title: Rådets rekommendation av den 12 juli 2016 om Litauens nationella reformprogram 2016, med avgivande av rådets yttrande om Litauens stabilitetsprogram 2016

text:
               18.8.2016

               SV

               Europeiska unionens officiella tidning

               C 299/69

         RÅDETS REKOMMENDATION
   av den 12 juli 2016
   om Litauens nationella reformprogram 2016, med avgivande av rådets yttrande om Litauens stabilitetsprogram 2016
   (2016/C 299/17)
   EUROPEISKA UNIONENS RÅD UTFÄRDAR DENNA REKOMMENDATION
   med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artiklarna 121.2 och 148.4,
   med beaktande av rådets förordning (EG) nr 1466/97 av den 7 juli 1997 om förstärkning av övervakningen av de offentliga finanserna samt övervakningen och samordningen av den ekonomiska politiken (1), särskilt artikel 5.2,
   med beaktande av Europeiska kommissionens rekommendation,
   med beaktande av Europaparlamentets resolutioner,
   med beaktande av Europeiska rådets slutsatser,
   med beaktande av sysselsättningskommitténs yttrande,
   med beaktande av ekonomiska och finansiella kommitténs yttrande,
   med beaktande av yttrandet från kommittén för socialt skydd,
   med beaktande av yttrandet från kommittén för ekonomisk politik, och
   av följande skäl:

               (1)

               Den 26 november 2015 antog kommissionen den årliga tillväxtöversikten, som inledde 2016 års europeiska planeringstermin för samordning av den ekonomiska politiken. Prioriteringarna i den årliga tillväxtöversikten godkändes av Europeiska rådet den 17–18 mars 2016. Den 26 november 2015 antog kommissionen, på grundval av Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1176/2011 (2), rapporten om förvarningsmekanismen, där Litauen inte angavs som en av de medlemsstater som skulle bli föremål för en fördjupad granskning. Samma dag antog kommissionen en rekommendation till rådets rekommendation om den ekonomiska politiken för euroområdet. Den rekommendationen godkändes av Europeiska rådet den 18–19 februari 2016 och antogs av rådet den 8 mars 2016 (3). Med tanke på att ekonomierna i den ekonomiska och monetära unionen är tätt sammanvävda bör Litauen, i egenskap av ett land som har euron som valuta, se till att dessa rekommendationer genomförs fullständigt och i tid.

               (2)

               Landsrapporten för Litauen offentliggjordes den 26 februari 2016. Den innehöll en bedömning av hur väl Litauen hade lyckats med de landsspecifika rekommendationer som antogs den 14 juli 2015 och med sina nationella Europa 2020-mål.

               (3)

               Den 29 april 2016 lade Litauen fram sitt nationella reformprogram för 2016 och sitt stabilitetsprogram för samma år. De båda programmen har bedömts samtidigt för att deras inbördes samband ska kunna tas i beaktande.

               (4)

               Vid programplaneringen för de europeiska struktur- och investeringsfonderna för 2014–2020 har relevanta landsspecifika rekommendationer beaktats. Enligt artikel 23 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1303/2013 (4) får kommissionen begära att en medlemsstat ska se över och föreslå ändringar av sin partnerskapsöverenskommelse och av relevanta program när så krävs för att stödja genomförandet av relevanta rekommendationer från rådet. Kommissionen har i riktlinjerna för tillämpning av åtgärder som sammanlänkar effektiva europeiska struktur- och investeringsfonder med sund ekonomisk styrning beskrivit närmare hur den kommer att tillämpa denna bestämmelse.

               (5)

               I stabilitetsprogrammet 2016 efterfrågade Litauen en tillfällig avvikelse på 0,6 % av BNP från den nödvändiga anpassningsbanan mot det medelfristiga målet 2017 för att ta hänsyn till inverkan av viktiga strukturreformer med positiv effekt på de offentliga finansernas långsiktiga hållbarhet. Men i väntan på en slutlig uppgörelse kvarstår osäkerhet om reformpaketet och genomförandet. Visserligen har Litauen det finanspolitiska utrymme som krävs för att göra en tillfällig avvikelse, men landet förefaller inte uppfylla kravet knutet till genomförandet av reformen för att klausulen om strukturreformer ska kunna användas. Vidare är det för närvarande inte möjligt att bedöma regeringens uppskattning av vad reformen kommer att få för verkan. Därför har reformerna ännu inte fått påverka den nödvändiga anpassningen mot det medelfristiga budgetmålet 2017.

               (6)

               Litauen omfattas för närvarande av stabilitets- och tillväxtpaktens förebyggande del. I stabilitetsprogrammet 2016 planerar regeringen en förbättring av det totala saldot från ett underskott på 0,8 % av BNP 2016 till ett överskott på 0,9 % av BNP 2019. Det (omräknade (5)) strukturella saldot förväntas stanna på en nivå över det medelfristiga budgetmålet på ett strukturellt underskott om 1 % av BNP 2016 och därefter. Anpassningsbanan inbegriper den strukturella pensionsreformen 2016 men omfattar inte den planerade strukturreformen 2017. Enligt stabilitetsprogrammet förväntas den offentliga skuldkvoten falla från 39,9 % 2016 till 35,7 % 2019. Det makroekonomiska scenario som ligger till grund för dessa budgetprognoser är rimligt. De åtgärder som ska stödja de planerade underskottsmålen från 2018 och framåt har inte beskrivits tillräckligt ännu. Enligt kommissionens vårprognos 2016 väntas det strukturella saldot ligga på -1,2 % av BNP 2016, vilket kan anses vara nära det medelfristiga budgetmålet, och på -0,8 % 2017, vilket är över det medelfristiga budgetmålet. Rådet anser, på grundval av sin bedömning av stabilitetsprogrammet och kommissionens vårprognos 2016, att Litauen kan förväntas följa stabilitets- och tillväxtpaktens regler.

               (7)

               Befolkningen i arbetsför ålder krymper på grund av dels stigande ålder och ohälsa, dels betydande nettoutvandring. Detta kan skada landets tillväxtpotential och ytterst dess framtida utveckling mot konvergens samt hotar hållbarheten i pensionssystemet samt systemen för långvarig vård och omsorg. Uppskattningsvis kommer den samlade förlusten av människor i arbetsför ålder att nå 35 % år 2030. Om det inte går att vända trenden kommer den att äventyra tillgången på lämplig arbetskraft, hållbarheten för långsiktig ekonomisk tillväxt och de sociala trygghetssystemen, särskilt pensionssystemet.

               (8)

               Den pågående befolkningsutvecklingen understryker att Litauen behöver en omfattande pensionsreform med fokus på medelfristig hållbarhet och risken för att pensionerna i det nuvarande pensionssystemet inte blir tillräckligt stora. Andelen äldre i Litauen som lever i fattigdom är bland de största i unionen. För närvarande finns det emellertid ingen indexering av offentliga pensioner, och statens kostnad för pensioner via de sociala trygghetssystemen är relativt låg. Parlamentet har ännu inte antagit det utkast till lagstiftning som regeringen har föreslagit för att införa en indexeringsmekanism, koppla pensionsåldern till förändringar i den förväntade livslängden efter 2026 och förbättra finansieringen av den grundläggande delen av socialförsäkringspensionen.

               (9)

               Hälsosituationen i Litauen hör till de sämsta i unionen. Framför allt är mortaliteten i åldrarna 20–64 år den högsta i unionen, vilket har inverkat kraftigt på den potentiellt tillgängliga arbetskraften och på arbetskraftens produktivitet. Bland bristerna i hälso- och sjukvården återfinns överdriven användning av sjukhusvård och små resurser till friskvård och folkhälsa. Det är angeläget att angripa den negativa demografiska trenden.

               (10)

               Det är viktigt för Litauen att stärka investeringarna i humankapitalet för att motverka vissa av de negativa effekterna av att den arbetsföra befolkningen krymper och stödja landets övergång till en ekonomi med högre förädlingsvärde. Trots stigande utbildningsnivå har en stor andel av eleverna otillräckliga baskunskaper. Arbetet på att garantera undervisning av hög kvalitet bör fortsätta. Det är avgörande för att tackla otillräckliga studieresultat och kvalifikationer. Dessutom finns det svagheter i kvaliteten på undervisningen i den högre utbildningen och dess förmåga att främja innovation. Fortsatt lågt deltagandet i vuxenutbildning undergräver arbetet med att förbättra kvaliteten på humankapitalet och öka produktiviteten. Tecken på kompetensbrist i vissa delar av ekonomin börjar synas. Kompetensbristerna förväntas bli mer akuta i framtiden. Kraftiga löneökningar och en nedgång i produktivitetstillväxten kan försvaga konkurrenskraften. Det är därför viktigt att anpassa utbildningen bättre till arbetsmarknaden, rationalisera utbildningssystemets struktur och finansiering, utveckla livslångt lärande samt göra de aktiva arbetsmarknadsåtgärderna mer målinriktade och effektivare. Litauen har vidtagit åtgärder för att förbättra de aktiva arbetsmarknadsåtgärderna och andra tjänster för att stödja arbetssökande, men det finns fortfarande utrymme att förbättra fokus för särskilda grupper, särskilt för dem som varit arbetslösa under mycket lång tid och dem som saknar grundläggande kompetens. Fortfarande är de resurser som går till effektiva arbetsmarknadspolitiska åtgärder begränsade, och de sociala skyddsnäten i Litauen är svaga. Runt 27 % av Litauens befolkning är i riskzonen för fattigdom eller socialt utanförskap, och inkomstskillnaderna är bland de högsta i unionen. Regeringen planerar att förbättra arbetslöshetsförmånernas och det sociala biståndets täckning och se till att bidragsbeloppen räcker bättre, men den relevanta lagstiftningen har ännu inte antagits.

               (11)

               En omfattande översyn av arbetsrätten och den sociala modellen diskuteras för närvarande i parlamentet. Syftet är att öka flexibiliteten på arbetsmarknaden och borga för bättre säkerhet, men den relevanta lagstiftningen har ännu inte antagits. Det är viktigt att arbetsmarknadens parter deltar i genomförandet av reformen och att den sociala dialogen utvecklas.

