title: Rådets rekommendation av den 12 juli 2011 om Österrikes nationella reformprogram 2011 och om avgivande av rådets yttrande om Österrikes uppdaterade stabilitetsprogram för 2011–2014

text:
               16.7.2011

               SV

               Europeiska unionens officiella tidning

               C 210/8

         RÅDETS REKOMMENDATION
   av den 12 juli 2011
   om Österrikes nationella reformprogram 2011 och om avgivande av rådets yttrande om Österrikes uppdaterade stabilitetsprogram för 2011–2014
   2011/C 210/03
   EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DENNA REKOMMENDATION
   med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artiklarna 121.2 och 148.4,
   med beaktande av rådets förordning (EG) nr 1466/97 av den 7 juli 1997 om förstärkning av övervakningen av de offentliga finanserna samt övervakningen och samordningen av den ekonomiska politiken (1),
   med beaktande av Europeiska kommissionens rekommendation,
   med beaktande av Europeiska rådets slutsatser,
   med beaktande av sysselsättningskommitténs yttrande,
   efter samråd med ekonomiska och finansiella kommittén, och
   av följande skäl:

               (1)

               Europeiska rådet antog den 26 mars 2010 kommissionens förslag om att lansera en ny strategi för sysselsättning och tillväxt, Europa 2020. Strategin bygger på en utökad samordning av den ekonomiska politiken med inriktning på ett antal nyckelområden där åtgärder behövs för att stärka den hållbara tillväxten och konkurrenskraften inom EU.

               (2)

               Rådet antog den 13 juli 2010 en rekommendation om de allmänna riktlinjerna för medlemsstaternas och unionens ekonomiska politik (2010–2014) och den 21 oktober 2010 ett beslut om riktlinjer för medlemsstaternas sysselsättningspolitik (2), vilka tillsammans utgör de integrerade riktlinjerna. Medlemsstaterna uppmanades att beakta de integrerade riktlinjerna i sin nationella ekonomiska politik och sysselsättningspolitik.

               (3)

               Den 12 januari 2011 antog kommissionen den första årliga tillväxtöversikten, varigenom en ny era av ekonomisk styrning i EU och den första europeiska planeringsterminen för förhandsintegrerad politisk samordning inleddes, med förankring i Europa 2020-strategin.

               (4)

               Den 25 mars 2011 godkände Europeiska rådet prioriteringarna för budgetkonsolidering och strukturreformer (i linje med rådets slutsatser av den 15 februari och den 7 mars 2011 och med utgångspunkt i kommissionens årliga tillväxtöversikt). Europeiska rådet underströk behovet av att ge prioritet åt att sanera budgetarna och återställa den finanspolitiska hållbarheten, minska arbetslösheten genom arbetsmarknadsreformer och göra nya insatser för att öka tillväxten. Medlemsstaterna uppmanades att omvandla dessa prioriteringar i konkreta åtgärder som ska ingå i deras stabilitets- eller konvergensprogram och nationella reformprogram.

               (5)

               Den 25 mars 2011 uppmanade Europeiska rådet också de medlemsstater som deltar i europluspakten att i tid lägga fram sina åtaganden så att de kan tas med i deras stabilitets- eller konvergensprogram och nationella reformprogram.

               (6)

               Österrike lade den 27 april 2011 fram sitt uppdaterade stabilitetsprogram för 2011 som omfattar perioden 2011–2014, och den 2 maj 2011 sitt nationella reformprogram för 2011. För att kunna beakta inbördes samband mellan de båda programmen har de granskats samtidigt.

               (7)

               Österrikes ekonomi gick in i krisen med sunda fundamenta utan att ha drabbats av några obalanser eller störningar under tiden som föregick den. Trots det har den finansiella och ekonomiska krisen drivit ner ekonomin i den djupaste recessionen på flera decennier. Totalt sett minskade real BNP med nästan 4 % 2009. Till följd av krisen minskade sysselsättningen med cirka 1 % 2009, vilket gjorde att arbetslösheten ökade till 4,8 % (från 3,8 % ett år tidigare). Krisen bröt den tidigare trenden med ständigt växande överskott i bytesbalansen. Den ekonomiska och finansiella krisen slog hårt mot de offentliga finanserna. Till följd av antagna stimulanspaket och fullt fungerande automatiska stabilisatorer nådde det offentliga underskottet 4,1 % och 4,6 % av BNP 2009 respektive 2010. Den offentliga skulden ökade under 2009 respektive 2010 till 69,6 % respektive 72,3 % av BNP. Eftersom de flesta stimulansåtgärderna var av permanent karaktär var en finanspolitisk konsolidering nödvändig så snart det ekonomiska läget hade förbättrats. Ett konsolideringspaket som uppgick till knappt 1 % av BNP har antagits i budgetlagen för 2011. Sedan tredje kvartalet 2009 har ekonomin stadigt återhämtat sig från krisen till följd av ökad utländsk efterfrågan och särskilt starkare ekonomisk aktivitet i Tyskland. Totalt sett uppgick den reala BNP-tillväxten 2 % 2010.

               (8)

               Baserat på en bedömning av det uppdaterade stabilitetsprogrammet enligt artikel 5.1 i förordning (EG) nr 1466/97 anser rådet att det makroekonomiska scenario som ligger till grund för budgetberäkningarna är rimligt och för optimistiskt mot slutet av stabilitetsprogramperioden. Huvudmålet för den finanspolitiska strategin på medellång sikt presenterades i den senaste uppdateringen av stabilitetsprogrammet och innebär att det offentliga underskottet gradvis ska sänkas från 4,6 % av BNP 2010 till 2,4 % av BNP 2014, främst genom återhållsamhet med utgifter. Dessa mål har framför allt vissa nedåtrisker som har att göra med att de åtgärder som ska stödja konsolideringen på den subnationella nivån är ospecificerade och det faktum att vissa åtgärder som vidtagits på federal nivå inte kommer att ge de avsedda besparingarna, exempelvis förefaller de förutsedda effekterna av kampanjen mot skattebedrägeri vara mycket osäkra. En positiv riskfaktor är däremot den fleråriga utgiftsram som infördes för den federala regeringen 2009 och som förefaller ha gjort budgetprocessen mer förutsägbar på medellång sikt, om än bara på federal nivå. I stabilitetsprogrammet anges att skuldkvoten kommer att växa från 72,3 % 2010 till 75,5 % 2013 för att sedan minska till 75,1 % 2014. Denna prognos är dock förknippad med vissa risker som har att göra dels med den växande skulden i statsägda företag som inte räknas till den offentliga sektorn, dels med eventuella ytterligare belastningar till följd av stödåtgärder för banksektorn. Det kan emellertid hända att skuldkvoten blir lägre än beräknat eftersom de banker som fick offentligt stöd under krisen troligen kommer att betala tillbaka det tidigare än vad som antas i stabilitetsprogrammet.

               (9)

               Enligt stabilitetsprogrammet väntas det offentliga underskottet understiga referensvärdet 3 % år 2013, alltså inom den tidsfrist som rådet har fastställt. Den årliga genomsnittliga finanspolitiska ansträngning på 0,2 % av BNP som anges i stabilitetsprogrammet för perioden 2011–2013 ligger dock klart under de 0,75 % av BNP som rådet uppmanade Österrike att åstadkomma. Enligt kommissionens senaste bedömning framstår riskerna i fråga om de offentliga finansernas långsiktiga hållbarhet som medelstora.

               (10)

               Österrike har en utvecklad nationell stabilitetspakt, men en reform av de finanspolitiska relationerna mellan olika offentliga nivåer skulle ge betydande besparingar, stödja finanspolitisk konsolidering och frigöra resurser för tillväxtbefrämjande investeringar inom exempelvis forskning och utveckling samt utbildning. Det är allmänt erkänt att de nuvarande relationerna är komplicerade: Det är inte bara det att intäkterna från de flesta enskilda skatter fördelas mellan de olika geografiska nivåerna enligt fasta proportioner, utan dessutom är beslutsfattandet uppdelat på flera olika myndighetsnivåer. För flera verksamheter ligger ansvaret för inkomster och utgifter på olika offentliga nivåer. Anmärkningsvärda exempel på ineffektivitet som beror på den nuvarande formen av finanspolitiska relationer finns inom hälsovårds- och utbildningssektorerna.

               (11)

               Den genomsnittliga skattekilen i Österrike är bland de högsta i EU. Jämfört med andra EU-länder är de sociala avgifterna för anställda mycket höga. Sänkningen av arbetslöshetsförsäkringsavgiften för låginkomsttagare 2008 och inkomstskattereformen 2009 bidrog till att minska skattetrycket på arbete men kunde inte förhindra att skattekilen ökade något för både låg- och medelinkomsttagare jämfört med början av förra decenniet. Skattekilen påverkar sysselsättningen negativt, särskilt för lågavlönad och lågutbildad arbetskraft.

               (12)

               Sysselsättningsgraden för äldre arbetstagare i Österrike ligger fortfarande klart under EU-genomsnittet trots en kraftig ökning under det senaste decenniet. Förtids- och sjukpensionssystem används fortfarande i stor omfattning. Totalt sett hade 72 % av dem som pensionerades under 2010 ännu inte uppnått lagstadgad pensionsålder. En annan faktor som bidrar till den låga sysselsättningen bland äldre arbetstagare är den fortfarande jämförelsevis låga lagstadgade pensionsåldern för kvinnor (60 år). Med tanke på den demografiska utvecklingen i Österrike är det viktigt att höja den effektiva pensionsåldern och genom regeländringar förbättra möjligheterna för äldre arbetstagare att stanna kvar längre på arbetsmarknaden, både för att skapa hållbarhet i de offentliga finanserna och för att öka tillgången på arbetskraft, vilken väntas börja sjunka från och med 2020.

               (13)

               Den kvinnliga sysselsättningsgraden i Österrike är relativt hög, vilket sammanhänger med en av de högsta andelarna deltidsarbete. Kvinnojobben är starkt koncentrerade till låglöneyrken. Dessa mönster ger ett lönegap mellan män och kvinnor på 25,4 %, vilket är näst högst i EU och en av de faktorer som innebär en relativt hög fattigdomsrisk för kvinnor. En orsak till kvinnors deltidsarbete är att ansvaret för vård av barn och gamla är ojämnt fördelat mellan kvinnor och män och att det råder brist på barn- och äldreomsorg.

               (14)

               Utbildningssystemet kännetecknas dels av tidig uppdelning av eleverna, vilket innebär att de redan vid tio års ålder måste välja utbildningsväg med begränsad möjlighet att byta väg, dels av att eleverna ofta går i skolan bara halva dagen. Detta kan leda till sämre utbildningsresultat än önskvärt för utsatta ungdomsgrupper, särskilt dem med invandrarbakgrund. De tidiga valen bestämmer i stor utsträckning de framtida utbildningsvägarna och gör det svårt att i ett senare skede komma in på högre utbildningar. En gemensam skola för alla 10–14-åringar skulle bidra till ett utbildningssystem med mer jämlika möjligheter och lägre avhoppsfrekvens.

               (15)

               Konkurrensen inom tjänstesektorn är inte tillräckligt utvecklad, särskilt när det gäller nätverkstjänster som telekommunikationer, transporter, energi- och vattenförsörjning m.m. samt detaljhandel och tjänster inom de fria yrkena. Produktivitetstillväxten har varit långsam och marknadsstrukturen har inte främjat köpkraft och konsumentefterfrågan. Ökad konkurrens genom öppnare marknadstillträde, minskad regleringen samt konkurrensbaserad prissättning skulle ge konsumenterna större valfrihet och mer överkomliga produkter. Österrike har stora förseningar i sitt genomförande av tjänstedirektivet; att åtgärda detta skulle kunna bidra till att få fart på tillväxten. Österrike har ännu inte antagit den övergripande lagstiftningen, dvs. en federal lag som genomför direktivets huvudprinciper.

