velbloudí železnice
australské železnice jsou v době rychlých leteckých spojů především atrakcí pro turisty. pro cestující, kteří by rádi poznali působivé tajemství australského „rudého středu“, je legendární ghan vrcholným zážitkem.
jako stonožka se dvakrát týdně táhne dlouhý vlak s emblémem velblouda na přídi jedinečnou krajinou s nádhernými západy slunce, aby dovezl své pasažéry přes 22 rovnoběžek a čtyři klimatické zóny z velkoměsta adelaide přes australský zapadákov alice springs do darwinu, přístavu na severním pobřeží austrálie.
bez zastávek se lokomotiva řítí stokilometrovou rychlostí rozžhavenou pouští vnitrozemím outbacku. drsná neobydlená země se hodiny promítá za okny klimatizovaných vagonů, než se konečně objeví malé městečko. dva dny, plných 48 hodin trvá cesta, na níž je jenom několik stanic. vlak veze cestující od úrodných plantáží jihoaustralského města adelaide na tropický sever. nehostinnou poušť střídají rozsáhlé farmy s ovcemi a jiným dobytkem uprostřed nedozírných plání porostlých křovisky. a pak se hlásí další poušť: great victoria desert. leigh creek je první větší osada po několika stovkách kilometrů jízdy, a přesto to není víc než hornické sídliště. haldy povrchových dolů pestře září světlým i tmavým kamením.
zÁŽitek pro smysly
před večeří si dopřejeme drink v lounge car – panoramatickém salonním vagonu. z okna je výhled na nekonečné pláně porostlé ostnatými trsy trávy, křovisky, obřími kopci termitů a eukalypty, které svými vybledlými kmeny krásně kontrastují s rudou zemí střední austrálie. za oknem je vidět klokan, který z bezpečného odstupu od kolejí zírá na vlak. když slunce konečně zapadne, není kromě hvězd jižní oblohy vidět jediné světýlko. svit měsíce ozařuje liduprázdnou krajinu, která se celé hodiny prakticky nemění. je to, jako když člověk letí letadlem, říká můj soused v restauračním voze, kde nám k večeři předkládají pštrosí steak a nejlepší australská vína. o několik hodin později vlak ukolébá své pasažéry do spánku a veze je konstantní rychlostí stále dál na sever. monotónnost pouště nahrazuje nezapomenutelné ranní probuzení, když vycházející slunce pozlatí svými paprsky vrcholky pískovcových hor na obzoru.
pocta velbloudŮm
v ghanu, jak se vlaku říká, ožívá zlatá doba cestování železnicí. jeho název je zkomoleninou afghánistánu a je vzpomínkou na velbloudy, kteří přes sto let zajišťovali transport v outbacku. využití obrovských nehostinných ploch vnitrozemí bylo od počátku cílem australských kolonistů. již v roce 1870 si pohrávali melbournští obchodníci a politici s myšlenkou transkontinentální železnice, která by propojila průmyslově vyvinutý a obydlený jih se severem kontinentu. slibovali si tím také přístup k jihoasijským trhům. ale ještě dávno potom, co se v outbacku rozjely první lokomotivy, musely zboží transportovat velbloudí karavany - camel trains. byl to nejlepší dopravní prostředek, jakým bylo v 19. století možné bezpečně zvládnout žhavou australskou divočinu. velbloudi dokázali odolat suchému vedru, unesli velký náklad – piana stejně jako motory, nábytek, náhradní díly. dopravovali ošacení, poštu i noviny. britská koloniální moc proto importovala tyto koráby pouště včetně jejich kormidelníků - afghánců, peršanů a turků. doufali, že si zde rychle vydělají dobrý peníz a jako bohatí se vrátí domů. nesplnilo se jim ani jedno, ani druhé. velbloudi se v austrálii ale zabydleli a dnes jich volně pobíhá v poušti na 50 000, tedy více než kdekoliv na světě. některé farmy je dokonce prodávají do arabských zemí.