               (12)

               Återhämtningen när det gäller investeringar har varit långsam sedan den ekonomiska krisen, men EU:s struktur- och investeringsfonder kommer att ge stöd under de närmaste åren. Upptag och användning av ny teknik är inte något som har spridit sig i hela ekonomin och innovationsverksamheten är liten, vilket hämmar produktivitetstillväxten. Privata investeringar i forskning och innovation ligger också på en låg nivå, kanske för att det saknas incitament för företagen att satsa på forskning och innovation och offentlig-privat samarbete. Genom att förstärka de privata investeringarna kan man minska risken för att Litauen blir beroende av EU:s struktur- och investeringsfonder för offentliga investeringar i forskning och innovation. Högskolan lider av svagheter när det gäller kvalitet och innovationsresultat. Samarbetet med utländska universitet och forskningscentrum är begränsat. Forsknings- och innovationssystemen är splittrade och kännetecknas av överlappning och dubbelarbete. Detta hindrar Litauen från att nå den kritiska massa av forsknings- och utvecklingskapacitet som behövs för att öka innovationskunskap. Incitamenten för innovation och samarbetet mellan högskolor och företag behöver stärkas, bland annat genom att utveckla och investera i humankapitalet, vilket skulle kunna leda till att mer teknik överförs till den reala ekonomin. Genom att förbättra de litauiska företagens begränsade kapacitet att ta till sig kunskap utifrån och omsätta den i kommersiell verksamhet skulle man höja innovationsnivån.

               (13)

               Kommissionen har inom ramen för den europeiska planeringsterminen gjort en omfattande analys av Litauens ekonomiska politik och offentliggjort den i 2016 års landsrapport. Kommissionen har också bedömt stabilitetsprogrammet och det nationella reformprogrammet samt uppföljningen till de rekommendationer Litauen fått tidigare år. Kommissionen har beaktat inte bara programmens relevans för hållbarheten i finanspolitiken och den socioekonomiska politiken i Litauen utan även i vilken utsträckning EU:s regler och riktlinjer har iakttagits, mot bakgrund av behovet att stärka den övergripande ekonomiska styrningen i unionen genom att framtida nationella beslut fattas med beaktande av synpunkter på EU-nivå. Rekommendationerna inom ramen för den europeiska planeringsterminen återspeglas i rekommendationerna 1–3 nedan.

               (14)

               Mot bakgrund av denna bedömning har rådet granskat Litauens stabilitetsprogram, och dess yttrande (6) återspeglas särskilt i rekommendation 1 nedan.

         HÄRIGENOM REKOMMENDERAS Litauen att under 2016 och 2017 vidta följande åtgärder:

               1.

               Se till att avvikelsen från det medelfristiga budgetmålet stannar inom det undantag som gjorts för den strukturella pensionsreformen 2016 och 2017. Minska skattetrycket på låginkomsttagare genom en skatteväxling till källor som hämmar tillväxt mindre och förbättra skattemoralen, särskilt när det gäller mervärdesskatt.

               2.

               Öka investeringarna i humankapitalet och ta itu med kompetensbrist genom att anpassa utbildningen bättre till arbetsmarknaden och höja kvaliteten på undervisning och vuxenutbildning. Göra den aktiva arbetsmarknadspolitiken mer heltäckande och effektiv. Stärka den sociala dialogens funktion. Förbättra hälso- och sjukvårdssystemets resultat genom att stärka öppenvården, förebyggande vård och friskvård. Förbättra arbetslöshetsförmånernas och det sociala biståndets täckning och se till att bidragsbeloppen räcker bättre.

               3.

               Vidta åtgärder för att öka produktiviteten och förbättra upptag och användning av ny teknik i hela ekonomin. Förbättra samordningen av innovationspolitiska åtgärder och främja privata investeringar, bland annat genom att utveckla alternativa finansieringssätt.

      Utfärdad i Bryssel den 12 juli 2016.

            På rådets vägnar

         P. KAŽIMÍR

            Ordförande

      (1)  EGT L 209, 2.8.1997, s. 1.

      (2)  Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1176/2011 av den 16 november 2011 om förebyggande och korrigering av makroekonomiska obalanser (EUT L 306, 23.11.2011, s. 25).

      (3)  EUT C 96, 11.3.2016, s. 1.

      (4)  Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1303/2013 av den 17 december 2013 om fastställande av gemensamma bestämmelser för Europeiska regionala utvecklingsfonden, Europeiska socialfonden, Sammanhållningsfonden, Europeiska jordbruksfonden för landsbygdsutveckling och Europeiska havs- och fiskerifonden, om fastställande av allmänna bestämmelser för Europeiska regionala utvecklingsfonden, Europeiska socialfonden, Sammanhållningsfonden och Europeiska havs- och fiskerifonden samt om upphävande av rådets förordning (EG) nr 1083/2006 (EUT L 347, 20.12.2013, s. 320).

      (5)  Det strukturella saldo som räknats om av kommissionen på grundval av uppgifterna i stabilitetsprogrammet, enligt den allmänt vedertagna metoden.

      (6)  Enligt artikel 5.2 i rådets förordning (EG) nr 1466/97.


title: rådets yttrande enligt artikel 5.3 i rådets förordning (EG) nr 1466/97 av den 7 juli 1997 om Frankrikes uppdaterade stabilitetsprogram för 2006-2010 (framlagd av kommissionen)

text:
Viktigt rättsligt meddelande

|

52007SC0066

Rådets yttrande enligt artikel 5.3 i Rådets förordning (EG) nr 1466/97 av den 7 juli 1997 om Frankrikes uppdaterade stabilitetsprogram för 2006-2010 (framlagd av kommissionen)  /* SEK/2007/0066 slutlig */