               (16)

               Österrike har gjort flera åtaganden inom europluspakten. Åtagandena avser tre av paktens fyra områden. Inom det finanspolitiska området avser åtgärderna en höjning av den effektiva pensionsåldern och en effektivare kontroll av offentliga utgifter på olika förvaltningsnivåer. Sysselsättningsåtgärderna är inriktade på att bekämpa ungdomsarbetslösheten och när det gäller konkurrenskraft vill man investera mer i forskning och teknisk utbildning och utarbeta modeller för heldagsskolor. De initiativ som presenteras inom pakten är i linje med det nationella reformprogrammet och är förenliga med den federala finanspolitiska ramlagen och stabilitetsprogrammet. Men även om dessa åtgärder är inriktade på några av landets viktigaste socioekonomiska utmaningar finns det andra olösta problem som hade kunnat ingå i åtagandena, exempelvis på områdena finanspolitik, utbildning, konkurrens och innovation. Åtagandena inom europluspakten har granskats och beaktats i rekommendationerna.

               (17)

               Kommissionen har granskat stabilitetsprogrammet och det nationella reformprogrammet, inklusive Österrikes åtaganden inom europluspakten. Den har beaktat inte bara programmens och åtagandenas relevans för en hållbar finanspolitik och socioekonomisk politik i Österrike, utan även i vilken utsträckning som EU:s regler och riktlinjer har iakttagits, mot bakgrund av behovet att stärka den övergripande ekonomiska styrningen i EU genom att framtida nationella beslut fattas med beaktande av synpunkter på EU-nivå. Mot bakgrund av det gynnsamma ekonomiska läget anser kommissionen att större ansträngningar bör göras för finanspolitisk konsolidering, särskilt under 2012, och att de finanspolitiska relationerna mellan olika offentliga nivåer bör reformeras ytterligare. Genom att minska skattekilen, förbättra utbildningsresultaten och motverka könsuppdelningen skulle dynamiken på arbetsmarknaden främjas, och genom att öka konkurrensen och stimulera innovation skulle konkurrenskraften stärkas.

               (18)

               Mot bakgrund av denna bedömning, och med beaktande av rådets rekommendation av den 2 december 2009 enligt artikel 126.7 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, har rådet granskat 2011 års uppdatering av Österrikes stabilitetsprogram och dess ståndpunkt (3) avspeglas särskilt i dess rekommendationer (1) och (2) nedan.

         HÄRIGENOM REKOMMENDERAS Österrike att vidta följande åtgärder under perioden 2011–2012:

               1.

               Påskynda korrigeringen av det alltför stora underskottet, som planeras ske främst på utgiftssidan, och på så sätt få den höga offentliga skuldkvoten att successivt minska, och dra nytta av den pågående ekonomiska återhämntningen, för att säkerställa en genomsnittlig årlig finanspolitisk ansträngning på minst 0,75 % 2012 och 2013 i linje med rådets rekommendationer inom ramen för förfarandet vid alltför stora underskott. I detta syfte anta och genomföra de åtgärder, även på subnationell nivå, som är nödvändiga.

               2.

               Vidta åtgärder för att ytterligare stärka det nationella finanspolitiska ramverket genom att anpassa lagstiftande och administrativt ansvar och ansvaret för inkomster och utgifter på de olika förvaltningsnivåerna, särskilt på hälsovårdsområdet.

               3.

               I samråd med arbetsmarknadens partner och enligt nationell praxis ta steg för att ytterligare begränsa tillgången till det nuvarande systemet för förtidspensionering av personer med långa ersättningsperioder och ta steg för att minska övergångsperioden för harmonisering av den lagstadgade pensionsåldern mellan män och kvinnor för att säkerställa ett hållbart och ändamålsenligt pensionssystem. Strikt tillämpa kraven för sjukpension.

               4.

               Vidta åtgärder för att öka deltagandet på arbetsmarknaden, däribland följande: på ett budgetneutralt sätt minska faktiska skatter och sociala avgifter på arbete, särskilt för låg- och medelinkomsttagare; genomföra den nationella handlingsplanen för likabehandling av kvinnor och män på arbetsmarknaden, däribland ökad tillgång till omsorg och heldagsskolor för att ge kvinnor större möjlighet att arbeta heltid, och minskning av det stora lönegapet mellan män och kvinnor; vidta åtgärder för att förbättra utbildningsresultaten och minska avhoppsfrekvensen i skolorna.

               5.

               Vidta ytterligare åtgärder för att främja konkurrens, särskilt inom tjänstesektorerna, genom att sänka hindren för marknadstillträde, ta bort onödiga restriktioner för vissa yrken samt ge konkurrensmyndigheterna större befogenheter. Skynda på antagandet av den övergripande lagstiftningen som genomför tjänstedirektivet.

      Utfärdad i Bryssel den 12 juli 2011.

            På rådets vägnar

         J. VINCENT-ROSTOWSKI

            Ordförande

      (1)  EGT L 209, 2.8.1997, s. 1.

      (2)  Upprätthålls för 2011 genom rådets beslut 2011/308/EU av den 19 maj 2011 om riktlinjer för medlemsstaternas sysselsättningspolitik (EUT L 138, 26.5.2011, s. 56).

      (3)  Enligt artikel 5.3 i förordning (EG) nr 1466/97.


title: Rådets rekommendation av den 14 maj 2008 om allmänna riktlinjer för medlemsstaternas och gemenskapens ekonomiska politik (2008–2010)

text:
               27.5.2008

               SV

               Europeiska unionens officiella tidning

               L 137/13

      RÅDETS REKOMMENDATION

   av den 14 maj 2008
   om allmänna riktlinjer för medlemsstaternas och gemenskapens ekonomiska politik (2008–2010)
   (2008/390/EG)
   EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR UTFÄRDAT DENNA REKOMMENDATION
   med beaktande av fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artikel 99.2,
   med beaktande av kommissionens rekommendation,
   med beaktande av diskussionen i Europeiska rådet den 13–14 mars 2008, och
   av följande skäl:
   Europaparlamentet har antagit en resolution om kommissionens rekommendation.
   HÄRIGENOM REKOMMENDERAS FÖLJANDE.
   AVSNITT A
   EN TILLVÄXT- OCH SYSSELSÄTTNINGSINRIKTAD MAKROEKONOMISK POLITIK
   A.1   En makroekonomisk politik som skapar förutsättningar för ökad tillväxt och sysselsättning
   Säkerställa ekonomisk stabilitet i syfte att öka sysselsättningen och höja tillväxtpotentialen
   En balanserad ekonomisk tillväxt och ett fullständigt förverkligande av tillväxtpotentialen måste underbyggas av en sund makroekonomisk politik och strukturreformer på produkt-, arbets- och kapitalmarknaderna. Den monetära politiken kan bidra till detta genom att inriktas på prisstabilitet och, med förbehåll för detta mål, genom att understödja andra delar av den allmänna ekonomiska politiken som rör tillväxt och sysselsättning. För nya medlemsstater är det viktigt att den monetära politiken och växelkurspolitiken bidrar till att uppnå konvergens. Växelkursordningar utgör en viktig del av den övergripande ekonomiska och monetära politiken, och bör inriktas på att uppnå real och hållbar nominell konvergens. Deltagande i ERM2 i ett lämpligt skede efter anslutningen bör vara en hjälp i dessa strävanden.
   Genom att sörja för sunda offentliga finanser ger man de automatiska budgetstabilisatorerna möjlighet att under konjunkturcykeln verka fritt och symmetriskt i syfte att stabilisera produktionstillväxten kring den potentiella nivån. För de medlemsstater som redan uppnått sunda offentliga finanser består utmaningen i att bevara det läget. För de övriga medlemsstaterna är det av avgörande betydelse att vidta alla de korrigerande åtgärder som krävs för att uppnå de medelfristiga budgetmålen, i synnerhet om de ekonomiska villkoren förbättras, för att undvika en konjunkturförstärkande politik och i stället skapa ett läge där de automatiska stabilisatorerna under konjunkturcykeln får tillräckligt spelrum före nästa konjunkturavmattning. Enligt den rapport om reformen av stabilitets- och tillväxtpakten, som godkändes av Europeiska rådet den 22 mars 2005, bör de medlemsstater som tillhör euroområdet och ERM2 och ännu inte nått sina medelfristiga budgetmål uppnå en årlig justering som i konjunkturrensade termer, exklusive engångsinsatser och andra tillfälliga åtgärder, ska uppgå till 0,5 % av BNP som riktmärke.
   De enskilda medlemsstaternas medelfristiga mål ska differentieras med hänsyn till skillnaderna i ekonomisk och statsfinansiell ställning och utveckling. I enlighet med 2005 års reform av stabilitets- och tillväxtpakten ska de medelfristiga målen ses över för att bättre ta hänsyn till den skattebörda som beror på åldrande befolkning. Dessutom kan pakten och dess målsättningar kompletteras och stödjas genom att nationella finanspolitiska bestämmelser och institutioner, inklusive övervakningsfunktioner, införs eller vidareutvecklas, även detta i enlighet med 2005 års reform.
   En annan utmaning på det makroekonomiska planet, som särskilt vissa medlemsstater står inför, är att arbeta mot en bakgrund av snabb återhämtning i ekonomin, i olika hög grad, i kombination med bytesbalansunderskott, snabb kreditexpansion och ett ökat djup på finansmarkanden. En stram finanspolitik, effektiv övervakning av finanssektorn och insatser för att stärka konkurrenskraften är av yttersta vikt för att hålla de externa och interna obalanserna under kontroll. En återhållsam finanspolitik är ett viktigt verktyg för att hålla bytesbalansunderskotten på en nivå som fortfarande garanterar en stabil extern finansiering, Utöver att bidra till sunda offentliga finanser kan en återhållsam finanspolitik också begränsa risken för ett ökat inhemskt efterfrågetryck som leder till en varaktigt högre inflation och makroekonomiska risker som kan orsaka svängningar i de reala växelkurserna och en bestående försvagning av konkurrenskraften. Strukturreformer och lämplig politisk samordning är av avgörande betydelse för att se till att ekonomierna klarar av en eventuell negativ utveckling i den globala ekonomin.

      Riktlinje 1. Säkerställa ekonomisk stabilitet för hållbar tillväxt

               1.

               I överensstämmelse med stabilitets- och tillväxtpakten bör medlemsstaterna iaktta sina medelfristiga mål för de offentliga finanserna. Så länge detta mål inte uppnåtts, bör de vidta alla nödvändiga korrigerande åtgärder för att nå det. Medlemsstaterna bör undvika en konjunkturförstärkande finanspolitik. Det är dessutom nödvändigt att de medlemsstater som har alltför stort underskott vidtar verkningsfulla åtgärder för att snabbt korrigera detta.

               2.

               Medlemsstater vars bytesbalansunderskott riskerar att bli ohållbara bör sträva efter att åtgärda dem genom strukturreformer, främja konkurrenskraften gentemot omvärlden och vid behov bidra till korrigeringen genom finanspolitiska åtgärder. Se också den integrerade riktlinjen ”Bidra till en dynamisk och fungerande ekonomisk och monetär union” (nr 6).

         Slå vakt om ekonomisk och finanspolitisk stabilitet som en grundval för ökad sysselsättning
   Om inte mer omfattande förändringar av politiken och beteendet genomförs, kommer den åldrande befolkningen i Europa att innebära risker för ekonomins långsiktiga hållbarhet i Europeiska unionen på grund av lägre potentiell produktion per capita på grund av att färre människor är i arbetsför ålder, samt svårigheter att finansiera pensioner, socialförsäkringar samt system för hälso- och sjukvård och långtidsvård. Om inte denna eventuella utveckling bemöts i tid, kommer det att leda till att skuldbördan ökar avsevärt. Såsom påvisas i kommissionens rapport om hållbarhet är riskerna i detta avseende särskilt stora i flera medlemsstater, medan de är medelstora i andra.
   Medlemsstaterna bör motverka de ekonomiska följderna av en åldrande befolkning i linje med den väletablerade tredelade strategin för att hantera budgetkonsekvenserna av en åldrande befolkning, Detta omfattar bland annat en lämplig kombination av strategier för att åstadkomma en tillfredsställande skuldminskningstakt, bland annat genom att förverkliga de medelfristiga målen, och att ge incitament för att höja sysselsättningsgraden och arbetskraftsutbudet i syfte att kompensera för den framtida minskningen av andelen personer i arbetsför ålder, liksom reformer av pensions- samt hälso- och sjukvårdssystemen. Man behöver också modernisera de sociala trygghetssystemen för att se till att de är finansiellt hållbara, ge incitament till den befolkning som är i arbetsför ålder att aktivt delta på arbetsmarknaden och samtidigt se till att systemen stöds med avseende på tillgänglighet och tillräcklighet. Ett bättre samspel mellan de sociala trygghetssystemen och arbetsmarknaderna kan undanröja snedvridningar och, med tanke på den ökade förväntade livslängden, uppmuntra till ett längre arbetsliv. Hälsofrämjande åtgärder, bland annat förebyggande hälsovård, kan bidra till att en längre del av livet tillbringas vid god hälsa och således stödja hållbarheten i hälso- och sjukvårdssystemen.