zatímco pionýři dokončovali první telegrafní spojení mezi severem a jihem, začala v roce 1878 stavba úzkokolejky. tehdejší všeobecný optimismus zkracoval v myšlenkách cestu do darwinu. v 1889 byla vybudována trasa ze severu do pine creeku a z jihu až do oodnadatty, města ležícího asi ve dvou třetinách cesty do alice springs. na trati pracovaly tři tisíce čínských dělníků a stavba v obou úsecích pokračovala rychle. byl o ni totiž zájem - zlato, opál a měď z nově otevřených dolů se daly podstatně lépe transportovat po kolejích a důlní dělníci i dobrodruzi se dostávali snadněji do vnitrozemí. a stejně tak potraviny a stavební materiál ke stavbě infrastruktury v drsném outbacku. zde se však stavba na 45 let zastavila. koleje končily v poušti a velbloudí karavany z obrazu australského vnitrozemí nevymizely. další impulz přišel až v roce 1926, kdy byla trať prodloužena do alice springs. první vlak zde konečně zahoukal v srpnu 1929 a také na severu otevřeli další úsek z pine creeku do birdumu. ale problémy se hromadily.
prvních 1520 km tratě vedlo snad nejtvrdší pouští a několika většinou vyschlými koryty řek. největší z dnes již vysloužilých mostů vede přes řeku neales. některé z kolejí na mostě nesou ještě vyražené datum válcovny z 19. století. trať, které se dnes říká old ghan – starý ghan, vytyčili stavitelé na nesprávném místě, protože kopírovali cestu velbloudích karavan, kde někdy celá léta nespadla kapka deště. stávalo se však, že když vydatně zapršelo, příval vody zvedl toky řek, které zaplavily vyschlá údolí a strhávaly mosty. ghan se svou průměrnou rychlostí nepřesahující 30 km/hod jezdil velmi pomalu a také často nebyl schopný týdny i měsíce územím projet. dnes leží koleje na pražcích z betonu, ale tehdejší dřevěné pražce pravidelně ničili termiti a oheň nebo koleje odplavovaly povodně. náš průvodce vypráví historku o tom, jak jeden z vlaků nemohl pokračovat v povodní přerušené trati a cestující se museli dva týdny živit lovem divokých koz a ještěrek. ještě v 70. letech minulého století se stávalo, že vlak i tři měsíce nejezdil.
alice springs
skály a obrovské balvany jsou jen tak poházeny po okolí a mezi nimi vyrůstají bílé či hnědé stromy. náš příjezd do alice je jako vstup do oázy uprostřed horké pouště. proslulé město v outbacku leží uprostřed kopců v jakési kráterové misce. většina cestujících zde uspěchaně všemi směry opouští vlak, aby se za necelou hodinku opět setkali v hotelu při přidělování vyhlídkových autobusů k uluru, posvátné hoře kontinentu.
v době stavby stanice nebylo žádné alice springs. město, jako mnoho dalších na trati, vzniklo až šestnáct let po tom, co byly položeny první koleje (1888). jméno dostalo alice springs podle pramenů, u kterých stojí stará telegrafní stanice, dnes muzeum. alice springs je příjemné město s 20 000 obyvateli. jezdí zde málo aut, zato tu mají hodně krámků nabízejících dřevoryty, kresby, trička a další umělecké produkty z tvorby domorodých australanů. nikde jinde není rozpolcenost kontinentu tak očividná jako tady – zatímco bílí pořád někam spěchají, aborigini sedí ve stínu stromů a čekají na další den za zvuku didgeridoo.