	[pic] | EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION |Bryssel den 23.1.2007SEK(2007) 66 slutligRekommendation tillRÅDETS YTTRANDEenligt artikel 5.3 i rådets förordning (EG) nr 1466/97 av den 7 juli 1997 om Frankrikes uppdaterade stabilitetsprogram för 2006-2010(framlagd av kommissionen)MOTIVERINGAllmän bakgrundStabilitets- och tillväxtpakten, som trädde i kraft den 1 juli 1998, syftar till att genom sunda offentliga finanser stärka förutsättningarna för prisstabilitet och stark hållbar tillväxt som kan bidra till ökad sysselsättning. Reformen av pakten 2005 genomfördes mot bakgrund av att den hade visat sig användbar för att förankra budgetdisciplin, men syftade till att stärka dess effektivitet och ekonomiska underbyggnad och säkerställa de offentliga finansernas långsiktiga hållbarhet.Enligt rådets förordning (EG) nr 1466/97 om förstärkning av övervakningen av de offentliga finanserna samt övervakningen och samordningen av den ekonomiska politiken[1], som utgör en del av stabilitets- och tillväxtpakten, skall medlemsstaterna lägga fram stabilitets- eller konvergensprogram och årliga uppdateringar av dessa för rådet och kommissionen (medlemsstater som redan har övergått till den gemensamma valutan lägger fram (uppdaterade) stabilitetsprogram och medlemsstater som ännu inte har gjort det lägger fram (uppdaterade) konvergensprogram). Frankrikes första stabilitetsprogram lades fram i januari 1999. I enlighet med förordningen yttrade sig rådet om programmet den 15 mars 1999, på grundval av en rekommendation från kommissionen och efter att ha hört Ekonomiska och finansiella kommittén. Enligt samma förfarande bedöms uppdaterade stabilitets- och konvergensprogram av kommissionen och granskas av den ovannämnda kommittén. De kan även granskas av rådet.Bakgrund till bedömningen av det uppdaterade programmetKommissionen har granskat den senaste uppdateringen av Frankrikes stabilitetsprogram, som lades fram den 6 december 2006, och har antagit en rekommendation till rådets yttrande om detta program.För att beskriva den bakgrund mot vilken strategin för de offentliga finanserna i det uppdaterade stabilitetsprogrammet bedöms, sammanfattas i denna motivering följande:1.  Den ekonomiska utvecklingen och utvecklingen av de offentliga finanserna.2.  Den senaste bedömningen av landets ställning när det gäller paktens preventiva aspekt (en sammanfattning av rådets yttrande om den föregående uppdateringen av stabilitetsprogrammet).3.  Kommissionens bedömning av det nationella reformprogrammet från oktober 2006.De n senaste ekonomiska utvecklingen och utvecklingen av de offentliga finansernaUnder de senaste tio åren har konjunkturcykeln i Frankrike i stort sett sammanfallit med den för euroområdet som helhet och visat liknande tillväxtnivåer. Ändå uppgick arbetslösheten i Frankrike till i genomsnitt 10 % under den senaste tioårsperioden, en procentenhet över motsvarande siffra för euroområdet. Även om en vikande tendens kunnat iakttas under de senaste åren, från 12,1 % 1997 till under 9 %, är arbetslösheten fortfarande relativt hög. Den franska ekonomins ganska solida tillväxt drevs till stor del på av den inhemska efterfrågan och särskilt av den privata konsumtionen tack vare förbättringar av hushållens köpkraft. På efterfrågesidan kunde ekonomin dra fördel av effekterna av ett gynnsamt politiskt program, men detta skedde till priset av betydande obalanser i de offentliga finanserna. Insatserna för att konsolidera de offentliga finanserna, som inleddes under 2004, ledde till att underskottet 2005 understeg fördragets referensvärde på 3 %. Förfarandet vid alltför stora överskott avslutades därför i januari 2007. En ytterligare konsolidering krävs dock, både för att förbättra de offentliga finansernas hållbarhet på lång sikt och för att skapa ekonomisk beredskap för konjunkturnedgångar. En större ökning än vad som allmänt väntas av den låga graden av sysselsättning för den äldre arbetskraften skulle gynna BNP-tillväxten och minska trycket på de offentliga finanserna. Det är därför som hållbarheten och effektiviteten i den franska ekonomin nu måste sättas i första rummet.Bedömningen i rådets yttrande om det föregående programmetDen 24 mars 2006 antog rådet sitt yttrande om den föregående uppdateringen av stabilitetsprogrammet för perioden 2005–2009, där det ”välkomna[de] […] prioriteringen av skuldminskningen i det franska stabilitetsprogrammet, men notera[de] att det f[a]nns risker i samband med säkerställandet av att målen för de offentliga finanserna uppnås och de offentliga finansernas långsiktiga hållbarhet”. Rådet uppmanade Frankrike att ”säkerställa de strukturella anpassningar som krävs för att på ett trovärdigt och hållbart sätt få ner underskottet i de offentliga finanserna till en nivå under 3 % av BNP 2006, [vidta] de åtgärder som krävs för att säkerställa den planerade finanspolitiska konsolideringen i riktning mot målet på medellång sikt och förbättra hållbarheten på lång sikt [och] stärka övervakningen och genomförandet av de bestämmelser som reglerar utgiftstillväxten inom den offentliga sektorns undersektorer för att säkerställa att de ambitiösa fleråriga utgiftstaken iakttas”.Kommissionens bedömning av det nationella reformprogrammet från oktober 2006.Rapporten om genomförandet av Frankrikes nationella reformprogram, som skall tas fram inom ramen för den förnyade Lissabonstrategin för tillväxt och sysselsättning, lades fram den 5 oktober 2006. I detta program anges följande prioriteringar: skapande av de nödvändiga förutsättningarna för en stark ekonomisk tillväxt, minskad arbetslöshet och ökad sysselsättning samt uppbyggnad av en kunskapsbaserad ekonomi.Av kommissionens bedömning av det programmet (antagen i samband med dess årliga lägesrapport från december 2006 [2] ) framgår att Frankrike gör framsteg i genomförandet av sitt nationella reformprogram. Särskilt mot bakgrund av en positiv makroekonomisk utveckling har Frankrike fortsatt sina insatser för konsolidering av de offentliga finanserna och samtidigt sökt öka sin tillväxtpotential, bland annat genom nya åtaganden i fråga om forskning och innovation. På arbetsmarknadsområdet är resultaten fortfarande blygsamma.Mot bakgrund av de påvisade starka och svaga sidorna rekommenderades Frankrike att vidta åtgärder på följande områden: de offentliga finansernas hållbarhet på lång sikt, konkurrensutsättning av gas-, elektricitets- och järnvägstransportsektorerna, samt bevarande av sysselsättning och livslångt lärande.Faktaruta: De viktigaste punkterna i bedömningen I enlighet med artikel 5.1 i rådets förordning (EG) nr 1466/97 tas följande punkter upp i bedömningen: Frågan om de ekonomiska antaganden som programmet bygger på är rimliga. Det medelfristiga mål för de offentliga finanserna som lagts fram av medlemsstaten och frågan om anpassningsplanen för att uppnå målet är lämplig. Frågan om de vidtagna eller föreslagna åtgärderna för att följa denna plan är tillräckliga för att nå det medelfristiga målet för de offentliga finanserna över konjunkturcykeln. I bedömningen av anpassningsplanen för att uppnå det medelfristiga målet för de offentliga finanserna uppmärksammas frågan om en större anpassning görs i ekonomiskt goda tider, medan anpassningen får vara mer begränsad i ekonomiskt dåliga tider, och, för euroområdet och ERM II-medlemsstaterna, om medlemsstaten eftersträvar en årlig förbättring av det konjunkturrensade saldot, exklusive engångsåtgärder och andra tillfälliga åtgärder, motsvarande 0,5 % av BNP för att uppnå sitt medelfristiga mål för de offentliga finanserna. Frågan om anpassningsplanen för att uppnå det medelfristiga målet för de offentliga finanserna (för medlemsstater som ännu inte har uppnått det) eller beslutet om en tillfällig avvikelse från det (för medlemsstater som uppnått detta mål) omfattar genomförandet av betydande strukturreformer som har direkta kostnadsbesparande effekter på lång sikt (däribland genom att öka den potentiella tillväxten) och därigenom verifierbara effekter på de offentliga finansernas långsiktiga hållbarhet (under iakttagande av villkoret att en tillräcklig säkerhetsmarginal för referensvärdet på 3 % av BNP skall bevaras och att situationen för de offentliga finanserna förväntas återgå till det medelfristiga målet under programperioden), varvid särskild uppmärksamhet ägnas pensionsreformer som syftar till att införa system med flera pelare, varav en obligatorisk pelare som fullständigt täcks av fondmedel. Frågan om medlemsstatens ekonomiska politik är förenlig med de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken. Rimligheten i programmets makroekonomiska antaganden bedöms med utgångspunkt i kommissionens höstprognos 2006 och i enlighet med den allmänt vedertagna metoden för beräkning av potentiell total produktion och konjunkturrensade saldon. Bedömningen av förenligheten med de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken bygger på de allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken när det gäller de offentliga finanserna som ingår i de integrerade riktlinjerna för perioden 2005–2008. Bedömningen tar också upp följande: Utvecklingen av skuldkvoten och utsikterna för de offentliga finansernas långsiktiga hållbarhet, vilket man ”vid övervakningen av de offentliga finanserna [bör] ägna tillräcklig uppmärksamhet” enligt rådets rapport av den 20 mars 2005 ”Att förbättra genomförandet av stabilitets- och tillväxtpakten”. I ett meddelande från kommissionen av den 12 oktober 2006 anges metoden för att bedöma den långsiktiga hållbarheten[3]. Graden av integration med de nationella reformprogram som medlemsstaterna överlämnat inom ramen för Lissabonstrategin för tillväxt och sysselsättning. I sin följenot av den 7 juni 2005 till Europeiska rådet om de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken för perioden 2005–2008 framhöll Ekofinrådet att de nationella reformprogrammen borde vara förenliga med stabilitets- och konvergensprogrammen. Efterlevnaden av uppförandekoden[4], som bl.a. föreskriver en gemensam struktur och uppsättning tabeller för stabilitets- och konvergensprogrammen. |-  Rekommendation tillRÅDETS YTTRANDEenligt artikel 5.3 i rådets förordning (EG) nr 1466/97 av den 7 juli 1997 om Frankrikes uppdaterade stabilitetsprogram för 2006-2010EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR AVGIVIT FÖLJANDE YTTRANDEmed beaktande av fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen,med beaktande av rådets förordning (EG) nr 1466/97 av den 7 juli 1997 om förstärkning av övervakningen av de offentliga finanserna samt övervakningen och samordningen av den ekonomiska politiken[5], särskilt artikel 5.3,med beaktande av kommissionens rekommendation, ochefter att ha hört Ekonomiska och finansiella kommittén.HÄRIGENOM FRAMFÖRS FÖLJANDE.4.  Den [27 februari 2007] granskade rådet Frankrikes uppdaterade stabilitetsprogram, som omfattar perioden 2006–2010.5.  Programmet innehåller två olika scenarier för de makroekonomiska prognoserna och budgetprognoserna: ett ”lågt” och ett ”högt”. Det ”låga” scenariot, som ligger i linje med kommissionens höstprognos 2006, har betraktats som referensscenario vid bedömningen av budgetberäkningarna. Mot bakgrund av nu tillgängliga uppgifter förefaller de antaganden det bygger på rimliga, även om de för 2006 ligger något i överkant. Reala BNP förutses öka med 2,25 % per år under programperioden. Inflationsberäkningarna i programmet förefaller också de vara realistiska.6.  Enligt kommissionens höstprognos 2006 beräknas underskottet i de offentliga finanserna för 2006 uppgå till 2,7 % av BNP, vilket kan jämföras med målet på 2,9 % av BNP i den föregående uppdatingen av stabilitetsprogrammet (och ett slutligt resultat på 2,9 % av BNP för 2005). Även om antagandena om BNP-tillväxten är desamma i den föregående och den nya uppdateringen – i intervallet 2–2,5 % – står skatterna för en större del av tillväxten i den nya uppdateringen, eftersom den bygger på en högre privat konsumtion. Den förväntade minskningen av underskottet bygger dels på snabbare BNP-tillväxt (från 1,2 till cirka 2 %) som leder till ökade intäkter (cirka 5 miljarder euro, dvs. 0,3 procentenheter av BNP), dels på avtagande takt i utgiftsökningarna.7.  