      Riktlinje 2. Slå vakt om ekonomisk och finanspolitisk hållbarhet som en grundval för ökad sysselsättning
   Medlemsstaterna bör, med tanke på de beräknade kostnaderna för den åldrande befolkningen, göra följande:

               1.

               I tillfredsställande takt minska den offentliga skulden för att stärka de offentliga finanserna.

               2.

               Reformera och förstärka pensions-, socialförsäkrings- och hälso- och sjukvårdssystemen för att se till att de är finansiellt hållbara, socialt tillräckliga och tillgängliga.

               3.

               Vidta åtgärder för att öka deltagandet på arbetsmarknaden och höja arbetskraftsutbudet särskilt bland kvinnor, unga samt äldre arbetstagare, och främja en livscykelinriktad syn på arbete för att öka antalet arbetstimmar i ekonomin.

         Se också den integrerade riktlinjen ”Främja en livscykelinriktad syn på arbete” (nr 18 och 4, 19, 21).
   Främja en tillväxt- och sysselsättningsorienterad samt effektiv resursfördelning
   Väl utformade skatte- och utgiftssystem som främjar en effektiv resursfördelning är nödvändiga för att den offentliga sektorn till fullo ska kunna bidra till tillväxt och sysselsättning. Detta kan uppnås genom en omfördelning av utgifter till tillväxtfrämjande områden som forskning och utveckling (FoU), fysisk infrastruktur, miljövänlig teknik, humankapital och kunskap, utan att målsättningen ekonomisk stabilitet och hållbarhet äventyras. Offentliga resurser måste användas så effektivt och ändamålsenligt som möjligt. Medlemsstaterna kan bidra till att kontrollera utgiftsområden genom lämpliga budgetinstitutioner och finansramar, till exempel genom att använda utgiftsregler och resultatbudgetering, varigenom tyngdpunkten förskjuts från utgifter till faktiska resultat, och genom att införa bedömningsmekanismer som ska se till att enskilda reformåtgärder och övergripande reformpaket är väl utformade. Huvudprioriteringar för EU:s ekonomi är att se till att skattestrukturerna och deras samspel med bidragssystemen gör det attraktivare att arbeta och investera, att främja en högre tillväxt genom stärkt sysselsättning och ökade investeringar och att göra utgifterna effektivare och ändamålsenligare för att höja de offentliga finansernas kvalitet.

      Riktlinje 3. Främja en effektiv tillväxt- och sysselsättningsorienterad resursfördelning
   Medlemsstaterna bör, utan att det påverkar tillämpningen av riktlinjerna för ekonomisk stabilitet och hållbarhet, justera sammansättningen av de offentliga utgifterna så, att ökad vikt läggs vid tillväxtfrämjande områden i enlighet med Lissabonstrategin, anpassa skattestrukturerna för att höja tillväxtpotentialen, se till att det finns mekanismer för att bedöma förhållandet mellan offentliga utgifter och uppnåendet av politiska mål och sörja för övergripande samstämmighet mellan reformpaketen.
   Se också den integrerade riktlinjen ”Främja en hållbar resursanvändning och stärka synergierna mellan miljöskydd och tillväxt” (nr 11).
   Se till att löneutvecklingen bidrar till tillväxt och stabilitet och kompletterar strukturreformerna
   Löneutvecklingen kan bidra till stabila makroekonomiska förhållanden och till en sysselsättningsfrämjande kombination av politiska åtgärder. Detta förutsätter att reallöneökningarna ligger i linje med produktivitetstillväxten på medellång sikt och ger utrymme för en lönsamhetsnivå som räcker till för produktivitets-, kapacitets- och sysselsättningsökande investeringar. Då får inte heller tillfälliga faktorer, t.ex. en produktivitetsvariation till följd av konjunkturmässiga faktorer eller en tillfällig höjning av den allmänna inflationstakten, tillåtas leda till en ohållbar löneuppgång. Samtidigt bör löneutvecklingen återspegla förhållandena på den lokala arbetsmarknaden. I länder som håller på att förlora marknadsandelar krävs återhållsamhet i löneutvecklingen och produktionsstimulerande reformer så att enhetsarbetskostnaderna anpassas om konkurrenskraften ska kunna återhämta sig. Dessa frågor bör beaktas under den fortsatta dialogen och det fortsatta informationsutbytet mellan de finans- och penningpolitiska myndigheterna och arbetsmarknadens parter genom den makroekonomiska dialogen.

      Riktlinje 4. För att se till att löneutvecklingen bidrar till makroekonomisk stabilitet och tillväxt och för att höja sin anpassningsförmåga bör medlemsstaterna främja skapandet av lämpliga ramvillkor för löneförhandlingssystemen med full respekt för arbetsmarknadsparternas roll, i syfte att gynna en utveckling av nominella löner och arbetskraftskostnader som är förenlig med prisstabilitet och ligger i linje med produktivitetsutvecklingen på medellång sikt, med beaktande av kompetensskillnader och lokala arbetsmarknadsförhållanden.
   Se också den integrerade riktlinjen ”Sörja för att arbetskraftskostnader och lönesättningsmekanismer främjar sysselsättningen” (nr 22).
   Främja en samstämmig makroekonomisk politik, strukturpolitik och sysselsättningspolitik
   En sund makroekonomisk politik ska skapa förhållanden som gynnar sysselsättning och tillväxt. Strukturreformer som är förenliga med sunda offentliga finanser på kort och medellång sikt är nödvändiga för att öka produktiviteten och sysselsättningen på medellång sikt, varigenom tillväxtpotential skapas och förstärks fullt ut. Reformerna bidrar också till skattesystemens hållbarhet, makroekonomisk stabilitet och slagtålighet för chocker. Samtidigt är en lämplig makroekonomisk politik avgörande för att man fullt ut ska kunna utnyttja de fördelar som strukturreformerna ger på tillväxt- och sysselsättningsområdet. Ett centralt inslag i medlemsstaternas allmänna ekonomiska strategi är att se till att de har en samstämmig strukturpolitik på olika områden som stöder de makroekonomiska ramarna och vice versa. Det behövs i synnerhet marknadsreformer och investeringar i humankapitalet för att förbättra ekonomiernas allmänna förmåga att anpassa sig till konjunktursvängningar och även inför mer långsiktiga trender såsom globaliseringen och den tekniska utvecklingen. I detta sammanhang krävs det också en reform av skatte- och förmånssystemen i syfte att göra arbete lönsamt och minimera eventuella hinder för deltagande på arbetsmarknaden.

      Riktlinje 5. Öka samordningen av den makroekonomiska politiken, strukturpolitiken och sysselsättningspolitiken
   Medlemsstaterna bör genomföra reformer på arbets- och produktmarknaderna som samtidigt ökar tillväxtpotentialen och stöder de makroekonomiska ramarna genom ökad flexibilitet, produktionsfaktorernas rörlighet och anpassningsförmåga på arbets- och produktmarknaderna som ett svar på globaliseringen, tekniska framsteg, förändringar i efterfrågan och konjunktursvängningar. Medlemsstaterna bör framför allt driva på reformeringen av skatter och bidrag så att incitamenten ökas och arbete lönar sig, öka arbetsmarknadernas anpassningsbarhet genom att kombinera flexibilitet och trygghet i anställningen och förbättra anställbarhet genom att investera i humankapital.
   Se också den integrerade riktlinjen ”Främja flexibilitet i kombination med anställningstrygghet och minska segmenteringen av arbetsmarknaden, med vederbörligt beaktande av den roll som tillkommer arbetsmarknadens parter” (nr 21 och nr 19).
   A.2   Ett dynamiskt och väl fungerande euroområde
   Sedan euroområdet skapades för nästan tio år sedan har ytterligare fyra länder anslutit sig till det. Euron har medverkat till ekonomisk stabilitet i länderna i euroområdet och följaktligen gett euroländerna gynnsamma finansieringsvillkor och mildrat verkningarna av externa växelkursförändringar. Blygsam tillväxt i vissa delar av euroområdet och bestående klyftor mellan länderna i euroområdet, både i fråga om tillväxt och inflation, har lett till tvivel på om regleringen inom euroområdet fungerar som den ska. Man har ifrågasatt om den ekonomiska politiken och styrmekanismerna faktiskt varit tillräckligt anpassade för att få ut alla fördelar av en monetär union. Eftersom euroländerna inte längre kan fatta självständiga beslut inom penning- och valutapolitiken krävs det ytterligare strukturreformer för att bidra till en smidig anpassning till ekonomiska chocker och återhämtning av konkurrenskraften, så att hållbarhet kommer att ligga till grund för den ekonomiska tillväxten.
   Den policymix som utformas för euroområdet måste fungera som stöd för den ekonomiska tillväxten, och samtidigt medverka till långsiktig hållbarhet och stabilitet. I dagens situation är det viktigt att de åtgärderna bidrar till att stärka förtroendet hos konsumenter och investerare, vilket även innebär engagemang för stabilitet på medellång sikt. När det gäller de offentliga finanserna måste politiken utformas på ett sätt som säkerställer en finansiell ställning som gynnar prisstabiliteten och bidrar dels till beredskapen för den demografiska utvecklingen, dels till en struktur på de offentliga utgifterna och inkomsterna som gynnar den ekonomiska tillväxten. I april 2007 var Eurogruppen överens om att om de gynnsamma konjunkturvillkoren utnyttjades, skulle de flesta medlemsstaterna i euroområdet nå sina medelfristiga mål 2008 eller 2009, och alla borde ta sikte på att ha nått dessa mål senast 2010. Eftersom den offentliga sektorn svarar för en betydande del av den ekonomiska aktiviteten i euroområdet har de offentliga finanserna en stark inverkan på ekonomins utveckling. Det är också viktigt att resurserna används med effektivitet och ändamålsenlighet för att gynna tillväxtpotentialen, och att minimera de störningar som finansieringen av offentlig verksamhet orsakar Genomgripande strukturreformer ska hjälpa euroländerna att stärka sin tillväxtpotential på sikt, och samtidigt förebygga att en ökad tillväxt lägger grunden till högre inflation. För att uppnå en god anpassningsförmåga vid chocker är det av särskild vikt att euroländerna genomför reformer som leder till en mer anpassningsbar, inkluderande och integrerad arbetsmarknad, starkare konkurrens på produktmarknaderna och djupare integration på finansmarknaderna, samt kombinerar dessa reformer med en makroekonomisk politik som inriktas på tillväxt och stabilitet.
   För att euroområdet ska kunna bidra till en stabil internationell ekonomi och bättre tillvarata sina ekonomiska intressen måste det till fullo åta sig sin roll i det internationella monetära och ekonomiska samarbetet. Den yttre representationen för euroområdet bör förbättras ytterligare i enlighet med gällande överenskommelser, även om man 2005 tog ett viktigt steg mot bättre stabilitet genom att utse en ordförande för Eurogruppen för två år. Euroområdet måste kunna ta den ledande strategiska roll i utvecklingen av den globala ekonomin som står i proportion till dess ekonomiska tyngd.
   Spridningseffekterna och behovet av en gemensam dagordning är också starkast i euroområdet. Att dela en gemensam valuta och en gemensam monetär politik ger en extra dimension åt samordningsarbetet, och kan stärka euroområdets roll när det gäller att generera ytterligare tillväxt och sysselsättning inom hela EU.