transport heritage center (centrum dopravního dědictví) na vysloužilém nádraží, kam kdysi přijížděl old ghan, vypráví dějiny stavby železnice. v sedmdesátých letech minulého století došlo ke stavbě nové tratě, vedoucí z tarcooly v jižní austrálii do alice springs. nahradila nedostačující ghan z roku 1929. nové mosty překlenuly řeky a zmizelo nepříjemné staccato, které vytvářejí spojky mezi kolejemi. přestože železnice prošla významným přesměrováním, její severní konečná stanice nenašla pokračování – chybějící tisícovka kilometrů mezi alice springs a birdumem nebyla nikdy dostavěna. alice springs se díky vlaku stalo od roku 1929 centrálním městem ve vnitrozemí, trvalo ale celkem 120 let, do roku 2004, než byl položen poslední pražec tratě spojující jih se severem. Železnice tak protíná téměř přímočaře kontinent od pobřeží k pobřeží. místa jako oodnadatta na původní old ghan line tak získala šarm ospalých městeček. některá ale vypadají jako prokletá města duchů s vyřazenými lokomotivami a množstvím opuštěných domů. v pine creeku stanice z roku 1888 sní své historky o zlatokopech. větrem nahnutá vodní věž a několik starých vagonů dokončují obraz malého skanzenu. pod názvem pichi richi railway zůstaly v provozu jenom části úzkorozchodné trati.
cesty pÍsnÍ v australskÉ pouŠti
opět jedeme rudou pouští, jejíž nekonečnou rovinu občas naruší skála nebo duna. je to kraj dalekých obzorů. suchý průzračný vzduch dovoluje dohlédnout přes ponuré pláně až ke kopcům vzdáleným 160 kilometrů. trať je jakousi linií života pro nezávislého australského ducha. „země, která není dělaná pro lidi, ale jako stvořená k tomu, aby ses zde ztratil.“ tak to popisuje cestovatel bruce chatwin ve své knize the songlines – cesty snů. „tohle nespoutané nic je jako zrcadlení šíře ve vlastních útrobách. nikdy ale nedostanu strach z jedovatých hadů, škorpionů nebo pavouků či nedostatku vody – jenom pocit býti volný. buš je nádherné a strašné místo najednou...“
stavba železnice byla vytyčována po poradách s původními obyvateli, aby se zabránilo tomu, že koleje povedou přes posvátná místa aboriginů, kteří se považují za právoplatné obyvatele země a strážce posvátných míst. chatwin, který austrálií v 70. letech minulého století projel, se o tom zmiňuje ve svém cestopisu. cesty písní, jak jim říkají australští domorodci, jsou staré pět tisíc let a dodnes jsou pro ně jakousi melodickou mapou krajiny. všechny byly součástí základního příběhu a musely se na správném místě ve správném pořadí přezpívat, aby nebyl porušen okamžik stvoření. s příchodem civilizace a kolonistů docházelo velmi často ke konfliktům a zneuctívání nebo ničení posvátných míst domorodců. těmto místům se nechtěla vyhnout ani stavba železnice. vláda však uzavřela s aboriginy dohodu a po zmapování byla trať vedena tak, aby se posvátným místům vyhnula.
legenda je opĚt legendou
never never train se lidově říká ghanu, protože mezi alice springs a darwinem projíždí územím nazvaným never never – země nikoho, a je to také proto, že nikdo nevěřil, že trať ještě někdy dorazí k severnímu pobřeží. pak se ale v roce 2001 všechno změnilo. začaly se pokládat koleje na posledním úseku z alice springs do darwinu. dokončení železnice se stalo gigantickou bitvou finanční i materiální. zatímco trvalo 70 let, než zodpovědní došli k rozhodnutí, dokončení zbývajících 1420 kilometrů zabralo dva a půl roku. stavba koncem 19. století, kdy muži šíleli z úpalu při kladení kolejí, koně hynuli žízní a termiti požírali právě položené pražce, se nedá nijak srovnat s výkony masivních strojů, které pokládaly hned dvě části tratě najednou rychlostí dvou kilometrů kolejí denně.