Programmet är en del av de franska myndigheternas övergripande strategi för ett nationellt åtagande att minska skuldsättningen och presenteras som ett flerårigt program för skuldminskning som syftar till balans i de offentliga finanserna och en skuldsättningsgrad under 60 % av BNP senast 2010. Det nominella underskottet förutses minska kontinuerligt, men med tyngdpunkt på slutet av programperioden, från 2,7 % av BNP 2006 (2,5 % 2005) till 0 % av BNP 2010, dvs. en sammanlagd minskning med 2,7 procentenheter av BNP. Det primära underskottet, 0,1 % av BNP 2006, kommer enligt programmet att vändas till ett överskott från och med 2007 och nå 2,5 % av BNP 2010. Den planerade konsolideringen av de offentliga finanserna är ”utgiftsbaserad”, dvs. den bygger på fleråriga mål för ökningen av de offentliga utgifterna som leder till en minskning av kvoten mellan (de primära) utgifterna och BNP med nästan 3 procentenheter av BNP under perioden. I förhållande till det tidigare programmet bekräftar den nya uppdateringen i stort den planerade anpassningen av de offentliga finanserna mot bakgrund av ett så gott som oförändrat makroekonomiskt scenario.8.  Det strukturella saldot (dvs. det konjunkturrensade saldot exklusive engångsåtgärder och andra tillfälliga åtgärder) har beräknats enligt den allmänt vedertagna metoden och väntas förbättras från ett underskott på cirka 2,5 % av BNP 2006 till ett överskott på cirka 0,25 % i slutet av programperioden (2010). Som i den föregående uppdateringen av stabilitetsprogrammet är det medelfristiga mål för de offentliga finanserna som kommer till uttryck i programmet en balanserad situation i strukturella termer som enligt programmet skall nås senast 2010. Eftersom det medelfristiga målet för de offentliga finanserna är mer långtgående än minimiriktvärdet (ett beräknat underskott på cirka 1,5 % av BNP), bör dess uppfyllande skapa en tillräcklig marginal mot ett alltför stort underskott. Målet ligger inom det intervall som angetts i stabilitets- och tillväxtpakten och i uppförandekoden för euroområdet och medlemsstater som deltar i ERM II, och det avspeglar väl skuldkvoten och den genomsnittliga potentiella långsiktiga produktionstillväxten.9.  Riskerna för budgetberäkningarna i programmet förefaller i stort sett uppväga varandra under den närmaste tiden (fram till 2008) men resultaten för de offentliga finanserna kan bli sämre än vad som förutses i programmet under de senare åren. När det gäller den närmaste tiden bygger anpassningen i huvudsak på en förstärkt utgiftskontroll på statlig nivå som stöds av det gradvisa genomförandet av den nya grundlagen om budgetpropositioner[6] och resultaten av revisionen av genomförandet av moderniseringarna, och den är trovärdig, även om utvecklingen av de lokala myndigheternas utgifter är en riskfaktor. För de senare åren är målen för anpassningen så ambitiöst satta att det väcker tvivel om huruvida de kan uppnås fullt ut. Även om de tidigare meriterna när det gäller iakttagandet av utgiftsnormer på statlig nivå är goda kräver den planerade kraftiga åtstramningen vissa reformer som inte närmare beskrivs i programmet. Mer generellt gör de tidigare erfarenheterna av iakttagandet av övergripande utgiftstak för de statliga utgifterna, en grundbult i Frankrikes strategi för konsolideringen av de offentliga finanserna, i kombination med bristen på mekanismer för att genomdriva normer och avsaknaden av utgiftsföreskrifter för vissa delsektorer, bl.a. de lokala myndigheterna, att risken för en negativ utveckling måste bedömas som betydande.10.  Mot bakgrund av denna riskbedömning är det möjligt att de redovisade finanspolitiska åtgärderna inte är tillräckliga för att det medelfristiga målet säkert skall kunna uppnås senast 2010, så som förutses i programmet. Programmet förefaller dock ge en tillräcklig säkerhetsmarginal mot slutet av perioden, troligast från 2009, som motverkar riskerna för att referensvärdet för det offentliga underskottet på 3 % av BNP skall överskridas, förutsatt att konjunktursvängningarna ligger inom normala gränser. Med undantag av 2007 ligger takten i anpassningen mot programmets mål på medellång sikt i stort sett i linje med stabilitets- och tillväxtpakten, som anger att riktmärket för den årliga förbättringen av det strukturella saldot bör vara 0,5 % av BNP för euroområdet och de länder som deltar i ERM II och att anpassningen bör vara större under goda ekonomiska tider och kan vara lägre i tider med dålig ekonomi. Även om Frankrike först nyligen har rättat till sitt alltför stora underskott, skulle den planerade anpassningen för 2007 vara begränsad till 0,3 procentenheter av BNP, trots att den ekonomiska situationen inte kan karakteriseras som ”dåliga tider” och skatteelasticiteten till och med indikerar ”goda tider”.11.  Den offentliga bruttoskulden beräknas ha nått 64,6 % av BNP år 2006, vilket överstiger fördragets referensvärde på 60 % av BNP. Enligt programmet beräknas skuldkvoten minska med 6,5 procentenheter under loppet av programperioden. Skuldkvotens utveckling kan komma att bli mindre gynnsam än prognostiserat under slutet av programperioden på grund av dels de nyss nämnda riskerna för att målen för de offentliga finanserna inte kommer att uppnås, dels ovissheten om huruvida försäljningen av icke-strategiska tillgångar, som tenderar att bli större än det historiska genomsnittet, kommer att förverkligas. Trots dessa risker förefaller skuldkvoten komma att minskas i tillräcklig grad och närma sig referensvärdet under programperioden.12.  De långsiktiga effekterna på de offentliga finanserna av befolkningens åldrande är något mindre i Frankrike än genomsnittet i EU, och pensionskostnaderna står inför en något mindre ökning än i de flesta andra länderna till följd av de redan beslutade pensionsreformerna. I inledningen av programperioden är situationen för de offentliga finanserna, trots att den förbättrats sedan 2005, fortfarande sådan att det föreligger en risk för deras hållbarhet, också innan de långsiktiga effekterna av befolkningens åldrande har tagits med i beräkningarna. Dessutom överstiger den nuvarande bruttoskulden fördragets referensvärde. En ytterligare konsolidering av de offentliga finanserna skulle bidra till att minska riskerna för dessas hållbarhet, och om vinsterna av pensionsreformen bevaras och möjligen ökas skulle riskerna minskas ytterligare. Sammantaget förefaller riskerna för de offentliga finansernas hållbarhet vara medelstora i Frankrike.13.  Stabilitetsprogrammet innehåller en kvalitativ bedömning av de samlade effekterna av Frankrikes nationella reformprogram från oktober 2006 inom ramen för den medelfristiga strategin för de offentliga finanserna. Det ger dock inte någon systematisk information om de direkta budgetkostnader eller budgetbesparingar som de viktigaste reformer som planeras enligt det nationella reformprogrammet kommer att ge upphov till, men prognoserna för de offentliga finanserna förefaller beakta följderna för dessa av de åtgärder som skisseras i det nationella reformprogrammet. De finanspolitiska åtgärder som presenteras i stabilitetsprogrammet förefaller också vara förenliga med dem som redovisas i det nationella reformprogrammet.14.  Programmets finanspolitiska strategi överensstämmer i huvudsak med de allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken som ingår i de integrerade riktlinjerna för perioden 2005–2008.15.  När det gäller uppgiftskraven i uppförandekoden för stabilitets- och konvergensprogram finns det vissa luckor i de obligatoriska och frivilliga uppgifterna[7].Sammantaget är slutsatsen att programmet, efter korrigeringen av det alltför stora underskottet och under en tid av stark tillväxt av intäkterna, prioriterar skuldminskning och innebär en utveckling mot det medelfristiga målet för de offentliga finanserna genom en utgiftsbaserad anpassning som dock har sin tyngdpunkt något förskjuten mot slutet av programperioden. Det finns risker för uppnåendet av målen för de offentliga finanserna, särskilt under slutet av perioden.Mot bakgrund av denna bedömning uppmanas Frankrike atti) utnyttja de stabila tillväxtutsikterna och den positiva grundläggande effekten av ett resultat för 2006 som blev starkare än väntat för att tidigarelägga insatser för anpassning i riktning mot det medelfristiga målet, särskilt under 2007, i syfte att uppnå programmets medelfristiga mål senast under slutet av perioden och därigenom minska skuldsättningen samt förbättra de offentliga finansernas långsiktiga hållbarhet, ochii) stärka övervakningen och genomförandet av de bestämmelser som reglerar utgiftstillväxten inom samtliga delsektorer av den offentliga sektorn i syfte att säkerställa att de ambitiösa fleråriga utgiftstaken iakttas.Jämförelse av utvecklingen av och prognoserna för de offentliga finanserna2005 | 2006 | 2007 | 2008 | 2009 | 2010 |Real BNP(förändring i %) | SP dec. 2006 | 1,2 | 2,0-2,5 | 2,0-2,5 | 2,25 | 2,25 | 2,25 |KOM nov. 2006 | 1,2 | 2,2 | 2,3 | 2,1 | – | – |SP jan. 2006 | 1,5-2,0 | 2,0-2,5 | 2,25 | 2,25 | 2,25 | – |HIKP-inflation (i %) | SP dec. 2006 | 1,9 | 2,0 | 1,9 | 1,75 | 1,75 | 1,75 |KOM nov. 2006 | 1,9 | 2,0 | 1,8 | 1,9 | – | – |SP jan. 2006 | 1,9 | 1,8 | 1,75 | 1,75 | 1,75 | – |Produktionsgap (i % av potentiell BNP) | SP dec. 20061 | -0,8 | -0,6 | -0,6 | -0,5 | -0,4 | -0,3 |KOM nov. 20065 | -0,8 | -0,8 | -0,7 | -0,9 | – | – |SP jan. 20061 | -0,5 | -0,4 | -0,6 | -0,8 | -0,9 | – |Saldot för de offentliga finanserna (i % av BNP) | SP dec. 2006 | -2,9 | -2,7 | -2,5 | -1,8 | -0,9 | 0,0 |KOM nov. 2006 | -2,9 | -2,7 | -2,6 | -2,2 | – | – |SP jan. 2006 | -3,0 | -2,9 | -2,6 | -1,9 | -1,0 | – |Primärt saldo (i % av BNP) | SP dec. 2006 | -0,2 | -0,1 | 0,1 | 0,7 | 1,7 | 2,5 |KOM nov. 2006 | -0,2 | -0,1 | 0,0 | 0,4 | – | – |SP jan. 2006 | -0,3 | -0,3 | 0,0 | 0,6 | 1,6 | – |Konjunkturrensat saldo (i % av BNP) | SP dec. 20061 | -2,5 | -2,4 | -2,2 | -1,6 | -0,7 | 0,2 |KOM nov. 2006 | -2,5 | -2,3 | -2,3 | -1,8 | – | – |SP jan. 20061 | -2,8 | -2,7 | -2,3 | -1,5 | -0,6 | – |Strukturellt saldo2(i % av BNP) | SP dec. 20063 | -3,0 | -2,5 | -2,2 | -1,6 | -0,7 | 0,2 |KOM nov 20064 | -3,1 | -2,6 | -2,3 | -1,8 | – | – |SP jan. 2006 | -3,3 | -2,9 | -2,3 | -1,5 | -0,6 | – |Offentlig bruttoskuld (i % av BNP) | SP dec. 2006 | 66,6 | 64,6 | 63,6 | 62,6 | 60,7 | 58,0 |KOM nov. 2006 | 66,6 | 64,7 | 63,9 | 63,3 | – | – |SP jan. 2006 | 65,8 | 66,0 | 65,6 | 64,6 | 62,8 | – |Anmärkningar: |1 Kommissionens beräkningar baseras på uppgifterna i programmet. |2 Konjunkturrensat saldo (liksom i föregående rader), exklusive engångsåtgärder och andra tillfälliga åtgärder. |3 Engångsåtgärder och andra tillfälliga åtgärder enligt programmet (0,5 % av BNP 2005 och 0,1 % 2006, därefter 0 %, som alla minskar underskottet). |4 Engångsåtgärder och andra tillfälliga åtgärder enligt kommissionens höstprognos 2006 (0,6 % av BNP 2005 och 0,2 % 2006, därefter 0 %, som alla minskar underskottet). |5 Baserat på en beräknad potentiell tillväxt på 2,0 %, 2,2 %, 2,2 % respektive 2,3 % under perioden 2005-2008. |Källor: |Stabilitetsprogrammet (SP), kommissionens höstprognos 2006 (KOM) och kommissionens beräkningar. |[1] EGT L 209, 2.8.1997, s. 1. Förordningen ändrad genom förordning (EG) nr 1055/2005 (EUT L 174, 7.7.2005, s. 1). De dokument som det hänvisas till i texten återfinns på följande webbplats:http://europa.eu.int/comm/economy_finance/about/activities/sgp/main_en.htm[2] Meddelande från kommissionen inför Europeiska rådets vårmöte: Implementing the renewed Lisbon strategy for growth and jobs – A year of delivery, 12.12.2006, KOM(2006) 816.[3] Meddelande från kommissionen till rådet och Europaparlamentet - De offentliga finansernas hållbarhet på lång sikt i EU, 12.10.2006, KOM(2006) 574 slutlig och Europeiska kommissionen, Generaldirektoratet för ekonomi och finans (2006), ”The long-term sustainability of public finances in the European Union”, European Economy nr 4/2006.[4] ”Närmare angivelser för genomförandet av stabilitets- och tillväxtpakten samt riktlinjer för stabilitets- och konvergensprogrammens utformning och innehåll”, som godkändes av Ekofinrådet den 11 oktober 2005.[5] EGT L 209, 2.8.1997, s. 1. Förordningen ändrad genom förordning (EG) nr 1055/2005 (EUT L 174, 7.7.2005, s. 1). De dokument som det hänvisas till i texten återfinns på följande webbplats:http://europa.eu.int/comm/economy_finance/about/activities/sgp/main_en.htm[6] Den nya grundlagen om budgetpropositioner (Loi organique sur les lois de finance – LOLF) tillämpades för första gången 2006 och syftar till att skapa större överblickbarhet och effektivitet i förvaltningen av de offentliga utgifterna.[7] Bland annat lämnas inga uppgifter om den statliga konsumtionen och de korta och långa räntorna (för åren 2008–2010).