      Riktlinje 6. För att bidra till en dynamisk och fungerande ekonomisk och monetär union bör medlemsstaterna i euroområdet sörja för en bättre samordning av sin ekonomiska politik och budgetpolitik och särskilt göra följande:

               1.

               Ägna särskild uppmärksamhet åt hållbara offentliga finanser i fullständig förenlighet med stabilitets- och tillväxtpakten.

               2.

               Bidra till sådana politiska åtgärder som stöder den ekonomiska återhämtningen och är förenliga med prisstabiliteten, och därigenom ökar förtroendet inom affärsvärlden och hos konsumenter på kort sikt, samtidigt som de överensstämmer med en hållbar tillväxt på lång sikt.

               3.

               Fortsätta sina strukturreformer i syfte att förbättra euroområdets potentiella tillväxt på lång sikt och dess produktivitet, konkurrenskraft och ekonomiska anpassning till asymmetriska chocker, och samtidigt ägna särskild uppmärksamhet åt sysselsättningspolitiken.

               4.

               Se till att euroområdets inflytande på det globala ekonomiska planet står i proportion till dess ekonomiska tyngd.

         AVSNITT B
   MIKROEKONOMISKA REFORMER I SYFTE ATT ÖKA EUROPAS TILLVÄXTPOTENTIAL
   Strukturreformer är nödvändiga för att öka EU:s tillväxtpotential och stödja makroekonomisk stabilitet, eftersom de bidrar till den europeiska ekonomins effektivitet och anpassningsförmåga. Produktivitetsvinster uppnås genom konkurrens, humankapital, investeringar och innovation. För att Europas tillväxtpotential ska kunna öka måste nya arbetstillfällen skapas och produktiviteten öka. Produktivitetstillväxten inom EU har sackat efter produktivitetstillväxten i Förenta staterna i mer än tio år, men har sedan mitten av 2005 fått ny kraft, även om produktivitetsökningen inom flera servicesektorer har stagnerat. Att slå vakt om denna positiva trend är en av de viktigaste utmaningarna som unionen står inför, särskilt med tanke på den åldrande befolkningen. Enbart på grund av den åldrande befolkningen beräknas den nuvarande potentiella tillväxttakten minska med nästan hälften. Om levnadsstandarden ska kunna upprätthållas och höjas i framtiden och en hög nivå i fråga om socialt skydd ska kunna tryggas är det därför nödvändigt med ett fortsatt uppsving för produktiviteten, bättre utbildad och motiverad arbetskraft och ett ökat antal utförda arbetstimmar. Dessutom kommer ökat samarbete mellan olika nivåer i den offentliga förvaltning att ge möjlighet till en mer konsekvent, samordnad och effektiv politik.
   B.1   Kunskap och innovation – redskap för hållbar tillväxt
   Ökad kunskap är en viktig drivkraft för långsiktig tillväxt, och kan genereras genom t.ex. investeringar i forskning och utveckling, innovation, utbildning, kompetens och livslångt lärande. Strategier som syftar till att öka investeringarna i kunskap och till en förstärkning av EU-ekonomins innovationsförmåga är centrala delar av Lissabonstrategin för tillväxt och sysselsättning. Därför har de nationella och regionala programmen för 2007–2013 i allt högre grad inriktats på investeringar inom dessa områden i enlighet med Lissabonmålen.
   Öka och förbättra investeringarna i forskning och utveckling för att upprätta det europeiska kunskapsområdet
   En hög FoU-nivå är en avgörande förutsättning för innovation och bidrar därför på ett viktigt sätt till vår framtida konkurrensförmåga. FoU har betydelse för den ekonomiska tillväxten på flera olika sätt. För det första kan FoU bidra till skapandet av nya marknader eller produktionsprocesser. För det andra kan det leda till gradvisa förbättringar av redan befintliga produkter och produktionsprocesser. För det tredje ökar därigenom ett lands förmåga att tillgodogöra sig ny teknik. För det fjärde främjas innovationspotentialen. När det gäller att uppnå hållbar tillväxt har miljöteknik och miljöinnovationer stor betydelse.
   EU-länderna använder motsvarande ca 1,85 % av BNP till forskning och utveckling, dock med variationer medlemsstaterna emellan (ca 0,5 %–4 % av BNP). Andelen FoU-utgifter i förhållande till BNP har dock avtagit något sedan år 2000. Dessutom finansieras bara omkring 55 % av utgifterna för forskning i EU av företagssektorn. De blygsamma privata investeringarna i forskning och utveckling har identifierats som en av de främsta förklaringarna till EU:s eftersläpning i fråga om innovation jämfört med Förenta staterna. Målet att skapa ett europeiskt område för forskningsverksamhet måste nås snabbare, och detta gäller även EU:s gemensamma mål att öka investeringarna i forskning till 3 % av BNP senast 2010. Medlemsstaterna har ombetts att inom ramen för de nationella reformprogrammen och de årliga genomföranderapporterna redogöra för sina utgiftsmål för FoU och ange med vilka medel de planerar att uppnå dessa mål, och att därvid ägna särskild uppmärksamhet åt den europeiska dimensionen i sin FoU-politik. Den största utmaningen består i att inrätta rambetingelser, instrument och incitament för företagen att öka investeringarna i forskning.
   De offentliga forskningsanslagen måste utnyttjas effektivare, och banden mellan den offentliga forskningen och den privata sektorn måste bli starkare. Expertcentrum och expertnätverk bör förstärkas och modern forskningsinfrastruktur utvecklas på ett samordnat sätt, offentliga stödmekanismer användas på ett bättre sätt för att stödja innovation inom den privata sektorn, och man bör också säkerställa en bättre hävstångseffekt för offentliga investeringar och modernisering av forskningsinstitutens och universitetens förvaltning. Det är också viktigt att sörja för att företagen verkar i en tillräckligt konkurrenspräglad miljö, eftersom konkurrens är ett viktigt incitament för privata investeringar i innovation. Dessutom krävs kraftfulla insatser för att öka antalet kvalificerade forskare som är verksamma i Europa, särskilt genom att locka flera studenter till vetenskapliga, tekniska och ingenjörsvetenskapliga utbildningsgrenar och genom att förbättra karriärmöjligheterna och minska hindren mot internationell, europeisk och intersektoriell rörlighet för forskare, inbegripet rekrytering och reintegrering av framstående utlandsbosatta och utländska forskare och studerande. Forskningens och utvecklingens europeiska dimension bör förstärkas genom gemensam finansiering, uppbyggnad av en kritisk massa av forskare och ett optimalt antal forskningsinfrastrukturer på EU-nivå på prioriterade områden som kräver avsevärda medel samt genom att minska hindren för forskares, universitetslärares och studerandes rörlighet. För att öka förmågan att skapa och tillvarata ny kunskap krävs fler insatser när det gäller att förbättra och skydda kvaliteten i utbildningen, särskilt den högre utbildningen.

      Riktlinje 7. För att öka och förbättra investeringarna i forskning och utveckling, särskilt de privata företagens investeringar bekräftas det övergripande målet för 2010 på 3 % av BNP, med en lämplig fördelning mellan privata och offentliga investeringar. Medlemsstaterna kommer att fastställa specifika mellanliggande nivåer. Medlemsstaterna bör vidareutveckla de åtgärder på olika områden som syftar till att främja forskning och utveckling, särskilt de privata företagens forskning och utveckling, genom att göra följande:

               1.

               Förbättra rambetingelserna och att se till att företagen verkar i en tillräckligt konkurrensutsatt och attraktiv miljö.

               2.

               Använda de offentliga utgifterna för forskning och utveckling på ett effektivare sätt, och utveckla offentlig-privata partnerskap.

               3.

               Utveckla och förstärka kompetenscentrum vid institutioner för högre utbildning och forskning i medlemsstaterna och inrätta nya sådana vid behov, förbättra samarbete och tekniköverföring mellan offentliga forskningsinstitut och privata företag.

               4.

               Utveckla och bättre använda incitament för att öka den privata sektorns forskning och utveckling.

               5.

               Modernisera forskningsinstitutens och universitetens förvaltning.

               6.

               Sörja för att det finns tillräckligt många kvalificerade forskare genom att locka fler studenter till vetenskapliga, tekniska och ingenjörsvetenskapliga utbildningsgrenar och genom att förbättra karriärmöjligheterna och rörligheten för forskare och utvecklingspersonal inom Europa, internationellt och mellan sektorer.

         Underlätta innovation
   Dynamiken i den europeiska ekonomin är beroende av dess kreativitets- och innovationsförmåga. Det måste därför finnas ekonomiska rambetingelser för innovation. Detta förutsätter väl fungerande finans- och produktmarknader liksom effektiva och prismässigt överkomliga medel för att skydda immateriella rättigheter. Innovationer introduceras ofta på marknaden av nya företag som kan ha särskilt svårt att få finansiering. Åtgärder för att uppmuntra nystartade innovativa företag och fortsatt tillväxt i dessa företag, även genom att förbättra tillgången till finansiering, bör därför kunna bidra till ökad innovation. Spridning av teknik och en politik som på ett bättre sätt integrerar nationell innovation och nationella utbildningssystem kan främjas genom utveckling av innovationscentrum och innovationsnätverk liksom av stödtjänster för innovation som är inriktade på små och medelstora företag. Överföring av kunskap genom ökad rörlighet för forskare, utländska direktinvesteringar eller importerad teknik är särskilt fördelaktig för länder och regioner som släpar efter i utvecklingen. Man måste också arbeta för stärkt integration av de olika komponenterna i kunskapstriangeln FoU, utbildning och innovation. Bland annat utbildningssystem av hög kvalitet är en förutsättning för spetskompetens och innovation.
   EU:s övergripande innovationsstrategi omfattar därför frågor om immaterialrätt, standardisering, anpassning av politiken för offentlig upphandling för att stimulera innovation, gemensamma tekniska initiativ, främjande av innovation på föregångsmarknader, samarbete mellan högre utbildning, forskning och näringsliv som ska omfatta innovation av typen öppen programvara, främjande av innovation i regionerna, innovation inom servicesektorer och av icke-teknisk art, samt förbättring av företagens tillgång till finansiering, särskilt riskkapital.
   Det är nödvändigt för EU att finna lösningar för patenttvistlösning och ett gemenskapspatent.

      Riktlinje 8. För att underlätta innovation i alla former bör medlemsstaterna inrikta sig på följande:

               1.

               Förbättra stödtjänster för innovation, särskilt för spridning och tekniköverföring.

               2.

               Inrätta och utveckla innovationscentrum, innovationsnätverk och inkubatorer där universitet, forskningsinstitutioner och företag kan mötas, även på regional och lokal nivå, för att överbrygga den tekniska klyftan mellan regionerna.

               3.

               Stimulera kunskapsöverföring över gränserna, även genom utländska direktinvesteringar.

               4.

               Främja offentlig upphandling av innovativa produkter och tjänster.

               5.

               Förbättra tillgången till inhemsk och internationell finansiering.

               6.

               Effektivt och överkomligt skydd av immateriella rättigheter.

         Spridning av informations- och kommunikationsteknologi, IKT, i linje med målen och åtgärderna i det kommande i2010-initiativet, är också ett viktigt sätt att öka produktiviteten och därigenom den ekonomiska tillväxten. EU har ännu inte lyckats dra full fördel av möjligheterna med IKT, särskilt på grund av fortsatt otillräckliga investeringar såväl i själva tekniken som i organisatorisk innovation och ökade datakunskaper. En mer utbredd och ändamålsenlig användning av IKT och en smidigt fungerande inre marknad för elektronisk kommunikation kommer att öka det europeiska näringslivets framtida konkurrenskraft. Det är också viktigt att minska och förebygga en fragmentering av den inre marknad som baseras på elektronisk handel (e-Internal market) genom att se till att medlemsstaternas elektroniska tjänster är kompatibla med varandra inom alla segment. Öppna IKT-standarder är användbara som en grund för interoperabilitet och innovation. Nätsäkerhet, uppgifternas säkerhet och integritet samt konvergens bör också garanteras. Medlemsstaterna bör uppmuntra användningen av bredbandsnät – inklusive i regioner där täckningen är bristfällig – för att utveckla kunskapsekonomin och minska de regionala skillnaderna i fråga om ekonomisk, social och kulturell utveckling samt främja tillväxt och innovation inom nya tjänster genom att verka för utvecklingen av mycket snabba bredbandsnät.

