zakotvíme u ostrova seymour s nadějí, že uvidíme suchozemské leguány galapážské. po chvíli focení terejů modronohých objevujeme na několika místech vyhřívající se plazy. jak už jsme si na galapágách zvykli, není kam spěchat. nic vám neuteče a lze se v klidu soustředit na ten správný úhel záběru. na nejvhodnější stín a světlo, na vhodné pozadí, a dokonce i na to, aby nechyběl ten správný reflex v oku. leguáni si žijí svůj galapážský život a vůbec je nezajímají nějací fotografové z České republiky. jsme nadšeni.
své cestování po galapágách končíme opět v puerto ayora. tentokrát ale vydatná večeře a ekvádorské pivo na pevné půdě pod nohama přijde vhod. na zpáteční cestě je pak dostatek času na to, aby se člověk vzpamatoval z úžasných zážitků, které galapágy nabízejí. skutečným milovníkům nedotčené přírody bych ale doporučil, aby volili cestu po vzdálenějších galapážských ostrovech, kam ještě nedosáhl tak čilý turistický ruch.
už na první pohled je výjimečný. vladimír franz. pan profesor vybočující z norem. je renesanční osobností a v tomto případně zodpovědně tvrdíme, že nejde o laciné klišé. počtem nasbíraných ocenění je nejúspěšnějším skladatelem scénické hudby u nás. také rád maluje krajinu, české luhy a háje má prošlápnuté jako málokdo. asi nepřekvapí, že putuje zásadně bez map, o gps nemluvě.
obohacují vás navštívené cizí země ve vaší tvorbě – ať v hudbě či výtvarném umění?
každý výlet za hranice je zajímavým impulsem. vždy si říkám, že musím zpracovat fenomén, institut moře. ale když se tím člověk začne hlouběji zaobírat, zjistí, že je jen návštěvníkem, hostem, a že by tam musel žít déle. to je jako když si tady někdo koupí brožuru „staň se buddhistou“ – americkou, pokud možno – a i když si ji přečte, stejně se buddhistou nestane. buddhistou by se možná stal tehdy, kdyby v sobě nesl tak šest deset generací lidí, kteří tím žili; jde o genetickou paměť, jež se nedá nahonit. mám třeba oblíbená místa na gran canarii, kde skládám.
jezdíte tam každý rok?
ano, každý rok a na stálá místa. vždycky se potěším pohledem na vlčí mor, sukulenty, lávové proudy. hlavně je to ale pro mě hlubina bezpečí, že tam v klidu můžu dělat. mám ale místa, kde jsem naopak nemohl vůbec tvořit; například když jsem byl nouzově nucen pobývat půl roku v litvínově. to bylo úplně příšerné! pro malířství naprosto destabilizující, vše se člověku rozplývalo pod rukama, netvořilo se mi tam dobře.
!ko1105_rozhovor_25
a na gran canarii to funguje?
dokonale.
Čím to?
jednak je tam klid, dále mám místa, kde není telefonní signál a navíc je tam pořád stabilní teplé počasí, ale ne zas takové, aby to člověka zničilo. nehrozí nebezpečí, že vám tam vleze do boty škorpion. to v oceánii musíte při koupání neustále myslet, co by vás mohlo zabít, kousnout, žahnout.
s oceánií máte zkušenosti?
mám, ale netykám si s ní.
vím, že jste byl i na fidži. jakou jste měl s kdysi „lidojedskými ostrovy“ zkušenost?
byl jsem tam jednou o vánocích. je tam vidět totální globalizace, což nebrání tomu, aby i vánoce v tichomoří vypadaly stejně jako u nás v obchodním domě. neskutečně zajímavá byla rybova Česká mše vánoční, která je – zdá se – univerzálnějším projevem, než myslíme. vidět ale v tropech mechanického santa clause a asociovat si vše s ladovskými zasněženými vánocemi je dosti surrealistické, zdánlivě protichůdné a barevné.
vnímám to špatně, když vidím ve vašich dílech vliv latinskoamerické barevnosti?
já jsem víceméně ve výtvarném projevu němec, což je dobře, protože to má v sobě určitou důkladnost, konstantnost, nazývání věcí, aniž by se v tom hledaly nějaké okliky. pro němce je důležité, že když něco dělají, tak to dělají pořádně.
jsou takové okliky v Česku běžnější?
u nás je nejstrašnější vlastností, že se i do exaktních oborů vnáší poetizace. a to ne poetizace poezie. poezie je samozřejmě něco jiného. poezie je něco tak exaktního, že to působí jako zázrak. poezií může být stejně tak nová americká stíhačka, laserové dělo, kvantová mechanika – to je poezie. ale měsíc jako rybí oko není poezie. to je žvástání.