od roku 2004 jezdí ghan dvakrát týdně z jihu na sever po kolejích napříč kontinentem - 2979 kilometrů z adelaide do darwinu. v alice springs a v katherine čeká vlak asi čtyři hodiny na přejezd nákladních vlaků z protisměru, pro které je dráha vlastně určena, a tak mají přednost. až dva kilometry dlouhé soupravy táhnou 300 i více kontejnerů se zbožím pro asijský trh. vlak dlouhý 1,8 km s 250 vagony táhnou tři dieselové lokomotivy, každá s 4000 hp a průměrnou rychlostí 90 km/h. nově postavených 1420 km tratě na 2,5 milionu betonových pražců stálo 800 milionů eur. je to především nákladní doprava, která profituje ze železnice – z jižního pobřeží lze dosáhnout za dva dny přístavního města darwin na tropickém severu. ročně se v kontejnerech převeze kolem tří milionů tun nákladu.
nadšení jsou ale i turisté. cestující přijíždějí do darwinu dobře pohoštěni a v pohodlných vagonech, vyspalí a vysprchovaní. Úplně jinak než v dobách, kdy parní lokomotivy funěly a plivaly popel po trati. moderní vagony nabízejí komfort luxusního hotelu na kolejích: od kupé s koupelnou, přes několik lounges a dvě stylové restaurace až k baru s panoramatickou vyhlídkou. tedy vše, co je zapotřebí, aby se cesta do australského zapadákova stala nezapomenutelnou.
na dně údolí rift valley hučí desítky větrných vírů hnaných teplým vzduchem. ani otevřené okénko džípu nepřináší v dusném vedru kýženou úlevu. už abychom byli u omo! u řeky, díky níž v tomto pekelném podnebí přežívají tisíce lidí mnoha unikátních etnik.
Řeka omo, kam máme namířeno, ústí do jezera turkana. oblast jejího dolního toku je jedním z nejunikátnějších území na světě. kdokoliv se na internetu podívá na fotografie pod heslem omo valley, bude překvapeně zírat na pestrou směsici zástupců nejrůznějších kmenů s roztodivnými maskami, ozdobami a líčením. realita sice není tak teatrální a divoká, ale stále platí, že omo valley patří mezi jedno z etnicky nejpestřejších míst na světě. na relativně malém prostoru zde najdete velké množství původních divokých kmenů, čítajících od stovek po desítky tisíc příslušníků. i kvůli tomu jde o poměrně nestabilní a divoký region, který byl odjakživa zmítán kmenovými válkami a ostře nabitý kalašnikov patří ke zdejším mužům stejně jako jejich několik žen a nespočet dětí.
za zády jsme nechali městečko konso, vstupní bránu do této oblasti, a uháníme prašnou cestou směrem k vesnici turmi, jednomu z mála míst, kde lze najít „ubytování“, a které poslouží na několik dní jako základní tábor. okolí turmi je domovem lidu hamer, zemědělců a polonomádských pastevců, kteří se každých několik měsíců přesouvají s dobytkem na nová pastviště. se svými až padesáti tisíci členy jsou jednou z největších skupin v regionu a hamerské dívky jsou známy pro svou krásu po celé jižní etiopii.
jak jsem ucpal vchod
můj průvodce gelti je zde doma a zve mě na návštěvu k rodině své dívky. blížíme se do vesnice a reakce lidí naznačují, že gelti je zde váženým členem. díky svému sponzorovi z německa si totiž mohl dovolit vzdělání. nelze si nevšimnout jeho dobrého přehledu a moderních názorů. dle svých slov studoval v addis abebě, na univerzitě v nairobi v keni a za svůj život byl i několikrát v evropě.