title: Rådets rekommendation av den 10 juli 2012 om Belgiens nationella reformprogram 2012, med avgivande av rådets yttrande om Belgiens stabilitetsprogram för 2012–2015

text:
               24.7.2012

               SV

               Europeiska unionens officiella tidning

               C 219/5

         RÅDETS REKOMMENDATION
   av den 10 juli 2012
   om Belgiens nationella reformprogram 2012, med avgivande av rådets yttrande om Belgiens stabilitetsprogram för 2012–2015
   2012/C 219/02
   EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DENNA REKOMMENDATION
   med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artiklarna 121.2 och 148.4,
   med beaktande av rådets förordning (EG) nr 1466/97 av den 7 juli 1997 om förstärkning av övervakningen av de offentliga finanserna samt övervakningen och samordningen av den ekonomiska politiken (1), särskilt artikel 5.2,
   med beaktande av Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1176/2011 av den 16 november 2011 om förebyggande och korrigering av makroekonomiska obalanser (2), särskilt artikel 6.1,
   med beaktande av Europeiska kommissionens rekommendation,
   med beaktande av Europeiska rådets slutsatser,
   med beaktande av sysselsättningskommitténs yttrande,
   efter att ha hört ekonomiska och finansiella kommittén, och
   av följande skäl:

               (1)

               Den 26 mars 2010 antog Europeiska rådet kommissionens förslag till en ny strategi för sysselsättning och tillväxt, Europa 2020, som bygger på en utökad samordning av den ekonomiska politiken med inriktning på ett antal nyckelområden där åtgärder behövs för att stärka förutsättningarna för hållbar tillväxt och konkurrenskraft i Europa.

               (2)

               Den 13 juli 2010 antog rådet en rekommendation om de allmänna riktlinjerna för medlemsstaternas och unionens ekonomiska politik (2010–2014) och den 21 oktober 2010 ett beslut om riktlinjer för medlemsstaternas sysselsättningspolitik (3), vilka tillsammans utgör de så kallade integrerade riktlinjerna. Medlemsstaterna uppmanades att beakta de integrerade riktlinjerna i sin nationella ekonomiska politik och sysselsättningspolitik.

               (3)

               Den 12 juli 2011 antog rådet en rekommendation (4) om Belgiens nationella reformprogram för 2011 och avgav sitt yttrande om Belgiens uppdaterade stabilitetsprogram för 2011–2014.

               (4)

               Den 23 november 2011 antog kommissionen den andra årliga tillväxtöversikten, som markerar inledningen av den andra europeiska planeringsterminen för förhandsintegrerad politisk samordning, med förankring i Europa 2020-strategin. Den 14 februari 2012 antog kommissionen, på grundval av förordning (EU) nr 1176/2011, rapporten om varningsmekanismen, i vilken Belgien identifierades som en av de medlemsstater som kommer att bli föremål för en fördjupad granskning.

               (5)

               Den 1 december 2011 antog rådet slutsatser där kommittén för socialt skydd uppmanades att, i samarbete med sysselsättningskommittén och andra kommittéer, framföra sina synpunkter på de åtgärder som rekommenderas inom Europa 2020-strategins politiska arbetscykel. Dessa synpunkter ingår i sysselsättningskommitténs yttrande.

               (6)

               Europaparlamentet har vederbörligen involverats i den europeiska planeringsterminen, i enlighet med förordning (EG) nr 1466/97, och antog den 15 februari 2012 en resolution om sysselsättning och sociala aspekter i den årliga tillväxtöversikten 2012 och en resolution om bidraget till den årliga tillväxtöversikten 2012.

               (7)

               Den 2 mars 2012 godkände Europeiska rådet prioriteringarna för att säkerställa finansiell stabilitet, budgetkonsolidering och åtgärder för att främja tillväxt. Europeiska rådet betonade behovet att eftersträva differentierad och tillväxtvänlig budgetkonsolidering, återställa normala villkor för utlåning till näringslivet, främja tillväxt och konkurrenskraft, ta itu med arbetslösheten och krisens sociala följdverkningar samt modernisera den offentliga förvaltningen.

               (8)

               Den 2 mars 2012 uppmanade Europeiska rådet också de medlemsstater som deltar i europluspakten att i tid lägga fram sina åtaganden så att de kan inkludera dem i sina stabilitets- eller konvergensprogram och i sina nationella reformprogram.

               (9)

               Den 30 april 2012 lade Belgien fram sitt stabilitetsprogram för perioden 2012–2015 och sitt nationella reformprogram för 2012. I syfte att beakta inbördes samband mellan de båda programmen har de bedömts samtidigt. Kommissionen har också i en fördjupad granskning enligt artikel 5 i förordning (EU) nr 1176/2011 bedömt huruvida Belgien påverkas av makroekonomiska obalanser. Kommissionen drog i sin fördjupade granskning slutsatsen att Belgien har en extern obalans, men att den inte är alltför stor.

               (10)

               På grundval av bedömningen av stabilitetsprogrammet enligt förordning (EG) nr 1466/97 anser rådet att det makroekonomiska scenario som ligger till grund för de finanspolitiska beräkningarna i programmet är rimligt för åren 2012 och 2013 och optimistiskt för åren 2014 och 2015 då BNP-tillväxten väntas vara betydligt högre än enligt de senaste beräkningarna av potentiell tillväxt i kommissionens avdelningars vårprognos 2012. Målet för den finanspolitiska strategin enligt stabilitetsprogrammet är att få ned underskottet under 3 % av BNP under 2012 (till 2,8 % av BNP, ned från 3,7 % av BNP 2011) och till noll 2015. Stabilitetsprogrammet bekräftar det tidigare medelfristiga budgetmålet för den finanspolitiska strategin, det vill säga ett överskott på 0,5 % av BNP i strukturella termer, som på ett adekvat sätt speglar kraven enligt stabilitets- och tillväxtpakten. Det planerade nominella underskottet är förenligt med den tidsfrist som rådet fastställt för korrigeringen av det alltför stora underskottet och den planerade finanspolitiska insatsen följer rekommendationen inom ramen för förfarandet vid alltför stora underskott om en lägsta genomsnittlig årlig insats på ¾ % av BNP i strukturella termer. Den planerade tillväxttakten för de offentliga utgifterna är, med beaktande av diskretionära åtgärder på inkomstsidan, förenlig med riktvärdet för utgifter i stabilitets- och tillväxtpakten under perioden 2013–2015, men inte under 2012. Utgående från det (omräknade) strukturella budgetsaldot (5) väntas enligt beräkningarna i stabilitetsprogrammet det strukturella saldot förbättras med 1,1 procentenheter av BNP 2012 och med i genomsnitt omkring 0,8 % av BNP under perioden 2013–2015.
               Det finns dock vissa risker med tanke på att de kompletterande åtgärder som ska vidtas från 2013 och framåt ännu inte specificerats och att det makroekonomiska scenariot från 2014 och framåt är för optimistiskt. Enligt stabilitetsprogrammets beräkningar planeras den offentliga skulden som uppgick till 98,0 % av BNP under 2011 och därmed ligger långt över 60 %-tröskeln stabiliseras och sedan minska till 92,3 % under 2015, vilket skulle innebära tillräckliga framsteg i förhållande till stabilitets- och tillväxtpaktens riktvärde för skuldminskning.
               Vidare är de implicita skulderna knutna till de garantier som beviljats banksektorn synnerligen stora. De regelbaserade fleråriga ramarna för de offentliga finanserna skulle, särskilt vad avser utgiftssidan, befrämjas av tillsynsmekanismer och/eller åtaganden från Belgiens regioners och gemenskapers sida, även från lokal nivå, i syfte att klara de fastställda underskottsmålen.

               (11)

               Kostnaderna förknippade med en åldrande befolkning bör hanteras och man bör uppnå en strukturell minskning av underskottet så att den höga offentliga skulden kan minska. Den nya federala regeringen kom i december 2011 överens om en reform av socialförsäkringssystemet för ålderspensionärer. Det krävs nu ett ändamålsenligt genomförande och en effektiv övervakning av de inledda lagändringarna, med sikte på att höja den faktiska pensionsåldern. Det är avgörande att reformen av socialförsäkringen för ålderspensionärer underbyggs med åtgärder som stimulerar aktivt åldrande och ett längre arbetsliv, men ytterligare reformer som att koppla den lagstadgade pensionsåldern till medellivslängd kan också bidra till att uppnå detta mål.

               (12)

               Det finns fortfarande problem inom det belgiska finansiella systemet. Omstruktureringen av de belgiska bankerna pågår och det statliga stöd som beviljades banksektorn 2008/2009 för att motverka finanskrisen har ännu inte betalats tillbaka helt. Med tanke på den höga garantinivån är riskerna för banksektorn och de offentliga finanserna dessutom relaterade till varandra.