!ko1105_rozhovor_5
jsou ještě u nás lidé, kteří docení opravdovou poezii?
ne. protože jsou tu lidé nedovzdělaní, to za prvé. za druhé lidé preferují citové mrzáctví a informaci, což je také způsob chápání světa; poezie je jeden z oborů, který se téměř totálně vytratil a všechny přestal zajímat. pokud některé obory živoří na hranici, tak poezie se dostala silně až za hranice smrti. když člověk šel dědečkovi do knihovny, tak viděl mnohá první vydání básnických sbírek dědečkových vrstevníků...
vypadá to, že se to s českou vzdělaností jen tak nezlepší.
básník se může objevit jako solitér, vrchol pyramidy. všichni dumají, kde se vzal mácha s májem, když v té době byla jazyková úroveň drtivá. vzdělanost upadá, za což může úpadek inteligence jako stavu a jeho stavovské cti. v dnešní době mají média nesmírný vliv, je to mocnost. když jsem v televizním pořadu dělal rozhovory se zajímavými lidmi, tak to už skončilo, protože se zjistilo, že na úkor kultury musí být více sportu a politických stupidit.
opravdu? kolik jste natočil dílů?
moc ne. začalo to loni na jaře a na podzim to skončilo. dvakrát do měsíce. snažil jsem se zvát zajímavé lidi. ale fůra vskutku zajímavých tam ještě nebyla a nikdy ani nebude.
přišla nabídka od jiné televize?
ne, protože kultura nikoho nezajímá. kdybych byl moderátor a běhal tu v růžovém kožichu, možná by nabídek bylo dosti. vzhledem k tomu, jak je nastavená naše kultura a probíhá takzvaná celebritizace, je už v dnešní době slovo celebrita sprostou nadávkou.
Úplně původně to byl člověk, který je důležitý, vzdělaný a výjimečný...
celebrita je zpěvačka, která nejen zpívá, ale každé ráno se pozvrací a volá do všech médií, že se tak stalo. nějaký zloděj, který ze zlodějiny udělá dobročinnou akci. celebritou je třeba kajínek, který je z nich ovšem ještě ten nejslušnější!
vypadá to, že i na českou inteligenci koukáte dost negativně.
ano, koukám, protože kvůli jejímu selhání je to tady takové. myslím, že v polsku nebo maďarsku, ať už jsou to jakékoli země, kontinuita, která vedla přes šlechtu jako nositele kultury, pokračuje. zahajoval jsem výstavu profesoru varšavské akademie a ať padlo jakékoliv jméno z polské kulturní historie – a nemusel to být žádný zázrak – bylo vidět, že o něm vědí a že si jej váží. kdyby dnes někdo řekl na ulici jméno vrchlický, tak se všichni pohorší. je to rys malého, nesvéprávného provinčního spolku, neříkám ani národa, který neměl být samostatný. skutečně: mnozí zde dokázali úžasné věci, ale v kontextu celku je to jako by někdo naházel brilianty do kanálu. tento stát neměl být samostatný.
jaký by měl být?
myslím si, že kdyby rakousko-uhersko nebylo už úplně prohnilé, zdegenerované, tak jako tvar pro tohle by bylo ideální. samozřejmě ne tím mechanismem, který vedl až k rozpadu.
kde se vám v Čechách nejvíce líbí?
mám rád jakýkoli český jihozápad, třeba pootaví. v člověku zůstává reziduum třeboňska, kde trávil prázdniny, chození pěšinkami mrtvých...dříve jsem neměl problém vzít si kolo, odjet někam vlakem a přejet sto kilometrů zpět. a to na starém kole, žádné moderní vychytávky s měřičem kalorií a tepu. stačila mi obyčejná stará eska.
vnímáte něco jako typicky české „vlastnosti“? co nikde jinde není?
nevím, jestli specificky české, ale existují určité fenomény. já sám, když jsem dostal šestou radokovu cenu, tak jsem si rok neškrtl v divadle. když se něco povede opravdu, tak naopak má z toho člověk potíže. naopak, když jsem byl v cambridge, denveru nebo londýně, tak lidé úspěch druhého brali jako svůj, celé vrstvy, generace, univerzity, země. u nás je to avízem „aha, to musíš hned zničit“. můžeme si dělat z američanů legraci, ale toto se jim nedá upřít: když má někdo úspěch, tak jej opravdu má.
cítíte tu často zmiňovanou českou závistivost, nepřejícnost?
do jisté míry ano. opět jsme u stavovské cti. nedovedu si představit, že by nějaký univerzitní profesor nebo bývalý prezident německa hrál v televizním seriálu. prostě to nepřipadá v úvahu. není to o nedemokratičnosti. ale každý stav má svoji úroveň a nesmí ji devalvovat.
jak často jezdíte do ciziny?
v zahraničí jsem nebyl, ani nepamatuji. nemám na to čas. jezdíval jsem do bayreuthu na univerzitu. ta vlastní jediný německý, ale zato důkladný ústav hudebního dramatu, a když člověk potřebuje cokoli, co existuje, tak to tam mají; a je jedno, jestli je to z 10. století nebo před čtrnácti dny...
a kam jste se dostal úplně nejdál?