u chýše, která leží v samém centru vesnice, mi gelti představuje pána domu a jeho tři ženy. všichni jsou milí a příjemní, s radostí přijímám pozvání na kávu uvnitř chatrče. první trapně vtipný okamžik nastává v okamžiku, kdy se svým širokým středoevropským zadkem zaklíním ve vstupním otvoru, který je opravdu uzoučký. fototechnika, která na mě visí ze všech stran, tomu příliš nepřidá, a tak se mi podaří vstoupit až na druhý pokus, kdy raději volím průnik otočený bokem. uvnitř chatrče se v domnění, že mám vyhráno, narovnávám, což je doprovázeno dunivým zvukem mé lebky a jasným zábleskem před očima. právě jsem se seznámil s dřevěným roštem, který tvoří v horní části chýše odkládací prostor. pohyb ve spodní části je možný pouze v přikrčené pozici, a tak raději v mrákotách usedám na připravenou kůži, položenou na udusané hlíně, a pokouším se vykouzlit v obličeji alespoň trochu přívětivý výraz.
mé entrée všechny přítomné pobavilo a atmosféra se o poznání uvolnila. když se v šeru rozkoukám, zjišťuji, že se okolo ohniště po obvodu chýše tlačí společně s námi dalších pět členů rodiny. po chvilce vzájemného okukování jedna z žen naleje z konve do dýňových misek kávu, lépe však řečeno výluh ze směsi místních bylin a plodů, které lze zakoupit na trhu. všichni slušně a beze slov čekají, až se napije pán domu. ten pomalu a rozvážně přikládá nádobu ke rtům, pije plným douškem a pak bez varování veškerý obsah úst vyplivne jedním velkým proudem kolem dokola do tváří a misek všech zúčastněných. s mokrou tváří a s miskou, ve které je o něco více obsahu než před chvilkou, ochutnávám první doušek. nevýrazná chuť nálevu ničím nepřekvapí, ani neurazí. po dopití druhé misky, uprostřed příjemné konverzace, ve které se dozvídám základní informace o rodině, životě v buši, zítřejším trhu v turmi a o studiu dcery v addis abebě se musím rozloučit. je třeba najít nějaké ubytování, něco pojíst a připravit se na zítřejší den.
na ŠkolenÍ
trh v turmi je směsicí barev, vůní a přehlídky okolních kmenů. v každé větší vesnici v okolí se trh koná jednou týdně, vždy v pevně určený den. překvapivě zde nenajdete turistické cetky, ale věci skutečné denní potřeby, které jsou místní lidé schopni vyprodukovat, vyrobit nebo posbírat. každý takový trh je skvělou příležitostí udělat si představu o všech etnikách v regionu a prohlédnout si specifické styly zdobení každého kmene.
právě zde mne poprvé upoutali příslušníci kmene karo. jde o malý kmen čítající nejvýše tři tisíce jedinců, žijících na východním břehu řeky omo. stejně jako mnoho dalších kmenů si také karové zdobí své tělo a obličej při slavnostních příležitostech bílou křídovou barvou. jiných odstínů dosahují přidáním přírodních barviv, například červeného jílu. oblíbeným prvkem v jejich výzdobě, zvláště u žen, je jakýsi piercing ve tvaru hřebíku v oblasti mezi spodním rtem a bradou.
vesnici kmene karo, ležící na vysokém ostrohu nad řekou, nacházím téměř vylidněnou. většina obyvatel je v nedalekém lesíku, kde jim dva vládní úředníci vysvětlují, jak se chránit před malárií používáním moskytiér a léků. všichni zaujatě poslouchají a pro mě to je vítaná příležitost k fotografování. nechci budit příliš velký rozruch, a tak chvilku také poslouchám, aby se situace rozvířená mým příchodem trochu uklidnila.
mezitím ke mě doputovaly dýňové nádoby s jídlem a čajem, které kolovaly mezi domorodci. ochutnávám drcenou vařenou kukuřici bez chuti a nevýrazný čaj, což vyloudí na tvářích mnohých žen úsměvy a mužům se derou na rty vtipné komentáře, kterým ale nerozumím. lze však vycítit jejich pozitivní ladění. situace, ve které jsem členy vesnice našel, je výborná. všichni spořádaně sedí na místě ve stínu malého remízku nedaleko řeky a mně to dává jedinečnou možnost vybrat si ten správný objekt. lehkým gestem žádám o souhlas s fotografováním a ve většině případů dostanu pozitivní odpověď. výhoda tohoto okamžiku spočívá v tom, že nikdo zmateně nepobíhá, nepředvádí žádné nacvičené pózy a do záběru se netlačí houfy dětí. všichni se zdají být naprosto přirození.