               (13)

               Bytesbalansen är på väg att gradvis försämras. Den förbättrade tjänstebalansen kompenserar inte den försämrade handelsbalansen för varor. Den belgiska varuexporten har förlorat mark inte enbart i förhållande till den expanderande världshandeln utan även i förhållande till andra medlemsstater i euroområdet och euroområdet i genomsnitt, vilket tyder på en ogynnsam inhemsk kostnadsutveckling vad avser enhetsarbetskostnaderna jämfört med Belgiens främsta handelspartner (Nederländerna, Frankrike, Tyskland) och euroområdet som helhet. Eftersom det finns ett automatiskt löneindexeringssystem är det sannolikt att regeringens ansträngningar att begränsa reallöneökningarna till högst 0,3 % under perioden 2011–2012 inte har hindrat en högre nominell löneutveckling än i grannländerna. Produktivitetsnivåerna är visserligen höga, men Belgiens tillväxt är svag och även kostnaderna för insatsvaror, huvudsakligen energi, är höga. Slutkundpriserna på gas och el har frysts i syfte att begränsa inflationen, men inga konkreta åtgärder har vidtagits för att reformera själva löneförhandlings- och löneindexeringssystemet. Forsknings- och utvecklingsintensiteten (FoU) har under senare år stagnerat i den privata sektorn och underskottet på kvalificerad arbetskraft, framför allt inom vetenskap och teknik, kan komma att bli ett stort hinder för en fortsatt förbättring av innovationsprestandan inom belgisk ekonomi.

               (14)

               Vissa strukturella åtgärder har vidtagits för att öka sysselsättningsmöjligheterna för unga och äldre arbetstagare och för att få ut arbetslösa på arbetsmarknaden. Belgien har inlett en bred reform av sitt arbetslöshetsförsäkringssystem. De strukturella problemen på arbetsmarkanden kvarstår och mycket kan göras för att åtgärda dem. En ökad nivå av deltagande i livslångt lärande och fortsatta reformer inom yrkesutbildning är avgörande för att göra den aktiva arbetsmarknadspolitiken mer ändamålsenlig, särskilt för äldre arbetstagare och samhällsgrupper med sämre utgångsläge, exempelvis människor med invandrarbakgrund. Det har inte gjorts några betydande framsteg när det gäller att minska skattetrycket på arbete. Ett nytt skatteavdrag för de lägsta löneklasserna infördes i juni 2011 men har inte varit tillräckligt för att avhjälpa de stora arbetslöshetsfällorna i botten på löneskalan. Det har inte genomförts någon skatteväxling från arbete till konsumtion och/eller några miljöskatter.

               (15)

               Priserna på många varor och tjänster är i allmänhet högre än i andra medlemsstater, vilket tyder på ett lågt konkurrenstryck, särskilt inom detaljhandeln och nätverksindustrin, och på ett svagt tillsynssystem. Inom detaljhandeln förblir hindren och de operativa begränsningarna stora. Konkurrensbegränsande regler gäller fortfarande för öppettiderna, vilket skyddar dominerande företag mot nya konkurrenter och hindrar spridningen av nya affärsmodeller och ny teknik. Ett vanligt konkurrensproblem inom nätverksindustrin i Belgien är de dominerande företagens starka ställning och de höga inträdeshindren jämfört med andra medlemsstater, vilket innebär att de tidigare monopolinnehavarna inom denna sektor fortfarande kan ta ut högre priser än vad som skulle vara möjligt på en konkurrensutsatt marknad. Den belgiska konkurrensmyndigheten håller på att reformeras men det är oklart om den reformerade myndigheten kommer att vara tillräckligt oberoende och ha lämpliga resurser.

               (16)

               Belgien är på rätt väg mot att uppfylla målet att öka andelen förnybar energi inom ekonomin, men förefaller inte ha gjort tillräckliga framsteg mot att uppnå målet med en minskning på 15 % av utsläppen av växthusgaser inom sektorer som inte är kopplade till systemet för handel med utsläppsrätter (6). Belgien har inte vidtagit tillräckliga åtgärder eller politiska initiativ under 2011 för att åtgärda situationen.

               (17)

               Belgien har gjort ett antal åtaganden inom europluspakten. Dessa åtgärder och genomförandet av de åtgärder som presenterades 2011 avser ökad konkurrens, ökad sysselsättningsgrad, förbättrad konkurrenskraft, förbättrad hållbarhet för de offentliga finanserna och förstärkt finansiell stabilitet. Kommissionen har bedömt genomförandet av åtagandena inom europluspakten. Resultaten av denna utvärdering har beaktats i rekommendationerna nedan.

               (18)

               Inom ramen för den europeiska planeringsterminen har kommissionen genomfört en omfattande analys av Belgiens ekonomiska politik. Kommissionen analyserade både stabilitetsprogrammet och det nationella reformprogrammet och lade fram en fördjupad granskning. Kommissionen beaktade inte bara programmens relevans för en hållbar finanspolitik och socioekonomisk politik i Belgien, utan även i vilken utsträckning EU:s regler och riktlinjer har iakttagits, mot bakgrund av behovet att stärka den övergripande ekonomiska styrningen i unionen genom att framtida nationella beslut fattas med beaktande av synpunkter på EU-nivå. Kommissionens rekommendationer inom ramen för den europeiska planeringsterminen återspeglas i rekommendationerna 1–7 nedan.

               (19)

               Mot bakgrund av denna bedömning har rådet granskat stabilitetsprogrammet, och dess yttrande (7) återspeglas i synnerhet i rekommendation 1 nedan.

               (20)

               Mot bakgrund av resultaten av kommissionens fördjupade granskning och denna bedömning har rådet granskat det nationella reformprogrammet och stabilitetsprogrammet. Kommissionens rekommendationer enligt artikel 6 i förordning (EU) nr 1176/2011 återspeglas i synnerhet i rekommendationerna 1, 4, 5 och 6 nedan.

         HÄRIGENOM REKOMMENDERAS Belgien att vidta följande åtgärder under perioden 2012–2013:

               1.

               Genomföra budgeten för år 2012 för att se till att det alltför stora underskottet korrigeras 2012. I samband med detta ange de åtgärder som kommer att vara nödvändiga för att säkerställa genomförandet av den finanspolitiska strategin för 2013 och framöver, och som kan säkerställa att det alltför stora underskottet korrigeras på ett hållbart sätt och att tillräckliga framsteg görs i riktning mot det medelfristiga budgetmålet, däribland åtgärder för att följa riktvärdet för utgifter och säkerställa framsteg i förhållande till riktvärdet för skuldminskning. Anpassa det finanspolitiska ramverket för att se till att de finanspolitiska målen är bindande på federal nivå och nivåer under federal nivå, samt öka insynen i bördefördelningen och redovisningsskyldigheten i olika offentliga nivåer.

               2.

               Fortsätta att förbättra de offentliga finansernas långsiktiga hållbarhet genom att minska de åldersrelaterade utgifterna, inklusive hälsovårdsutgifterna. I synnerhet genomföra reformen av systemet för förtida pension och pensionssystemet samt vidta ytterligare åtgärder för att säkerställa en höjning av den faktiska pensionsåldern, bland annat genom att koppla den lagstadgade pensionsåldern till den förväntade medellivslängden.

               3.

               Stimulera kapitalökningen i de svagaste bankerna i syfte att stötta banksektorn så att den kan spela sin normala roll som långivare till ekonomin.

               4.

               Öka sysselsättningsskapande och konkurrenskraft, vidta åtgärder för att i samråd med arbetsmarknadens parter och i enlighet med nationell praxis reformera löneförhandlings- och löneindexeringssystemen. Som ett första steg se till att lönetillväxten bättre avspeglar utvecklingen vad gäller arbetsproduktivitet och konkurrenskraft genom att i) säkerställa genomförandet av mekanismer för efterhandskorrigering av lönenormen och främja allt-i-ettavtal för att förbättra konkurrenskraften på kostnadssidan, och ii) underlätta utnyttjandet av möjligheten att avstå från (undantagsklausuler) kollektivavtal i syfte att bättre anpassa lönetillväxten och arbetsproduktiviteten till den lokala utvecklingen.

               5.

               Betydande skatteväxlingar från arbete till mindre tillväxthämmande skatter, till exempel miljöskatter. Fortsätta den inledda reformen av arbetslöshetsförsäkringssystemet för att minska de negativa incitamenten till att söka arbete och skärpa inriktningen av sysselsättningsstödet och aktiveringspolitiken på äldre arbetstagare och utsatta samhällsgrupper, särskilt människor med invandrarbakgrund. Dra nytta av den planerade vidareregionaliseringen av olika arbetsmarknadskompetenser för att öka den interregionala arbetskraftsrörligheten och stärka sambanden mellan politikområdena utbildning, livslångt lärande, yrkesutbildning och sysselsättning. Utvidga de nuvarande aktiveringsansträngningarna till alla åldersgrupper.

               6.

               Fortsätta att stärka konkurrensen inom detaljhandelssektorn genom att sänka hindren och minska de operativa begränsningarna. Införa åtgärder för att stärka konkurrensen inom nätverksindustrin genom att se över rättsliga hinder och stärka de institutionella bestämmelserna för en effektiv tillsyn av reglerna för statligt stöd.

               7.

               Vidta ytterligare åtgärder för att stärka utvecklingen mot att uppnå målen om minskade utsläpp av växthusgaser från verksamhet som inte ingår i systemet för handel med utsläppsrätter, särskilt genom att se till att transportsektorn bidrar väsentligt till uppnåendet av målet.

      Utfärdad i Bryssel den 10 juli 2012.

            På rådets vägnar

         V. SHIARLY

            Ordförande

      (1)  EGT L 209, 2.8.1997, s. 1.

      (2)  EUT L 306, 23.11.2011, s. 25.

      (3)  Upprätthålls för 2012 genom rådets beslut 2012/238/EU av den 26 april 2012 om riktlinjer för medlemsstaternas sysselsättningspolitik (EUT L 119, 4.5.2012, s. 47).

      (4)  EUT C 209, 15.7.2011, s. 1.

      (5)  Det konjunkturrensade saldot exklusive engångsåtgärder och andra tillfälliga åtgärder, omräknat av kommissionens avdelningar enligt den allmänt vedertagna metoden och baserat på uppgifterna i programmet.