      Riktlinje 9. För att underlätta spridning och ändamålsenlig användning av IKT samt utveckla ett informationssamhälle som omfattar alla bör medlemsstaterna göra följande:

               1.

               Främja utbredd användning av IKT i offentliga förvaltningar, små och medelstora företag och hushåll.

               2.

               Fastställa de nödvändiga ramarna för förändringarna av organisationen av arbetet i ekonomin i samband med detta.

               3.

               Främja en stark närvaro av den europeiska industrin i centrala segment inom IKT.

               4.

               Främja utvecklingen av starka IKT- och innehållsindustrier samt väl fungerande marknader.

               5.

               Säkerställa nät- och informationssäkerhet samt konvergens och driftskompatibilitet för att upprätta ett informationsområde utan gränser.

               6.

               Främja utvecklingen av bredbandsnät, även i regioner där täckningen är bristfällig, för att utveckla kunskapsekonomin. Se också den integrerade riktlinjen ”Främja flexibilitet i kombination med anställningstrygghet och minska segmenteringen av arbetsmarknaden med vederbörligt beaktande av den roll som tillkommer arbetsmarknadens parter” (nr 21).

         Stärka den europeiska industriella basens konkurrensfördelar
   En stark industriell bas är av yttersta vikt för den europeiska ekonomin. EU:s konkurrenskraft är beroende av att ekonomin kan orienteras i riktning mot sektorer som ger en högre produktivitet. En offentlig politik som främjar innovation och sysselsättning och en regionalpolitik som är väl integrerad med annan politik bidrar till en uppgradering av den industriella basen. För att kunna öka och behålla sin ledande ekonomiska och tekniska ställning måste Europa dessutom förbättra sin förmåga att utveckla och marknadsföra ny teknik, bland annat IKT och miljöteknik. Man bör analysera och utnyttja de synergieffekter som kan uppnås genom gemensamma åtgärder på EU-nivå när det gäller forskning, regelverk och finansiering i de fall där de enskilda medlemsstaterna på grund av problemens omfattning eller utbredning inte ensamma klarar av att lösa marknadsmisslyckanden. EU har fortfarande inte kunnat utnyttja sin tekniska potential till fullo. Den europeiska industripolitiken bör sträva efter att skapa lika villkor för företagen på grundval av rättvis konkurrens. Genom att man samlar den europeiska spetskompetensen och utvecklar offentlig-privata partnerskap och samarbete mellan medlemsstaterna när fördelarna för samhället är större än för den privata sektorn kommer denna teknikpotential att kunna utnyttjas bättre.

      Riktlinje 10. För att stärka den industriella basens konkurrensfördelar behöver Europa en solid industriell struktur på hela sitt territorium. Behovet av en modern och aktiv industripolitik förutsätter att den industriella basens konkurrensfördelar stärks, bland annat genom attraktivare ramvillkor för både tillverkning och tjänster, samtidigt som man ser till att åtgärderna på nationell, transnationell och europeisk nivå kompletterar varandra. Medlemsstaterna bör göra följande:

               1.

               Inleda arbetet genom att identifiera mervärdes- och konkurrensfaktorerna i centrala industrisektorer och ta itu med de utmaningar de ställs inför genom globaliseringen.

               2.

               Inrikta sig på utveckling av ny teknik och nya marknader.

                           a)

                           Detta innebär särskilt ett åtagande att främja nya teknikinitiativ som bygger på offentlig-privata partnerskap och samarbete mellan medlemsstaterna, som bidrar till att lösa marknadsmisslyckanden.

                           b)

                           Detta innebär även inrättande och utveckling av nätverk av regionala eller lokala företagsgrupper i hela EU med större medverkan av små och medelstora företag.

         Se också den integrerade riktlinjen ”Förbättra förmågan att bemöta arbetsmarknadens behov” (nr 20).
   Främja en hållbar resursanvändning
   Bestående framgångar för unionen beror också på hur man hanterar en rad frågor på resurs- och miljöområdet som, om de lämnas därhän eller hanteras på ett sätt som inte är kostnadseffektivt, kommer att bromsa den framtida tillväxten. Utvecklingen på senare tid har bekräftat vikten av energieffektivitet och behovet av att minska den europeiska ekonomins känslighet för variationer i oljepriserna. Det behövs ett integrerat tillvägagångssätt i klimat- och energipolitiken för att förbättra försörjningstryggheten för energi, säkra EU-ekonomins konkurrenskraft och tillgången till energi till överkomlig kostnad, samt för att bekämpa klimatförändringen. Medlemsstaterna och gemenskapen måste samarbeta för att uppnå EU-målen att minska utsläppen av växthusgaser med minst 20 %, öka de förnybara energikällornas andel till 20 % och öka energieffektiviteten med 20 % fram till 2020 samt förbereda en minskning av utsläppen av växthusgaser med 30 % senast 2020 som EU:s bidrag till en världsomspännande och övergripande överenskommelse för perioden efter 2012, under förutsättning att andra industriländer åtar sig att uppnå jämförbara minskningar av utsläppen och utvecklingsländer med mer avancerade ekonomier bidrar i tillräcklig grad. Strategier bör utarbetas för att se till att målen uppnås med största möjliga ekonomiska effektivitet och till en så låg kostnad som möjligt. En viktig utmaning blir att se till att övergången till en ekonomi med låga koldioxidutsläpp hanteras på ett sätt som bibehåller EU:s konkurrenskraft, främjar sund och hållbar förvaltning av offentliga finanser och bidrar till de allmänna tillväxtmålen i enlighet med Lissabonstrategin för tillväxt och sysselsättning. Det är av största vikt att medlemsstaterna fortsätter kampen mot klimatförändring för att förhindra att den globala temperaturökningen överstiger den förindustriella nivån med mer än 2 °C, samtidigt som Kyotomålen och 2020-målen uppnås på ett kostnadseffektivt sätt. Medlemsstaterna bör fortsätta arbetet med att hejda förlusten av biologisk mångfald under åren fram till 2010 samt bevara ekosystemtjänsterna, särskilt genom att införliva detta krav med annan politik, med tanke på den biologiska mångfaldens betydelse för vissa ekonomiska sektorer.
   Det är ytterst viktigt att utveckla en effektiv och hållbar transportpolitik, bl.a. genom att möjliggöra effektiv internalisering av externa kostnader. Marknadsbaserade instrument, som bättre avspeglar skadorna på miljön och de sociala kostnaderna i priserna, har här en viktig roll att spela, och det är viktigt att låta lämpliga prissignaler få full effekt. EU:s system för utsläppshandel bör också stärkas. Främjande av utveckling och användning av miljövänlig teknik och miljöinnovationer, miljötänkande vid offentlig upphandling, med särskild hänsyn till små och medelstora företag, och avskaffande av subventioner som har negativa effekter för miljön kan tillsammans med andra politiska instrument, t.ex. beskattning, miljösubventioner och avgifter, leda till ökad innovationsverksamhet och till ökade insatser för hållbar utveckling. EU:s företag är till exempel bland de främsta i världen när det gäller att utveckla ny teknik för förnybar energi. I ett sammanhang där energipriserna hela tiden stiger och hoten mot klimatet ökar är det viktigt att kraftfullt uppmuntra till förbättringar av energieffektiviteten, som ett bidrag till såväl tillväxt som hållbar utveckling.

      Riktlinje 11. För att främja en hållbar resursanvändning och stärka synergierna mellan miljöskydd och tillväxt bör medlemsstaterna göra följande:

               1.

               Prioritera energieffektivitet och kraftvärme, utveckling av hållbara, förnybara energiformer samt snabb spridning av miljövänlig och miljöeffektiv teknik, a) dels inom den inre marknaden, särskilt på transport- och energiområdet, för att bland annat minska den europeiska ekonomins känslighet för variationer i oljepriserna, b) dels gentemot resten av världen som en sektor med avsevärd exportpotential.

               2.

               Främja att medel utvecklas till internalisering av externa miljökostnader och bryta sambandet mellan ekonomisk tillväxt och miljöförstöring. Dessa prioriteringar bör genomföras i enlighet med befintlig gemenskapslagstiftning och de åtgärder och instrument som föreslås i handlingsplanen för miljöteknik (Etap), bl.a. genom att a) utnyttja marknadsbaserade instrument, b) använda riskfonder och medel för FoU, c) främja hållbara produktions- och konsumtionsmönster samt miljötänkande vid offentlig upphandling, d) ägna de små och medelstora företagen särskild uppmärksamhet och e) reformera subventioner som har betydande negativa effekter på miljön och som är oförenliga med hållbar utveckling, i syfte att successivt avveckla dem.

               3.

               Sträva mot målet att stoppa förlusten av biologisk mångfald senast 2010, särskilt genom att införliva detta krav med annan politik, med tanke på den biologiska mångfaldens betydelse för vissa ekonomiska sektorer.

               4.

               Fortsätta kampen mot klimatförändring genom att uppnå Kyotomålen på ett kostnadseffektivt sätt, särskilt när det gäller små och medelstora företag.

         Se också den integrerade riktlinjen ”Främja en tillväxt- och sysselsättningsorienterad effektiv resursfördelning” (nr 3).
   B.2   Göra Europa till ett mer attraktivt område att investera och arbeta i
   Europeiska unionens förmåga att locka till sig investeringar beror bland annat på hur stora och öppna dess marknader är, hur dess lagstiftning är utformad och vilken kvalitet dess arbetskraft och infrastruktur har.
   Utvidga och fördjupa den inre marknaden
   Även om den inre marknaden för varor är relativt väl integrerad, är marknaderna för tjänster fortfarande, rättsligt sett eller i praktiken, ganska fragmenterade. Ett fullständigt genomförande av tjänstedirektivet inom utsatt tid är ett viktigt steg mot en väl fungerande inre marknad för tjänster. Arbetet med att avlägsna alla hinder för gränsöverskridande verksamhet, bl.a. genom att minska den administrativa bördan, kommer att bidra till att frigöra outnyttjad potential inom tjänstesektorn i Europa. Det är viktigt att förbättra skatteklimatet. Den inre marknadens funktion kan förbättras genom fortsatta insatser för att ta itu med skattebedrägerier och stoppa skadlig skattekonkurrens samt genom förstärkt skattesamarbete mellan medlemsstaterna och i lämpliga fall på EU-nivå, samtidigt som den nationella behörigheten respekteras. Arbetet inom detta område kommer att fortsätta, bl.a. genom att man tar itu med hindren mot den inre marknaden. En fullständig integrering av finansmarknaderna genom genomförandet av den strategi som beskrivs i vitboken om finansiella tjänster 2005–2010 skulle slutligen även öka produktionen och sysselsättningen genom att möjliggöra en effektivare fördelning av kapitalet och bättre förutsättningar för finansiering av företag.
   Medlemsstaterna har gjort framsteg med införlivandet av inremarknadsdirektiven. För att kunna dra nytta av fördelarna med den inre marknaden bör man emellertid fortsätta att prioritera ytterligare förbättringar. Ofta genomförs eller tillämpas direktiven inte korrekt, vilket framgår av de många överträdelseförfaranden som inletts av kommissionen. Medlemsstaterna bör utbyta bästa praxis och samarbeta med kommissionen, så att deras medborgare och näringsliv kan dra full nytta av lagstiftningen om den inre marknaden. Metoderna för offentlig upphandling skulle till exempel kunna förbättras betydligt. Sådana förbättringar skulle leda till att antalet offentligen tillkännagivna upphandlingar ökade. Ett mer öppet upphandlingsförfarande skulle dessutom leda till betydande budgetbesparingar för medlemsstaterna.

      Riktlinje 12. För att utvidga och fördjupa den inre marknaden bör medlemsstaterna göra följande:

               1.

               Påskynda införlivandet av direktiven om den inre marknaden.

               2.

               Prioritera en striktare och bättre efterlevnad av lagstiftningen om den inre marknaden.