turisto, vysyp kapsy!
obecně se lidé v omo valley nechávají fotografovat velice rádi. někdy až příliš. je zde totiž zvykem za snímek dotyčnému zaplatit, a tak fotograf spíše neustále řeší problém, jak se vyhnout záběrům strnulých skupinek, jež se samovolně natlačí před objektiv. domorodci se snaží upoutat pozornost turistů jakýmkoliv způsobem. do cesty vozům s turisty vybíhají bizarně pomalované děti, na hlavách dospělých i dětí lze nalézt roztodivné kreace typu paruky ze zátek od láhví, svazky nejrůznějších sušených plodin až po opravdu precizní teatrální masky doplněné dokonalým „divošským líčením“. experti v tomto konání jsou mursiové, jeden z nevýraznějších kmenů v této oblasti. dle slov mého průvodce budují v národním parku mago sezonní vesnice hned za jeho hranicemi blízko cesty, aby jim neunikl žádný turista.
za mursii vyrážíme z městečka jinka časně ráno. při vjezdu do parku platíme vstupné a o pár kilometrů dál nás zastavuje provaz natažený přes cestu. je potřeba zaplatit další poplatek, tedy spíše výpalné. kolem auta se seskupí několik mursiů a bez zaplacení dalšího poplatku místní komunitě se prostě dál nedostaneme. různé nesmyslné poplatky jsou oblíbeným sportem téměř všude africe. ve valné většině se vztahují jen na auta s turisty a stanoviště pro jejich vybírání vznikají zcela nekontrolovaně. pár metrů za tímto „cachepointem“ leží vesnice, o které mi gelti vyprávěl. projíždíme kolem a hluk našeho vozu vyvolává mezi proutěnými chýšemi zvýšenou aktivitu. do té doby líně se povalující mursiové čile vyskakují, přebíhají k cestě a v běhu na sebe navlékají nejrůznější masky. Ženy vybalují tradiční hliněné destičky a vsazují si je do prořízlého spodního rtu a ušních lalůčků. jeden z typických znaků pro kmeny mursi a surma. průměr některých kusů hliněných talířků přesahuje 15 cm a jejich majitelky vypadají svým způsobem opravdu krásně, a když ne krásně, tak alespoň zajímavě. o to je však pohled děsivější, když si talířky vyndají. v běžném životě tak tráví většinu času a zdobí se jimi pouze při slavnostnějších příležitostech. bez vsazených destiček se jejich léty natahovaný spodní ret bezvládně pohupuje při každém pohybu hlavy a odhaluje chybějící přední zuby ve spodní řadě, které padly za oběť zkrášlování. i přes lákání mursiů pouze projíždíme kolem a nezastavujeme. máme namířeno hlouběji do parku, do vesnice, která leží na náhorní plošině v nitru národního parku mago, na pomezí území kmenů mursa a bodi.
kolik se jich postŘelÍ?
po několika hodinách jízdy offroadovou cestou vystupujeme řádně naklepaní nedaleko vesnice mursiů. všude vládne klid a překvapivě se k nám nevrhá žádný dav. procházíme poměrně rozsáhlou vesnicí, tvořenou mnoha proutěnými chýšemi kruhového půdorysu, a sem tam se objeví nějaká žena s tradičním talířkem ve rtu. překvapivě se některé mladší dívky ani fotografovat nechtějí a dokonce se stydí. oproti předchozím dnům, kdy se mi v turmi vrhaly do cesty doslova davy domorodců, aby získaly nějaké drobné za foto, je to rozdíl.
