Det hele virker så uvirkeligt for tiden. Alt virker som en trance, så ligegyldigt. Jeg troede alt ville blive nemmere nu hvor jeg har taget beslutningen om at sige Stop og få Sille aflivet, men siden jeg i sidste fredag tog beslutningen er alt bare blevet værre. Jeg kan ikke koncentrere mig. På arbejdet går det dårligt. jeg holder mig udenfor, og laver fejl. Mine kollegaer bærer over med mig fordi de tror de røde øjne og den hyppige snøften skyldes en slem forkølelse der er på vej. Om aftenen kan jeg ikke holde ud at være alene - tænker alt for meget. Har konstant dårlig samvittighed og svinger mellem at drøne over i stalden og tilbringe hvert mulige minut med Sille, og så at blive hjemme fordi det simpelthen gør alt for ondt at se hende fjolle rundt for at gøre mig glad. Hun er jo et livsstykke - hvordan kan jeg slukke lyset i de øjne??? Hvad de andre siger er lyset der kun når jeg er der, og det må jeg stole på. Hun har jo ondt, det ved jeg. Det kan jeg se når hun I en klodset galop kommer mig løbende i møde. Det gør ondt at tænke på alle oplevelser med hende som at være muligvis de sidste. Den sidste ridetur som hun tog super pænt selvom hun ikke har haft rytter på de sidste 8 måneder. Hvad skal jeg gøre for at overbevise mig selv om at jeg gør det rigtige??? For det må jo være det rigtige. Hun har ikke fortjent et liv i smerter og er det ikke mit ansvar som hendes ejer og som den der elsker hende allerhøjst at vide hvornår nok er nok? Nogen siger jeg tager det for tungt. Jeg overdriver. Hun er jo bare en hest - et kæledyr. Jeg kan købe et nyt af. Ja måske overdriver jeg - det gør jeg højst sandsynligt, for det kan da ikke være normalt at føle det her tab så kraftigt kan det???
... at du overdriver - det er jo kun dig, der ved hvor ked du er. Jeg har været samme sted som dig, og jeg fik først fred i sindet, da det var overstået - altså da hesten var død. Da var det ligesom noget "bristede", og jeg kunne slappe helt af og ligesom trække vejret helt ned i bunden af lungerne. Naturligvis gjorde det stadig ondt, men det var på en anden måde. Jeg vidste jo, at hesten havde fred nu. Der går et stykke tid, og så bliver det lettere. Sådan var det i hvert fald for mig. Man husker alle de gode ting, og efterhånden som tiden går, bliver de dårlige minder visket ud og "forsvinder". Tilbage er kun glæden over at have delt en periode at sit liv med en helt fantastisk hest  Jeg håber at det går dig ligesådan. Hilsen Sif