               3.

               Undanröja kvarstående hinder för gränsöverskridande verksamhet.

               4.

               Tillämpa EU:s bestämmelser om offentlig upphandling effektivt.

               5.

               Främja en fullt fungerande inre marknad för tjänster, samtidigt som den europeiska sociala modellen bevaras.

               6.

               Påskynda integrationen av finansmarknaden genom att handlingsplanen för finansiella tjänster genomförs och tillämpas på ett konsekvent och enhetligt sätt. Se också den integrerade riktlinjen ”Förbättra förmågan att bemöta arbetsmarknadens behov” (nr 20).

         Sörja för öppna och konkurrenskraftiga marknader i och utanför Europa
   En öppen global handel är av centralt intresse för Europeiska unionen. EU är världens största handelspartner och investerare, och öppenheten i vår ekonomi har lett till lägre kostnader för insatsvaror till industrin, lägre konsumentpriser, en stimulerande konkurrens för europeiskt näringsliv och ytterligare investeringar. Samtidigt är det viktigt att EU använder sitt inflytande i internationella förhandlingar för att påverka andra parter i riktning mot öppnare ekonomier, vilket bör leda till ömsesidiga vinster. EU kommer därför att fortsätta sitt arbete för att undanröja hinder för handel och investeringar, och kommer att motverka illojala metoder inom handel och investeringar samt snedvridning av konkurrensen. Det är också viktigt att samarbeta med våra främsta handelspartner för att inrätta ett gemensamt område med kompatibla bestämmelser och standarder, inklusive samarbete på internationell nivå för att förbättra de internationella finansmarknadernas effektivitet och stabilitet.
   Konkurrenspolitiken har spelat en central roll för att garantera likvärdiga konkurrensvillkor för företag inom EU. Det finns också anledning att se över marknadslagstiftningen i stort för att främja villkor som gör det möjligt för företagen att konkurrera på ett effektivt sätt, och då särskilt ta hänsyn till externa aspekter av konkurrenskraften under utvecklingen och genomförandet av vår egen interna politik. De europeiska marknaderna kan öppnas ytterligare för konkurrens om den allmänna nivån på det återstående statliga stödet minskas. Detta måste åtföljas av en omfördelning av det återstående statliga stödet till förmån för vissa övergripande mål. Översynen av reglerna för statligt stöd har underlättat denna process.
   Strukturreformer som underlättar marknadsinträde är ett särskilt effektivt medel för att öka konkurrensen. Sådana reformer är särskilt viktiga på marknader som tidigare var skyddade mot konkurrens på grund av konkurrensbegränsande beteende, monopol, överreglering (tillstånd, licenser, minimikapitalkrav, juridiska hinder, affärstidsregleringar, reglerade priser osv. som kan hindra utvecklingen av ett effektivt konkurrensklimat) eller på grund av handelspolitiska skyddsåtgärder.
   Genomförandet av redan överenskomna åtgärder i syfte att öppna nätindustrierna för konkurrens (på el- och gas-, transport-, telekommunikations- och posttjänstområdena) bör dessutom bidra till lägre priser generellt och till större valmöjlighet, samtidigt som tillhandahållandet av tjänster av allmänt ekonomiskt intresse för alla medborgare garanteras. Konkurrens- och tillsynsmyndigheter bör se till att det råder konkurrens på de liberaliserade marknaderna. Man måste också garantera att högkvalitativa tjänster av allmänt ekonomiskt intresse tillhandahålls till rimliga priser.
   Konsumenter som erbjuds en verklig valfrihet och fattar väl underbyggda beslut kommer snabbt att belöna effektiva företag. Det behövs således ytterligare insatser för att stärka konsumentlagstiftningen, på ett sätt som både ger konsumenterna ökat inflytande och öppnar den inre marknaden för ännu starkare konkurrens i detaljistledet.
   Öppenhet utåt för handel och investeringar genom ökning av både export och import är en viktig stimulans för tillväxt och sysselsättning, och kan förstärka effekterna av strukturreformer. Ett öppet och starkt system för globala handelsregler är av avgörande betydelse för den europeiska ekonomin. Om man lyckas ingå ett ambitiöst och balanserat avtal inom ramen för Doharundan och fortsätter utveckla bilaterala och regionala frihandelsavtal bör detta leda till att marknaderna i ännu högre grad öppnas för handel och investeringar, vilket i sin tur bidrar till att öka den potentiella tillväxten. EU berett att hjälpa sina handels- och investeringspartner att främja globala standarder och i synnerhet att stödja kapacitetsuppbyggnad i utvecklingsländerna.

      Riktlinje 13. För att säkerställa öppna och konkurrenskraftiga marknader inom och utanför Europa samt utnyttja globaliseringens fördelar bör medlemsstaterna prioritera följande:

               1.

               Avlägsnande av rättsliga hinder, handelshinder och andra hinder som obefogat står i vägen för konkurrens.

               2.

               Ett effektivare genomförande av konkurrenspolitiken.

               3.

               En selektiv undersökning av marknader och regleringar från konkurrens- och tillsynsmyndigheternas sida i syfte att identifiera och undanröja hinder för konkurrens och marknadsinträde.

               4.

               En minskning av statligt stöd som snedvrider konkurrensen.

               5.

               En omfördelning av stödet i enlighet med gemenskapsramarna, till förmån för vissa övergripande mål som forskning, innovation och bättre utnyttjande av humankapitalet, samt vid väl identifierade fall av marknadsmisslyckande.

               6.

               Främjande av öppenhet utåt, även i ett multilateralt sammanhang.

               7.

               Fullständigt genomförande av de överenskomna åtgärderna för att öppna nätindustrierna för konkurrens, så att effektiv konkurrens säkerställs på de integrerade europeiska marknaderna. Samtidigt spelar tillhandahållandet av effektiva tjänster av allmänt ekonomiskt intresse till rimliga priser en viktig roll i en konkurrenskraftig och dynamisk ekonomi.

         Förbättra europeiska och nationella bestämmelser
   Marknadslagstiftning är nödvändig för att skapa ett klimat där affärstransaktioner kan äga rum till konkurrenskraftiga priser. Den tjänar också till att korrigera icke-fungerande marknader eller till att skydda marknadsaktörerna. De samlade verkningarna av lagstiftning och andra bestämmelser kan emellertid medföra stora ekonomiska kostnader. Det är därför viktigt att lagstiftningen är väl utformad och proportionell, och att den ses över regelbundet. Kvaliteten på de europeiska och nationella regelsystemen är ett gemensamt åtagande och ett delat ansvar på såväl EU-nivå som medlemsstatsnivå.
   En bättre lagstiftningskultur börjar också få allt starkare fotfäste i EU. I kommissionens strategi för en bättre lagstiftning görs en noggrann bedömning av de ekonomiska, sociala och miljömässiga konsekvenserna av ny eller reviderad lagstiftning i syfte att identifiera eventuella avvägningar, som kan behöva göras, och synergier mellan olika policymål. Vidare undersöks om man kan förenkla den befintliga lagstiftningen, bland annat genom att lätta på den administrativa bördan. Man bedömer också lagstiftningens inverkan på konkurrenskraften. Slutligen har kommissionen infört ett tillvägagångssätt för att bedöma de administrativa kostnaderna för ny och befintlig EU-lagstiftning och dessutom fastställt det ambitiösa målet att minska den börda som tillämpningen av EU-rätten och dess nationella genomförandebestämmelser innebär med 25 % till år 2012.
   Medlemsstaterna bör fastställa lika ambitiösa nationella mål inom deras behörighetsområden. För att minska den administrativa bördan bör man aktivt främja elektroniska offentliga tjänster och andra IKT-verktyg som är vanliga i medlemsstaterna. De bör också utveckla en mer övergripande och tydlig strategi för bättre lagstiftning, som även omfattar lämpliga institutionella strukturer, övervakningsmetoder och resurser och som inbegriper berörda aktörer. Det är också viktigt att de systematiskt bedömer kostnaderna och fördelarna med initiativ till nya eller ändrade bestämmelser. De bör förenkla lagstiftningen och förbättra dess kvalitet, samtidigt som målen bevaras. De bör ha ett omfattande samråd om kostnaderna för och fördelarna med lagstiftningsinitiativ, i synnerhet när det innebär avvägningar mellan olika politiska mål. Medlemsstaterna bör också se till att lämpliga alternativ till lagstiftning beaktas till fullo. Detta är särskilt viktigt för små och medelstora företag, som vanligtvis bara har begränsade resurser till sitt förfogande för att hantera de krav som åläggs dem genom gemenskapslagstiftningen och den nationella lagstiftningen. Man bör således särskilt överväga om små och medelstora företag helt eller delvis kan undantas från vissa administrativa krav.

      Riktlinje 14. För att skapa ett mer konkurrenskraftigt företagsklimat och stimulera privata initiativ genom bättre lagstiftning bör medlemsstaterna göra följande:

               1.

               Minska den administrativa börda som åläggs företagen, särskilt för små och medelstora företag och nystartade företag.

               2.

               Förbättra kvaliteten på befintlig och ny lagstiftning, samtidigt som målen bevaras, genom en systematisk och rigorös bedömning av de ekonomiska, sociala (inklusive hälsomässiga) och miljömässiga konsekvenserna, samtidigt som medlemsstaterna beaktar och bättre mäter den administrativa börda som är förbunden med lagstiftningen, samt effekterna på konkurrenskraften, även i samband med verkställigheten.

               3.

               Uppmuntra företag att utveckla sitt kollektiva sociala ansvar.

         Europa behöver bli bättre på att utveckla sin entreprenörsanda och behöver fler nya företag som är villiga att ge sig in på kreativa eller innovativa projekt. De politiska handlingsplanerna bör skapa en ram för innovativa små och medelstora företag som har utsikter att uppnå ett högt mervärde och hög tillväxt. Man bör främja studier i entreprenörskap på alla utbildningsnivåer och tillhandahålla den kompetens som behövs. Entreprenörskapsdimensionen bör införlivas med processen för livslångt lärande från skolan och framåt. Partnerskap med företag bör också uppmuntras. Såväl nyföretagande som tillväxt i befintliga företag kan uppmuntras genom en förbättring av villkoren för tillgång till finansiering, effektivare finansförmedling och kraftfullare ekonomiska incitament. Detta kan t.ex. innebära att anpassa skattesystem på ett sätt som är mer gynnsamt för vinstgenererande företag, reducera lönebikostnader och minska på den administrativa bördan för nystartade företag, inte minst genom att skapa särskilda stödtjänster för företag (särskilt för unga företagare) och kontaktpunkter där man kan få all relevant hjälp på ett ställe. Man bör särskilt arbeta för att underlätta ägarskifte, även när det gäller familjeföretag, och förbättra förfarandena för undsättning och omstrukturering av företag, särskilt genom en effektivare konkurslagstiftning. Medlemsstaterna bör också verka för att IKT sprids till de små och medelstora företagen för att förbättra produktiviteten och främja exporten genom utveckling av administrativa förfaranden online. Man bör ta hänsyn till de särskilda hinder som kvinnliga entreprenörer möter och kartlägga och utveckla stödåtgärder för att öka antalet kvinnliga entreprenörer. De förslag som kommer att ingå i den ”småföretagsakt” för EU (Small Business Act) som kommissionen ska lägga fram bör utformas så att de bidrar till att ge de små och medelstora företagen potential att skapa tillväxt och sysselsättning.

      Riktlinje 15. För att främja en mer företagarvänlig kultur och ett gynnsamt klimat för små och medelstora företag bör medlemsstaterna göra följande:

               1.

               Förbättra tillgången till finansiering, för att främja företagens bildande och tillväxt, särskilt mikrokrediter och andra former av riskkapital.

               2.

               Stärka de ekonomiska incitamenten, bland annat genom att förenkla skattesystemen och minska lönebikostnaderna.

               3.

               Stärka små och medelstora företags innovationspotential.

               4.