hliněné talířky určené k prodeji sice naznačují, že turisté se zde čas od času také objeví, ale evidentně ne v takovém množství jako ve vesnicích hned za hranicemi parku. chvilku smlouváme o ceně talířků a pár si jich kupuji jako suvenýr. ze zvědavosti se ptám dívky, zda by mi neprodala talířek, který má v ústech. dlouze přemýšlí, ale pak i přes poměrně vysokou sumu odmítá. zřejmě k němu má osobní vztah. teprve když se blížíme ke skupince mužů debatujících ve stínu rozlehlé akácie nedaleko vesnice, tak si uvědomuji, že ve vesnici byly jen samé ženy. zřejmě jsme přišli nevhod a chladné pohledy mužů jako by naznačovaly, že nejsme vítáni. situaci ještě umocňuje velké množství zbraní, s nimiž si někteří muži nervózně pohrávají, přičemž naprosto ignorují jakákoliv pravidla bezpečného zacházení se zbraní. „asi nejsou nabité,“ uklidňuji se, ale přesto během fotografování poočku kontroluji situaci a snažím se pokud možno vyhýbat pohledům do hlavně samopalů a jiných starožitných modelů, které majitelé drží za hlaveň a mají je ležérně přehozené přes rameno. při té koncentraci zbraní se však palebnému úhlu nedá vždy vyhnout. jeden z mužů diskutuje s mým průvodcem. Žádá nás, zda by se s námi nemohl svézt zpět do jinky. souhlasím a vydáváme se zpět k autu, kde pochopím, jak jsem se v otázce zbraní mýlil. na příkrý pokyn řidiče a po krátké štěkavé diskusi nakonec mursijský bojovník před vstupem do auta neochotně vytáhne náboj z komory a sejme zásobník ze svého samopalu. v hlavě se mi honí otázka, kolik z nich se ročně postřelí. cesta zpět ubíhá klidně až na otravné mouchy tse-tse, jež jsou jedním z důvodů, proč mursijové preferují raději vzdálenější, výše položenou část parku mago, kde je těchto much méně.
omo valley na rozcestÍ
mursijové byli poslední zastávkou v omo valley a je čas pomýšlet na návrat. vím, že to nebyla má poslední návštěva této oblasti – jedné z nejúžasnějších a nejpestřejších na světě. jedno z kouzel omo valley spočívá také v tom, že zde stále ještě není dostatečná infrastruktura pro masovou turistiku. chybí ubytovací kapacity, a když už nějakou tu postel na přespání najdete, je téměř jisté, že nebudete spát sami. přítomnost různých breberek ráno potvrdí zarudlé štípance. za poslední dva roky se situace již znatelně pohnula kupředu a ze stavebních aktivit se dá jasně vycítit snaha vlády o maximální zpřístupnění tohoto regionu masové turistice. pokrytí signálem je méně sporadické, síť je stabilní a hovory nepadají. mobilní telefony se stávají běžnou a nepostradatelnou součástí života v buši. cestu z addis abeby do konsa, vstupní brány do omo valley, tvoří již z větší části pěkná asfaltka a čínské firmy kmitají na dalších rozpracovaných úsecích.
podle mnohých odborníků je turistika jednou z cest k záchraně původních kultur, podle jiných jde naopak o začátek konce. osobně nesdílím ani jeden z těchto vyhraněných názorů a myslím si, že pravda je někde uprostřed. na jednu stranu nemůže nikdo žádat obyvatele těchto oblastí, aby ustrnuli ve vývoji a žili bez pokroku, odříznutí od civilizace a moderních výdobytků. na stranu druhou lehce získané peníze od turistů deformují zdejší dlouholetý tradiční způsob života a pohled na okolní svět. hranice, kdy se tradiční život, kultura a prostá přirozenost původních kmenů zvrtne jen v placené divadlo pro turisty, je velice tenká a najít vhodný kompromis nebude vůbec snadné.