      (6)  I Belgien kommer endast 37,9 % av utsläppen från sektorer som omfattas av EU:s system för handel med utsläppsrätter (ETS). Av de viktigare sektorerna utanför ETS är vägtransporter (21,5 %) och energianvändning (38,9 %) landets största källa till utsläpp av växthusgaser.

      (7)  Artikel 5.2 i förordning (EG) nr 1466/97.


Viktigt rättsligt meddelande

|

52004SC0918

Kommissionens Rekommendation om införlivande med nationell lagstiftning av direktiv som rör den inre marknaden  /* SEK/2004/0918 slutlig */

	[pic] | EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION |Bryssel den 12.7.2004SEK(2004) 918 slutligKOMMISSIONENS REKOMMENDATIONom införlivande med nationell lagstiftning av direktiv som rör den inre marknadenKOMMISSIONENS REKOMMENDATIONom införlivande med nationell lagstiftning av direktiv som rör den inre marknaden(text av betydelse för EES)EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION UTFÄRDAR DENNA REKOMMENDATIONmed beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artikel 211 i detta, ochav följande skäl:1.  När de införlivar ett direktiv med nationell lagstiftning får medlemsstaterna bestämma formen och tillvägagångssättet för genomförandet, men direktivet är bindande med avseende på det resultat som skall uppnås och tidsfristen för införlivandet.2.  Europeiska rådet har vid flera toppmöten slagit fast hur viktig en väl fungerande inre marknad[1] är för den europeiska ekonomins konkurrenskraft, bl.a. i Stockholm i mars 2001, Barcelona i mars 2002 och Bryssel i mars 2003 och 2004. Det har upprepade gånger uppmanat medlemsstaterna att ge hög prioritet åt införlivandet av inremarknadsdirektiv med nationell lagstiftning.3.  Europaparlamentet[2], Europeiska ekonomiska och sociala kommittén[3] och Regionkommittén[4] har vid flera tillfällen uttryckt oro över medlemsstaternas bristande förmåga att införliva inremarknadsdirektiv korrekt och utan förseningar. I det interinstitutionella avtalet om bättre lagstiftning av den 16 december 2003[5] understryks också vikten av att medlemsstaterna följer artikel 10 i fördraget och medlemsstaterna uppmanas se till att gemenskapsrätten korrekt och snabbt införlivas med den nationella lagstiftningen inom de tidsfrister som fastställts.4.  Trots dessa uppmaningar och trots att ett korrekt genomförande inom föreskriven tid är en lagstadgad skyldighet underlåter medlemsstaterna ofta att införliva inremarknadsdirektiv korrekt och inom den tidsfrist de själva har kommit överens om. De flesta medlemsstater uppfyller inte ens de interimistiska införlivandemål som Europeiska rådet har fastställt, och många inremarknadsdirektiv har fortfarande inte införlivats med nationell lagstiftning i alla medlemsstater, trots att tidsfristen har gått ut för länge sedan.5.  Försenade eller felaktiga införlivanden av inremarknadsdirektiven skadar företag och medborgare genom att de ofta kan gå miste om sina rättigheter.6.  Försenat eller felaktigt införlivande medför också att företag och konsumenter inte kan dra nytta av alla de ekonomiska fördelarna med en väl fungerande inre marknad. Det skadar den europeiska ekonomin i stort, eftersom det undergräver gemenskapens förmåga att skapa ekonomisk tillväxt och samtidigt upprätthålla en hög grad av social sammanhållning.7.  I en Europeisk Union bestående av 25 eller fler medlemsstater ökar risken för att ett försenat och felaktigt införlivande av direktiv leder till en fragmentering av den inre marknaden och därmed till att de ekonomiska fördelarna med den blir allt mindre.8.  Kommissionen kommer att fortsätta att ge prioritet åt kraftfulla rättsliga åtgärder mot medlemsstaterna för försenade och felaktiga införlivanden, och att öka trycket på dem från sidan genom att regelbundet offentliggöra deras genomföranderesultat i resultattavlan för den inre marknaden. Sådana åtgärder har lett till vissa resultat tidigare, men ändå kvarstår genomförandeunderskotten och en mer pådrivande attityd är nödvändig från kommissionens och medlemsstaternas sida.9.  I sitt meddelande från 2002 om bättre övervakning av EG-rättens tillämpning[6] redogjorde kommissionen för hur den bistår och kan bistå medlemsstaterna när de skall införliva direktiv med nationell lagstiftning.10.  Det är emellertid medlemsstaternas ansvar att se till att direktiven införlivas på ett korrekt sätt och inom föreskriven tid.11.  Enligt artikel 10 i EG-fördraget skall medlemsstaterna vidta alla lämpliga åtgärder, både allmänna och särskilda, för att säkerställa att de skyldigheter fullgörs som följer av fördraget eller av åtgärder som vidtagits av gemenskapens institutioner.12.  Europeiska gemenskapernas domstol har konsekvent uttalat att medlemsstaterna inte kan åberopa bestämmelser, praxis eller förhållanden i sina nationella rättssystem som försvar för att de brustit i iakttagandet av skyldigheter och tidsfrister som fastställs i direktiv.13.  Mönstret med upprepade misslyckanden från medlemsstaternas sida att korrekt och inom föreskriven tid införliva direktiv visar att de behöver se över sina förfaranden och sin praxis för att säkerställa att de konsekvent uppfyller denna lagstadgade skyldighet.14.  Vissa medlemsstater har konsekvent varit bättre på att införliva direktiv än andra, därför att de har eller har skaffat sig effektivare strukturer, förfaranden och praxis. Det faktum att ingen medlemsstat har lyckats fullt ut visar dock att alla behöver bli bättre. I enlighet med det interinstitutionella avtalet om bättre lagstiftning bör medlemsstaterna för egen del och i gemenskapens intresse upprätta jämförelsetabeller som så vitt det är möjligt visar överensstämmelsen mellan direktiven och införlivandeåtgärderna samt offentliggöra dessa tabeller.15.  I sitt meddelande ”Strategin för den inre marknaden – Prioriteringar för 2003-2006[7]” tillkännagav kommissionen att den skulle utfärda en rekommendation med ett antal bra metoder, som medlemsstaterna borde anamma för att bättre och snabbare införliva inremarknadsdirektiv.16.  Medlemsstaterna har uttryckt intresse för att lära sig av varandra och har genom Rådgivande kommittén för den inre marknaden rådfrågats om bra metoder för att införliva direktiv och om de nationella författningsmässiga, rättsliga och administrativa regler och metoder som kan påverka införlivandet.17.  Man har identifierat flera bra metoder som kan hjälpa medlemsstaterna att på ett korrekt sätt och i tid införliva inremarknadsdirektiv med nationell lagstiftning.18.  Varje medlemsstat måste själv välja vilka förfaranden och metoder som är bäst ägnade att införliva inremarknadsdirektiv korrekt och i tid med hänsyn till förhållandena i det egna landet, eftersom förfaranden och metoder som fungerar bra i en medlemsstat inte nödvändigtvis fungerar lika bra i en annan.19.  Med tanke på den osäkerhet om rättsläget och den förvirring som uppstår när inremarknadsdirektiv inte införlivas i tid bör företag och medborgare underrättas om när direktiv inte införlivas i tid och vilka lagstadgade rättigheter de har i dessa fall.20.  Förslag till genomförandeåtgärder som överlämnas till de nationella parlamenten bör åtföljas av en försäkran om att de överensstämmer med gemenskapsrätten, och parlamentet bör få veta om direktivet i fråga införlivas fullt ut eller delvis genom dessa åtgärder.21.  Utan att det påverkar kommissionens roll och skyldigheter som väktare av fördraget bör kommissionen, när den får en anmälan om nationella genomförandebestämmelser, underrättas om huruvida direktivet i fråga därigenom är helt eller delvis införlivat med nationell lagstiftning och om bestämmelserna förmodas vara i överensstämmelse med gemenskapsrätten.22.  När medlemsstaterna beslutar att införliva ett direktiv inom ramen för ett mer omfattande lagstiftningsarbete kan det leda till att de överskrider tidsfristen för införlivande. Om man inför nya villkor och krav utöver dem som är nödvändiga för att införliva ett direktiv med nationell lagstiftning, kan detta också lägga hinder i vägen för de mål som skall uppnås genom direktivet.HÄRIGENOM REKOMMENDERAS FÖLJANDE.(1) Medlemsstaterna bör vidta de organisatoriska och övriga åtgärder som krävs för att snabbt och effektivt åtgärda de bakomliggande orsakerna till att de upprepade gånger brutit mot sina lagstadgade skyldigheter att införliva inremarknadsdirektiv med nationell lagstiftning på ett korrekt sätt och inom föreskriven tid.(2) Medlemsstaterna bör granska de bästa metoder som anges i bilagan och, med hänsyn till de nationella institutionella traditionerna, anta de metoder som kommer att eller kan förväntas leda till snabbare eller bättre införlivande av inremarknadsdirektiv.(3) Medlemsstaterna bör inom kort offentliggöra en förteckning över de inremarknadsdirektiv som inte fullt ut har införlivats med nationell lagstiftning inom föreskriven tid samt informera företag och medborgare om att de under vissa omständigheter kan ha lagstadgade rättigheter enligt direktiv trots att dessa inte har införlivats; denna information bör under alla förhållanden läggas ut på en officiell webbplats.(4) Medlemsstaterna bör se till att de utkast till nationella genomförandebestämmelser som tillställs de nationella parlamenten åtföljs av en försäkran om att de förmodas vara i överensstämmelse med gemenskapsrätten och att de införlivar ett direktiv fullt ut eller delvis.(5) Medlemsstaterna bör, när de anmäler nationella genomförandebestämmelser, avge en förklaring till kommissionen att dessa bestämmelser så vitt de kan bedöma överensstämmer med gemenskapsrätten samt förklara om de införlivar ett direktiv fullt ut eller delvis.(6) Medlemsstaterna bör avstå från att tillföra de nationella genomförandebestämmelserna sådana villkor eller krav som inte är nödvändiga för att införliva det berörda direktivet, om dessa villkor eller krav kan lägga hinder i vägen för de mål som skall uppnås genom direktivet.