               Tillhandahålla relevanta stödtjänster, till exempel inrättande av systemet med ”en dörr in” och stimulans av nationella stödnätverk för företag, i syfte att främja nyföretagande och tillväxt i enlighet med stadgan för småföretag. Vidare bör medlemsstaterna förstärka utbildningen i entreprenörskap för små och medelstora företag. De bör också underlätta ägarskifte, vid behov modernisera sin konkurslagstiftning och förbättra sina förfaranden för undsättning och omstrukturering av företag.

         Se också de integrerade riktlinjerna ”Främja en effektiv tillväxt- och sysselsättningsorienterad resursfördelning” (nr 3) och ”Underlätta innovation i alla former” (nr 8, 23 och 24).
   Utvidga och förbättra den europeiska infrastrukturen
   En modern infrastruktur (transporter, energi och digital kommunikation) är en viktig faktor som påverkar hur attraktiv en plats är. Den underlättar personers, varors och tjänsters rörlighet i hela unionen. Sammankopplade och driftskompatibla transeuropeiska nät bidrar till att främja internationell handel och skapa dynamik inom den inre marknaden, genom att transport- och kommunikationskostnaderna minskar och marknaderna blir större. Den pågående liberaliseringen av de europeiska nätindustrierna främjar dessutom konkurrens och bidrar till effektivitetsvinster inom dessa sektorer.
   När det gäller framtida investeringar i europeisk infrastruktur bör man prioritera de 30 prioriterade transportprojekt som fastställts av Europaparlamentet och rådet i riktlinjerna för de transeuropeiska transportnäten (TEN), de gränsöverskridande snabbstartsprojekten för transport, förnybar energi och bredbandskommunikation och forskning som fastställts inom ramen för det europeiska tillväxtinitiativet, samt de transportprojekt som stöds av Sammanhållningsfonden. Flaskhalsar i ländernas infrastruktur måste också åtgärdas. Lämpliga prissättningssystem för infrastrukturen kan bidra till att den används på ett effektivt sätt och till att en hållbar jämvikt uppnås mellan transportsätten.

      Riktlinje 16. För att utvidga, förbättra och sammanlänka den europeiska infrastrukturen och slutföra prioriterade gränsöverskridande projekt, med det särskilda syftet att uppnå en högre grad av integration av de nationella marknaderna inom det utvidgade EU, bör medlemsstaterna göra följande:

               1.

               Utveckla tillfredsställande villkor för resurseffektiva infrastrukturer för transport, energi och IKT, med prioritering av de infrastrukturer som ingår i TEN-näten, genom att komplettera gemenskapsmekanismerna, särskilt i gränsöverskridande avsnitt och randområden, eftersom det är en väsentlig förutsättning för att nätindustrierna ska kunna öppnas för konkurrens.

               2.

               Överväga utvecklingen av offentlig-privata partnerskap.

               3.

               Undersöka frågan om lämpliga prissättningssystem för infrastrukturen för att säkerställa en effektiv användning av infrastrukturer och utveckling av en hållbar jämvikt mellan transportsätten, med tonvikt på teknikövergång och innovation och med vederbörlig hänsyn till miljökostnaderna och konsekvenserna för tillväxten.

         Se också den integrerade riktlinjen ”Underlätta spridningen och en effektiv användning av IKT samt utveckla ett informationssamhälle som omfattar alla” (nr 9).

      Utfärdad i Bryssel 14 maj 2008.

            För rådet

         A. BAJUK

            Ordförande


				|

		52012DC0760

			REKOMMENDATION FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET om förlängning av avtalet mellan Europeiska atomenergigemenskapen (Euratom) och Organisationen för energiutveckling på Koreahalvön (Kedo) /* COM/2012/0760 final */

			   	REKOMMENDATION FRÅN KOMMISSIONEN TILL
RÅDET
om förlängning av avtalet mellan Europeiska
atomenergigemenskapen (Euratom) och Organisationen för energiutveckling på
Koreahalvön (Kedo)
1.           Inledning
Europeiska atomenergigemenskapen (Euratom) är sedan
1997 fullvärdig medlem av Organisationen för energiutveckling på Koreahalvön
(Kedo). Huvudsyftet med Kedo var att leverera två lättvattenkärnreaktorer till
Demokratiska folkrepubliken Korea (Nordkorea) som ett led i de internationella
ickespridningsansträngningarna på Koreahalvön. Till följd av Nordkoreas
underlåtenhet att fullgöra sina ickespridningsåtaganden upphörde Kedos
verksamhet och sekretariatet stängde efter tolv år den 31 maj 2007. Trots det
beslöt Kedos styrelse att inte omedelbart avveckla organisationen, utan låta
den kvarstå som ett skal (utan någon egentlig verksamhet med ett tillfälligt
anställt sekretariat) så att den kunde tillvarata sina och sina fyra
styrelsemedlemmars ekonomiska och juridiska intressen (i styrelsen sitter Euratom,
Japan, Sydkorea och USA).
Inledningsvis ansågs det att dessa juridiska
och ekonomiska frågor torde ha lösts senast den 31 maj 2012. Därför skulle
Euratoms medlemskap enligt det senaste avtalet mellan Euratom och Kedo löpa
till och med den dagen. Eftersom Kedo behöver mer tid för att slutföra sina
kvarstående affärer behöver dock Euratoms intressen skyddas genom ett nytt
avtal mellan Euratom och Kedo. Därför lämnade kommissionen till rådet den 22 mars
2012 en rekommendation till rådets beslut om bemyndigande av kommissionen att
förhandla om förlängning av avtalet mellan Euratom och Kedo. Rådet utfärdade
förhandlingsdirektiv den 2 maj 2012.
2.           Förhandlingar
På grundval av ett förslag från kommissionen
enligt rådets förhandlingsdirektiv har nu en överenskommelse för vidare
överläggningar nåtts med Kedo om den bifogade texten till förlängning av
avtalet mellan Europeiska atomenergigemenskapen (Euratom) och Organisationen
för energiutveckling på Koreahalvön (Kedo). Kommissionen anser att texten helt
överensstämmer med förhandlingsdirektiven.
3.           Slutsatser
Kommissionen anser att den föreslagna förlängningen
av avtalet mellan Europeiska atomenergigemenskapen (Euratom) och Organisationen
för energiutveckling på Koreahalvön (Kedo) överensstämmer med de
förhandlingsdirektiv som rådet utfärdade den 2 maj 2012.
Kommissionen rekommenderar därför att rådet i
enlighet med artikel 101 andra stycket i fördraget om upprättandet av
Europeiska atomenergigemenskapen godkänner den bifogade förlängningen av
avtalet mellan Europeiska atomenergigemenskapen (Euratom) och Organisationen
för energiutveckling på Koreahalvön (Kedo).
BILAGA
AVTAL MELLAN EUROPEISKA
ATOMENERGIGEMENSKAPEN OCH ORGANISATIONEN FÖR ENERGIUTVECKLING PÅ KOREAHALVÖN
EUROPEISKA
ATOMENERGIGEMENSKAPEN,
nedan kallad gemenskapen, och
ORGANISATIONEN FÖR ENERGIUTVECKLING
PÅ KOREAHALVÖN,
nedan kallad Kedo,
har
ingått ett avtal av följande skäl.
(1)       Kedo inrättades enligt
avtalet av den 9 mars 1995 om inrättande av Organisationen för energiutveckling
på Koreahalvön, i dess ändrade lydelse av
den 19 september 1997, mellan regeringarna i Republiken Korea,
Japan och Amerikas förenta stater.
(2)       Det femte avtalet mellan
gemenskapen och Kedo löpte ut den 31 maj 2012.
(3)       Efter beslutet att avsluta
lättvattenkärnreaktorprojektet beslöt Kedos styrelse 2007 att fullgöra
sekretariatets åligganden med en starkt minskad personal och minimala
kontorsfaciliteter, och beslöt därefter 2011 att fortsätta med Kedos verksamhet
efter den 31 maj 2012.
(4)       Både gemenskapen och Kedo har
uttryckt önskemål om att fortsätta sitt samarbete i syfte att slutföra
avvecklingen av lättvattenkärnreaktorprojektet och avveckla Kedo i god ordning.
HÄRIGENOM AVTALAS FÖLJANDE.
Artikel 1
Tillämpning av
bestämmelserna i det tidigare avtalet
Om inte annat sägs nedan ska bestämmelserna i det
tidigare avtalet mellan gemenskapen och Kedo, som löpte ut den 31 maj 2012, fortsätta att tillämpas enligt det
här avtalet.
Artikel 2
Gemenskapens
bidrag
Gemenskapen ska inte lämna något finansiellt bidrag
till Kedos budget enligt detta avtal.
Artikel 3
Löptid
Detta avtal löper ut den 31 maj
2013. Det ska förlängas automatiskt varje år med ett år till, om inte en part
meddelar den andra parten att den önskar säga upp avtalet minst en månad före
den dag då det löper ut. Det kan också
sägas upp med omedelbar verkan om någon av de andra medlemmar som för
närvarande är företrädda i styrelsen går ur Kedo. Detta avtal kommer inte att
förlängas efter den 31 maj 2015.
Artikel 4
Ikraftträdande
Detta avtal träder i kraft när det har
undertecknats av gemenskapen och Kedo och har verkan från och med den 1 juni 2012.

Utfärdat i Bryssel den ... ... 2012 i två original.

På Europeiska atomenergigemenskapens vägnar

Utfärdat i New York den ... ... 2012 i två original.

På Organisationen för energiutveckling på Koreahalvöns vägnar


title: Kommissionens rekommendation av den 16 november 2006 om övervakningen av bakgrundsnivåerna av dioxiner, dioxinlika PCB och icke-dioxinlika PCB i livsmedel [delgivet med nr K(2006) 5425]   (Text av betydelse för EES)

text:
               22.11.2006

               SV

               Europeiska unionens officiella tidning

               L 322/24

      KOMMISSIONENS REKOMMENDATION

   av den 16 november 2006
   om övervakningen av bakgrundsnivåerna av dioxiner, dioxinlika PCB och icke-dioxinlika PCB i livsmedel
   [delgivet med nr K(2006) 5425]
   (Text av betydelse för EES)
   (2006/794/EG)
   EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION HAR ANTAGIT DENNA REKOMMENDATION
   med beaktande av fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artikel 211 andra strecksatsen, och
   av följande skäl:

               (1)

               I kommissionens förordning (EG) nr 466/2001 av den 8 mars 2001 om fastställande av högsta tillåtna halt för vissa främmande ämnen i livsmedel (1) fastställs högsta tillåtna halt av dioxiner och högsta tillåtna halt för summan av dioxiner och dioxinlika polyklorerade bifenyler (PCB) i livsmedel.

               (2)

               Det är nödvändigt att ta fram tillförlitliga uppgifter i hela Europeiska gemenskapen om förekomsten av dioxiner, furaner och dioxinlika PCB i så många olika typer av livsmedel som möjligt, så att man kan få en klar bild av förändringarna över tid när det gäller bakgrundsnivåerna för dessa ämnen i livsmedel.

               (3)

               I kommissionens rekommendation 2006/88/EG av den 6 februari 2006 om reduktion av dioxiner, furaner och PCB i foder och livsmedel (2) rekommenderas medlemsstaterna att göra stickprov på förekomsten av dioxiner, dioxinlika PCB och, om möjligt, icke-dioxinlika PCB i livsmedel i enlighet med kommissionens rekommendation 2004/705/EG (3).

               (4)

               Rekommendation 2004/705/EG innehåller rekommendationer till medlemsstaterna om de lägsta frekvenserna av prover som skall analyseras årligen för de olika kategorierna av livsmedel samt om formatet för redovisning av resultaten av övervakningen av bakgrundsnivåerna av dioxiner, furaner och dioxinlika PCB i livsmedel. För de nya medlemsstaterna som anslöt sig till Europeiska gemenskapen den 1 maj 2004 fastställs en övergångsordning.

               (5)

               Det nuvarande övervakningsprogrammet bör ändras så att de erfarenheter som gjorts beaktas. Rekommendation 2004/705/EG bör därför ersättas av en ny rekommendation.