asi na nový zéland. ale to bylo jen cestování. děsilo mě, že tam jsou prvky, které dobře známe odsud, ale jsou v takovém jakémsi matoucím neladu. například vegetačně. kvetou tam květiny, jež jsou u nás například v září, fialky, lípa a najednou je vedle toho palma a člověka to mate, protože všechno má mít svůj čas a místo.
všichni o zélandu bájí. je to opravdu taková paráda?
je to odporná prdel na konci světa, která je dobrá leda tak pro důchodce. na severu je příjemné klima. co zasadíte, hned vyroste. kultura tam ovšem není veskrze žádná, jen je tam asi desetkrát více ovcí než lidí...
kdy jste tam byl?
to už je dlouho, ale myslím, že se nic nezměnilo. je to takové vyhnanství. všichni o tom bájí, že je to daleko, a kdyby to bylo ještě dál, bájili by o tom daleko víc. opravdu není oč stát.
zajímali vás tam lidé? dnešní nebo „domorodí“ obyvatelé?
ti dnešní. když chtějí natočit film, musí jej pro ameriku a anglii předabovat. jsou to jakési divné zvuky, asi jako když se mluví česky v prešově (smích).
byl jste tam před svým tetováním nebo až po? zaujalo vás maorské lícní moko?
před tetováním. přiznám se, že moko moc ne. navíc maorové jsou už normální civilizovaní obyvatelé britského commonwealthu a obecná představa o nich je asi stejná jako ve filmu adéla ještě nevečeřela, kdy nick carter vystoupil z vlaku a měl dudy a vydrovku na hlavě s tím, že bude v praze dobře maskovaný.
otázka laika na velkého skladatele. když odposloucháte něčí dílo, dokážete rozklíčovat vlivy, výpovědi, které do toho dává?
dokážu. do kritiky bych se ale ještě nepouštěl, protože bych to musel slyšet buď dvacetkrát nebo vidět partituru. takže ano, vlivy poznám, pakliže to nebudou věci od nějakého východokorintského etnika, které má 200 lidí, že ano.
a vlivy velkých skladatelů jsou čitelné?
to ano, ale je mi to jedno. už berthold brecht říkal: „v otázce kulturního vlastnictví jsem zcela laxní.“ důležitý je člověk ve svém gestu. prostředků a tónů je málo a pořád někdo používá nějaký akord, který už použilo milion lidí. johannes brahms, když mu říkali, že má ve 2. symfonii podobné téma – což dělal i záměrně – s beethovenovou devátou, tak říkal, že je to zajímavé, ale ještě zajímavější je, že si toho všimne kdejaký blbec.
co vás nejvíce ovlivnilo v hudební tvorbě? lze-li, tak tři jména.
hm, to je velká zkratka. spíš mohu říci: ne, že bych někoho chtěl napodobovat, ale že je mi s ním dobře. když jsem začínal, tak například brixi, bach a jaroslav ježek. pak člověk poznal mnoho věcí od martinů, brahmse, wagnera, mahlera, janáčka, bartóka, Šostakoviče. někdy člověk cítí to pobratimství až zpětně. když jsem napsal svou první symfonii, tak mnozí měli pocit, že je to neskromné v prostředcích. ale dělal jsem to záměrně. myslím, že v době, kdy padají půlkilometrové mrakodrapy, je zbytečné dělat nějaké to drobné cvrnkání. symfonie je kolos; evidentně je vědomě neskromná.
chodí také kritici na vaše koncerty?
nechodí. co dělají, to je záhada. byl by to dobrý detektivní seriál (smích). Člověk je potká akorát na koncertě, kde se hraje má vlast. do nových věcí nejdou, protože se bojí, že by si mohli uříznout ostudu. co slavnějších lidí, než jsou oni, si uřízlo kšandu. g. b. shaw psal, že dvořákovo rekviem je dobré leda tak na kolonádu, eduard hanslick napsal, že mu Čajkovského hudba smrdí, romain rolland psal o mahlerově symfonii, že je to hromada smetí a haraburdí. Čili nemusí to být vždycky trefa, ale oni se páni kritici bojí napsat svůj názor.
fascinuje mě rychlost vašeho skládání, psaní. máte to už vždy připravené v hlavě?
ano, člověk si už dva měsíce předem v hlavě dílo sumíruje. ze všech stran.
je vůbec možné, aby to člověk v sobě udržel?
proto je to tak vyčerpávající, a proto musím brát prášky na spaní, když skládám. to by člověk jinak neusnul. mám rozostřené prostorové cítění, takže se nemusím trefit ani do dveří. jako by se člověku rozhodila prostorová existence. není to ale nic divného. dvořák, jenž byl daleko robustnější a jednoduše génius, tak když tvořil hudbu, museli jej vodit i přes ulici! skladba je vyčerpávající činnost i tím způsobem, že musíte v sobě zhmotnit, udržet a pak naráz vyndat. Čili je to ohromný stres. asi jako kdyby se člověk podílel na porodu dítěte, které má metr a půl: za prvé se na ten porod vůbec netěší, což je logické, poněvadž ty otvory mají omezenou průchodnost, a ještě musí dítě vylézt celé, aby uvnitř nezůstala ruka či hlava.