(7) När ett direktiv införlivas inom ramen för ett mer omfattande nationellt lagstiftningsarbete bör medlemsstaterna se till att detta inte leder till att tidsfristen för införlivandet överskrids.Utfärdad i Bryssel denPå kommissionens vägnarLedamot av kommissionenBILAGAMETODER SOM KARTLAGTS AV MEDLEMSSTATERNA OCH SOM GÖR DET LÄTTARE ATT PÅ ETT KORREKT SÄTT OCH INOM FÖRESKRIVEN TID INFÖRLIVA INREMARKNADSDIREKTIV MED NATIONELL LAGSTIFTNING23.  Ett korrekt införlivande inom föreskriven tid skall konstant prioriteras både politiskt och operativt24.  En hög regeringsföreträdare, på minister- eller statssekreterarnivå, ges ansvaret för att övervaka att alla inremarknadsdirektiv införlivas med nationell lagstiftning och för att förbättra medlemsstatens införlivanderesultat. Denna regeringsföreträdare får tydligt stöd från regeringschefen i sitt arbete, och ministrarna och administrationen känner till att regeringen prioriterar ett korrekt införlivande inom föreskriven tid.25.  Alla ministrar får regelbundet en rapport (t.ex. varje månad) om hur ministerier och myndigheter lyckats med att införliva direktiven. Resultaten när det gäller införlivande av direktiv diskuteras regelbundet på ministermöten.26.  Tillräckliga resurser avsätts för att garantera korrekta införlivanden inom föreskriven tid.27.  Införlivandet av inremarknadsdirektiv övervakas fortlöpande och samordnas på administrativ och politisk nivå28.  Ett ministerium eller en myndighet har ansvaret för att övervaka införlivandet som helhet. Denna instans samordnar införlivandet med ministerierna och de myndigheter på delstatsnivå eller regional och lokal nivå som ansvarar för införlivandet, och får sig tillsänt tidsplanen för införlivandet. Den ser till att framsteg i införlivandet regelbundet diskuteras med ministerierna på hög administrativ nivå, t.ex. varje månad. Den rapporterar regelbundet (t.ex. varje månad) till den minister eller statssekreterare som är ansvarig för övervakningen av införlivandet. Den fungerar också som nationell samordnare för förbindelserna med kommissionen i frågor som gäller hur medlemsstaten har införlivat direktiven.29.  Varje ministerium och alla myndigheter på delstatsnivå eller regional och lokal nivå som deltar i införlivandet utser tjänstemän som ansvarar för övervakningen av införlivanden inom ministeriet eller myndigheten och fungerar som konktaktpersoner. Dessa tjänstemän samlas i ett nationellt nätverk.30.  Det utfärdas riktlinjer för hur införlivandet bör gå till och för att garantera att hela administrationen har samma strategi för införlivande.31.  Det finns en central nationell databas över införlivandet. Alla ministerier samt alla myndigheter på delstatsnivå eller regional och lokal nivå som är engagerade i införlivandet har tillgång till databasen. För varje direktiv innehåller databasen uppgifter om följande: direktivets nummer och tillämpningsområde, det ministerium eller den myndighet som ansvarar för införlivandet, de ansvariga inom ministeriet eller myndigheten, en förteckning över andra ministerier och myndigheter som är engagerade i införlivandet och över ansvariga personer, nödvändiga resurser för införlivandet, tidsfrist för införlivandet, de åtgärder som skall vidtas för att införliva direktivet, tidsplanen för införlivandet (inklusive eventuella överläggningar i parlamentet), hur långt införlivandet kommit, eventuella svårigheter vid införlivandet och eventuella överträdelseförfaranden på grund av försenat eller felaktigt införlivande. Det skall vara möjligt att när som helst få kännedom om hur medlemsstaten som helhet och varje enskilt ministerium har införlivat direktiven.32.  Innan tidsfristen för införlivandet löper ut skickas påminnelser ut till det ministerium eller den myndighet som berörs, t.ex. först tre månader och därefter en månad innan tidsfristen löper ut.33.  När en tidsfrist har överskridits skickas omedelbart en påminnelse på både administrativ nivå och ministernivå, och det nationella parlamentet informeras.34.  Medlemsstaterna söker på eget initiativ i god tid råd och bistånd från kommissionen i införlivandefrågor. Kommissionens databas över kontaktpersoner används för att identifiera de ansvariga tjänstemännen.35.  Garantier för att införlivandet börjar förberedas i god tid och att syftet med förberedelserna är ett korrekt införlivande inom föreskriven tid36.  Under förhandlingarna om direktivet, eller i varje fall innan direktivet antas, utarbetar det ministerium eller den myndighet som ansvarar för förhandlingarna en tidsplan för införlivandet. För varje direktiv skall tidsplanen innehålla uppgifter om följande: direktivets nummer och tillämpningsområde, det ministerium eller den myndighet som ansvarar för införlivandet, de ansvariga inom ministeriet eller myndigheten, en förteckning över andra ministerier och myndigheter som är engagerade i införlivandet och över ansvariga personer, nödvändiga resurser för införlivandet, tidsfrist för införlivandet, en jämförelse mellan den befintliga nationella lagstiftningen och villkoren i det föreslagna direktivet, vilka åtgärder som skall vidtas för att införliva direktivet samt tidsplanen för införlivandet (inklusive eventuella överläggningar i parlamentet). Tidsplanen sänds till det ministerium eller den myndighet som ansvarar för den övergripande övervakningen av införlivandet. Detta görs kort tid, t.ex. fyra veckor, efter det att direktivet har offentliggjorts i Europeiska unionens officiella tidning , så att databasen över införlivandet hålls aktuell.37.  Lagstiftningen börjar utarbetas innan eller så snart som direktivet har offentliggjorts i Europeiska unionens officiella tidning .38.  Det ministerium eller den myndighet som ansvarar för införlivandet utarbetar en jämförelsetabell, där det framgår hur varje enskild bestämmelse i direktivet införlivas med nationell lagstiftning. Denna tabell bifogas utkastet till nationella genomförandebestämmelser när detta överlämnas till parlamentet eller regeringen för att underlätta deras förhandlingar, och den bifogas anmälan om nationella genomförandebestämmelser till kommissionen.39.  Kompletterande bestämmelser som inte är nödvändiga för att införliva ett direktiv undviks. När sådana tillägg görs motiverar det ansvariga ministeriet eller myndigheten varför bestämmelsen betraktas som nödvändig och lägger fram skälen för att den inte kommer att försena införlivandet.40.  De nationella tjänstemän som ansvarar för förhandlingarna om ett direktiv är i möjligaste mån engagerade i dess införlivande med nationell lagstiftning. Om detta inte är möjligt, har de ett nära samarbete med de ansvariga för införlivandet. De tjänstemän som deltar i förhandlingar om ett direktiv håller i alla händelser tjänstemännen som kommer att delta i införlivandet fortlöpande informerade om förhandlingarna, så att eventuella problem i samband med införlivandet kan tas upp och åtgärdas innan direktivet antas.41.  De myndighetsföreträdare på delstatsnivå eller regional och lokal nivå som kommer att införliva ett direktiv hålls informerade om förhandlingarna om direktivet.42.  Nationella genomförandebestämmelser meddelas kommissionen elektroniskt.43.  Nära samarbete med de nationella, regionala och decentraliserade parlament som deltar i införlivandet av inremarknadsdirektiv för att garantera ett korrekt införlivande inom föreskriven tid44.  Parlamenten delges förslagen till direktiv så snart som de har lagts fram av kommissionen, och de hålls underrättade om hur förhandlingarna går.45.  Parlamenten får regelbundet, t.ex. var tredje månad, rapporter om hur införlivandet fortskrider, om försenade införlivanden av direktiv och om överträdelseförfaranden som kommissionen inlett på grund av försenat eller felaktigt införlivande.46.  Tillsammans med de nationella lagförslagen delges parlamenten en tidtabell för införlivandet, en tydlig tidsfrist, eventuella jämförelsetabeller som upprättats och en försäkran från regeringen om att de nationella genomförandebestämmelserna förmodas vara i överensstämmelse med gemenskapsrätten.47.  Regeringen underrättar parlamenten i god tid (t.ex. tre månader före tidsfristens utgång) om att tidsfristen för införlivandet är på väg att löpa ut. Parlamenten underrättas när tidsfristen har löpt ut.48.  Regeringen uppmanar parlamenten att avsätta tillräckligt med tid för att direktiven skall kunna införlivas i tid.49.  Snabba synliga och effektiva åtgärder för att införliva direktiv vars tidsfrist för införlivande har överskridits50.  Alla nödvändiga åtgärder vidtas för att direktiv som inte har införlivats i tid skall kunna införlivas så snart som möjligt.51.  Om ett eller flera direktiv inte har införlivats i tid uppmuntras parlamenten till att avsätta ytterligare tid för att införliva dessa direktiv så snart som möjligt och för att åtgärda eventuella förfaranden som kan ha orsakat förseningen.52.  Medlemsstaterna offentliggör en förteckning över direktiv som de inte har införlivat i tid, och meddelar företag och medborgare att de i vissa fall kan ha lagstadgade rättigheter i enlighet med direktiv trots att dessa inte har införlivats.53.  Om man ställs inför upprepade misslyckanden att genomföra direktiv i tid, undersöker medlemsstaterna i vilken omfattning det går att korta ner lagstiftningsförfarandet i parlamentet när det gäller införlivande av direktiv. Möjligheten att anta direktiv efter en behandling eller genom ett snabbare förfarande undersöks.54.  Om man ställs inför upprepade misslyckanden att genomföra direktiv i tid, och om medlemsstatens författning eller nationella rättssystem medger det, övervägs möjligheten att införliva direktiv genom regeringsdekret eller -förordningar, om det kan påskynda införlivandet.[1] Den inre marknaden omfattar också tre Efta-länder, nämligen Island, Liechtenstein och Norge, eftersom de omfattas av avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet.[2] Harbour-betänkandet, EUT C 234, 30.9.2003, s. 55, Miller-betänkandet av den 25 februari 2004.[3] EGT C 221, 7.8.2001, s. 25, EGT C 241, 7.10.2002, s. 180, EUT C 234, 30.9.2003, s. 55.[4] EUT C 128, 29.5.2003, s. 48.[5] EUT C 321, 31.12.2003, s. 1.[6] KOM(2002) 725 slutlig, 11.12.2002.[7] KOM(2003) 238 slutlig, 7.5.2003.