               (6)

               Det är viktigt att de uppgifter som samlas in inom ramen för denna rekommendation regelbundet redovisas för kommissionen. Kommissionen kommer att se till att dessa uppgifter sammanställs i en databas. Uppgifter från senare år som erhållits genom användning av analysmetoder som uppfyller kraven i kommissionens direktiv 2002/69/EG av den 30 juli 2002 om fastställande av provtagnings- och analysmetoder vid offentlig kontroll av dioxiner och bestämning av dioxinlika PCB i livsmedel (4) och som ger en bild av bakgrundsnivåerna bör också tillhandahållas.

         HÄRIGENOM REKOMMENDERAS FÖLJANDE.
   1.   Medlemsstaterna skall från och med 2007 till och med den 31 december 2008 övervaka bakgrundsnivåerna av dioxiner, furaner och dioxinlika polyklorerade bifenyler (PCB) i livsmedel med beaktande av de rekommenderade lägsta frekvenserna av prover för den årliga analysen enligt tabellen i bilaga I.
   2.   Medlemsstaterna bör om möjligt analysera samma prover med avseende på icke-dioxinlika PCB.
   3.   Medlemsstaterna skall regelbundet redovisa uppgifterna från övervakningen för kommissionen med angivande av den information och i det format som anges i bilaga II, så att uppgifterna kan sammanställas i en databas. Uppgifter från senare år som erhållits genom användning av analysmetoder som uppfyller kraven i direktiv 2002/69/EG och som ger en bild av bakgrundsnivåerna bör också tillhandahållas.
   Rekommendation 2004/705/EG skall upphöra att gälla. Hänvisningar till den upphävda rekommendationen skall tolkas som hänvisningar till denna rekommendation.

      Utfärdad i Bryssel den 16 november 2006.

            På kommissionens vägnar

         Markos KYPRIANOU

            Ledamot av kommissionen

      (1)  EGT L 77, 16.3.2001, s. 1. Förordningen senast ändrad genom förordning (EG) nr 199/2006 (EUT L 32, 4.2.2006, s. 34).

      (2)  EUT L 42, 14.2.2006, s. 26.

      (3)  EUT L 321, 22.10.2004, s. 45.

      (4)  EGT L 209, 6.8.2002, s. 5. Direktivet ändrat genom direktiv 2004/44/EG (EUT L 113, 20.4.2004, s. 17).

      BILAGA I

                  Tabell

                  :

                     Översikt över rekommenderat lägsta antal livsmedelsprover som skall analyseras årligen. Fördelningen av proverna grundas på produktionen i varje land. Särskild vikt skall fästas vid livsmedel för vilka bakgrundsnivåerna av dioxiner, furaner och dioxinlika PCB kan förväntas variera särskilt mycket. Detta gäller i synnerhet fisk.

                  Produkt, även produkter därav

                  Vattenbruk
                  (*)

                  Vildfångad fisk
                  (**)

                  Kött
                  (***)

                  Mjölk
                  (****)

                  Ägg
                  (*****)

                  Övriga
                  (******)

                  Totalt

                  Antal prover

                  250

                  483

                  500

                  250

                  250

                  267

                  2 000

                  Belgien

                  4

                  8

                  18

                  8

                  7

                  7

                  52

                  Danmark

                  4

                  20

                  14

                  7

                  4

                  6

                  55

                  Tyskland

                  16

                  28

                  55

                  34

                  25

                  36

                  194

                  Grekland

                  6

                  8

                  14

                  8

                  4

                  7

                  47

                  Spanien

                  26

                  36

                  36

                  13

                  24

                  21

                  156

                  Frankrike

                  25

                  30

                  55

                  28

                  28

                  27

                  193

                  Irland

                  8

                  15

                  15

                  7

                  5

                  4

                  54

                  Italien

                  22

                  24

                  46

                  20

                  26

                  26

                  164

                  Luxemburg

                  2

                  3

                  6

                  3

                  3

                  3

                  20

                  Nederländerna

                  7

                  18

                  26

                  13

                  20

                  8

                  92

                  Österrike

                  3

                  3

                  15

                  8

                  6

                  7

                  43

                  Portugal

                  4

                  12

                  12

                  6

                  5

                  6

                  45

                  Finland

                  4

                  10

                  10

                  6

                  4

                  6

                  40

                  Sverige

                  4

                  12

                  10

                  6

                  4

                  6

                  42

                  Förenade kungariket

                  15

                  30

                  40

                  19

                  20

                  20

                  144

                  Tjeckien

                  6

                  3

                  11

                  5

                  5

                  5

                  35

                  Estland

                  2

                  6

                  7

                  3

                  2

                  4

                  24

                  Cypern

                  2

                  6

                  4

                  3

                  2

                  3

                  20

                  Lettland

                  2

                  6

                  7

                  3

                  2

                  4

                  24

                  Litauen

                  2

                  6

                  7

                  3

                  2

                  4

                  24

                  Ungern

                  3

                  3

                  11

                  5

                  10

                  5

                  37

                  Malta

                  2

                  3

                  4

                  3

                  2

                  3

                  17

                  Polen

                  10

                  18

                  25

                  13

                  16

                  20

                  102

                  Slovenien

                  2

                  3

                  7

                  3

                  2

                  4

                  21

                  Slovakien

                  2

                  3

                  7

                  3

                  2

                  4

                  21

                  Bulgarien

                  4

                  3

                  9

                  5

                  5

                  4

                  30

                  Rumänien

                  6

                  3

                  11

                  9

                  9

                  10

                  48

                  Island

                  3

                  69

                  7

                  3

                  2

                  3

                  87

                  Norge

                  54

                  94

                  11

                  3

                  4

                  4

                  170

                  Totalt

                  250

                  483

                  500

                  250

                  250

                  267

                  2 000

            Anmärkningar till tabellen
      Siffrorna som nämns i tabellen är minimisiffror. Medlemsstaterna uppmanas att ta fler prover.

                  (*)

                  :

                  Vattenbruk

                  :

                  När det gäller vattenbruk bör proverna fördelas på de olika fiskarterna i proportion till produktionen. Som vägledning kan man använda de artspecifika uppgifterna om produktion av fisk och fiskeriprodukter i Facts and Figures on the CFP – basic data on the Common Fisheries Policy
                      (1), Europeiska gemenskapen, 2006, och kartan Aquaculture in the European Union
                      (2). Särskilt ostron, musslor och ål bör beaktas.

                  (**)

                  :

                  Vildfångad fisk

                  :

                  När det gäller vildfångad fisk bör proverna fördelas på de olika fiskarterna i proportion till fångsten. Som vägledning kan man använda de artspecifika uppgifterna om fisk och fiskeriprodukter i Facts and Figures on the CFP – basic data on the Common Fisheries Policy, Europeiska gemenskapen, 2006. Särskilt vildfångad ål bör beaktas.

                  (***)

                  :

                  Kött

                  :

                  Utöver kött och köttprodukter från nötkreatur, svin, fjäderfä och får bör ett betydande antal prover tas från hästkött, renkött, getkött, kaninkött och kött av vilt.

                  (****)

                  :

                  Mjölk

                  :

                  En stor andel av mjölkproverna bör tas av mjölk från mjölkproducenter (i huvudsak komjölk). Prover bör också tas av mjölk och mjölkprodukter som inte är komjölk (getmjölk osv.).

                  (*****)

                  :

                  Ägg

                  :

                  Särskild vikt bör fästas vid ägg från frigående höns, och ank-, gås- och vaktelägg bör också samlas in.

                  (******)

                  :

                  Övriga

                  :

                  I denna kategori bör särskild vikt fästas vid

                              —

                              kosttillskott (särskilt sådana som är baserade på olja från havsprodukter),

                              —

                              livsmedel avsedda för spädbarn och småbarn,

                              —

                              livsmedel från områden där produktionsvillkoren har förändrats, t.ex. på grund av klimatförhållanden som lett till översvämningar, och eventuellt påverkar halten av dioxiner och dioxinlika PCB i livsmedlen i området.

         (1)  http://ec.europa.eu/fisheries/publications/facts/pcp06_sv.pdf

         (2)  http://ec.europa.eu/fisheries/publications/aquaculture05_en.pdf

      BILAGA II
      A.   Förklaringar till blanketten för uppgifterna om resultaten av livsmedelsanalyserna med avseende på dioxiner, furaner och dioxinlika PCB och andra PCB
      1.   Uppgifter om de analyserade proverna
      Provkod: Provets identifieringsnummer.
      Land: Namn på medlemsstaten där övervakningen har genomförts.
      År: Det år då övervakningen genomfördes.
      Produkt: Typ av livsmedel som analyserats – beskriv livsmedlet så noggrant som möjligt.
      Försäljningsled: Plats där produkten (provet) samlades in.
      Vävnad: Den del av produkten som analyserats.
      Resultatredovisning: Resultaten skall redovisas på den basis som gränsvärdena har fastställts på. När det gäller analyser av icke-dioxinlika PCB rekommenderas starkt att nivåerna redovisas på samma basis.
      Typ av provtagning: Stickprovtagning – analysresultat från riktad provtagning kan också redovisas, men det måste tydligt anges att provtagningen var riktad och att den inte nödvändigtvis återger normala bakgrundsnivåer.
      Antal delprover: Om det analyserade provet är ett poolat prov skall antalet delprover (antal enskilda prover) anges. Om analysresultatet bara grundas på ett prov skall ”1” anges. Antalet delprover i ett poolat prov kan variera, så var vänlig ange detta antal för varje prov.
      Produktionsmetod: Konventionell/ekologisk (så detaljerat som möjligt).
      Område: När detta är relevant, distrikt eller region där provet togs, om möjligt med angivande av om det rör sig om landsbygd, stadsområde, industriområde, hamn, öppet hav osv. Till exempel: Bryssel – stadsområde, Medelhavet – öppet hav.

      Det är särskilt viktigt att klart ange området om provet har tagits på livsmedel som producerats i regioner där det har varit översvämningar.
      Fetthalt (%): Procentandel fett i provet
      Vattenhalt (%): Procentandel vatten i provet (om uppgifter finns).
      2.   Uppgifter om den analysmetod som använts
      Analysmetod: Ange vilken metod som använts.
      Ackreditering: Ange om analysmetoden är ackrediterad eller ej.
      Osäkerhet: Beslutsgränsen eller den utvidgade mätosäkerhet i procent som är förenad med analysmetoden.
      Metod för extraktion av fett: Ange vilken fettextraktionsmetod som använts för bestämning av provets fetthalt.
      3.   Analysresultat
      Dioxiner, furaner och dioxinlika PCB: Resultaten för alla kongener bör redovisas i ppt – pikogram/gram (pg/g).
      Icke-dioxinlika PCB: Resultaten för alla kongener bör redovisas i ppb – nanogram/gram eller mikrogram/kilo (ng/g eller μg/kg).
      LOQ: Kvantifieringsgräns i pg/g (för dioxiner, furaner och dioxinlika PCB) eller μg/kg – ng/g (för icke-dioxinlika PCB).
      För kongener som bestämts men som är under kvantifieringsgränsen (LOQ) bör resultatrutan fyllas i som < LOQ (kvantifieringsgränsen skall redovisas som ett värde).
      För PCB-kongener som analyserats utöver PCB-6 och dioxinlika PCB, skall numret för varje PCB-kongen läggas till på blanketten (t.ex. 31, 99, 110). Om provet analyserats för fler PCB-kongener än det finns markerade rader, lägg till nya rader i slutet av blanketten.
      4.   Anmärkningar till tabellen

                  —

                     Rapportering av återvinningsprocent

                              —

                              Rapporteringen av återvinningsprocenten är frivillig om varje kongens återvinningsprocent ligger inom intervallet 60–120 %. Om återvinningsprocenten för vissa enskilda kongener faller utanför detta intervall måste återvinningsprocenten rapporteras.

                  —

                     Rapportering av LOQ

                              —

                              LOQ behöver inte rapporteras, men i resultatkolumnen skall icke-kvantifierade kongener rapporteras som < LOQ (det faktiska värdet).

                  —

                     Rapportering av TEQ-värdet för enskilda kongener

                              —

                              Kolumnen avseende TEQ-värden för de enskilda kongenerna är frivillig.

            B.   Blankett för rapportering av kongenspecifika analysresultat för dioxiner, furaner, dioxinlika PCB och andra PCB i livsmedel