title: Kommissionens rekommendation (EU) 2020/2243 av den 22 december 2020 om en samordnad strategi för resor och transporter med anledning av den sars-cov-2-variant som observerats i Förenade kungariket

text:
               28.12.2020

               SV

               Europeiska unionens officiella tidning

               L 436/72

      KOMMISSIONENS REKOMMENDATION (EU) 2020/2243
      av den 22 december 2020
      om en samordnad strategi för resor och transporter med anledning av den sars-cov-2-variant som observerats i Förenade kungariket
      EUROPEISKA KOMMISSIONEN HAR ANTAGIT DENNA REKOMMENDATION
      med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artikel 292, och
      av följande skäl:

                  (1)

                  Den 13 oktober 2020 antog rådet rekommendation (EU) 2020/1475 (1) om en samordnad strategi för inskränkningar i den fria rörligheten med anledning av covid-19-pandemin.

                  (2)

                  Syftet med rekommendation (EU) 2020/1475 är att säkerställa ökad samordning mellan medlemsstater som av folkhälsoskäl överväger åtgärder som inskränker den fria rörligheten. Den rekommendationen tillhandahåller den nödvändiga ramen för antagande av specifika åtgärder för att begränsa spridningen av covid-19, vilka måste vara proportionella och icke-diskriminerande. Den rekommendationen innehåller exempelvis åtgärder som kan tillämpas på resande från högriskområden och de nödvändiga undantagen från alla sådana åtgärder. I rekommendationen krävs dessutom att allmänheten förses med aktuell information i god tid om de nyligen införda åtgärderna.

                  (3)

                  Rekommendation (EU) 2020/1475 riktas till alla medlemsstater. Under den övergångsperiod som föreskrivs i artikel 126 i avtalet om Förenade kungariket Storbritannien och Nordirlands utträde ur Europeiska unionen och Europeiska atomenergigemenskapen (2) och i enlighet med artikel 127 i det avtalet är unionsrätten, och däribland rekommendation (EU) 2020/1475, fortsatt tillämplig på och i Förenade kungariket. Under övergångsperioden betraktas brittiska medborgare som EU-medborgare och personer bosatta i Förenade kungariket betraktas som bosatta i unionen, i synnerhet vad gäller åtnjutandet av den fria rörligheten enligt unionsrätten och vid tillämpningen av den rekommendationen.

                  (4)

                  Kommissionen har under 2020 antagit en rad dokument med vägledning om så kallade gröna körfält, däribland kommissionens meddelande av den 28 oktober 2020 om att uppgradera begreppet gröna körfält till att omfatta inte bara vägar utan även järnväg, vattenvägstransport och flygfrakt, för att säkerställa att viktiga leveranskedjor fortsätter att fungera och för att undvika avbrott i frakt och logistik i EU under pandemins andra våg.

                  (5)

                  Den 30 juni 2020 antog rådet rekommendation (EU) 2020/912 (3) om de tillfälliga restriktionerna för icke nödvändiga resor till EU och ett eventuellt avskaffande av dessa restriktioner. I den rekommendationen antog rådet en gemensam strategi avseende de tillfälliga restriktionerna för icke nödvändiga resor till EU enligt en överenskommelse mellan EU:s stats- och regeringschefer av den 17 mars 2020 och det gradvisa avskaffandet av dessa restriktioner.

                  (6)

                  Rekommendation (EU) 2020/912 har två bilagor, i bilaga I förtecknas de tredjeländer vars invånare inte bör påverkas av tillfälliga restriktioner vid de yttre gränserna för icke nödvändiga resor till EU, och i bilaga II förtecknas särskilda kategorier av resenärer som har en nödvändig funktion eller ett nödvändigt behov.

                  (7)

                  Efter utgången av den övergångsperiod som föreskrivs i artikel 126 i avtalet om Förenade kungariket Storbritannien och Nordirlands utträde ur Europeiska unionen och Europeiska atomenergigemenskapen (4), ska Förenade kungariket betraktas som ett tredjeland vid tillämpningen av rekommendation (EU) 2020/912. Om inte ett beslut fattas om att införa Förenade kungariket på förteckningen över tredjeländer i bilaga I till den rekommendationen, eller en annan överenskommelse i förväg uppnås mellan EU och Förenade kungariket, kommer inte icke nödvändiga resor från Förenade kungariket till EU vara möjliga från och med den 1 januari 2021. Samtidigt bör EU-medborgare som är bosatta i Förenade kungariket även efter den 1 januari 2021 kunna åtnjuta de regler och skyddsåtgärder som föreskrivs i punkt 5 a i rekommendation (EU) 2020/912.

                  (8)

                  Under de senaste veckorna har Förenade kungariket genomgått en snabb ökning av antalet covid-19-fall i sydöstra England som föranlett utökade epidemiologiska och virologiska undersökningar. Vid analys av data om virusgenomsekvens identifierades att en stor andel av fallen tillhörde en ny variant av sars-CoV-2 som definieras av multipla spikproteinmutationer och mutationer i andra genomregioner. Även om det är känt, och förväntas, att virus ständigt förändras genom mutation som leder till uppkomsten av nya varianter, tyder den preliminära analysen i Förenade kungariket på att denna variant är betydligt mer överförbar än tidigare cirkulerande varianter, med en uppskattad ökad överförbarhet på upp till 70 %. Det finns för närvarande inga tecken på att sjukdomens svårighetsgrad skulle öka vid den nya varianten.

                  (9)

                  Denna nya variant har uppstått vid en tidpunkt på året då familjekontakterna och de sociala kontakterna traditionellt sett ökar. Som svar på denna utveckling tillkännagav Förenade kungarikets regering den 19 december 2020 hårdare restriktioner för stora delar av sydöstra England, inbegripet råd om att människor inte bör resa in i eller ut ur dessa områden, och att människor i dessa områden, med undantag för begränsade undantag, inte bör resa utomlands.

                  (10)

                  Ett fåtal fall av den nya varianten har hittills rapporterats av Belgien, Danmark, Italien och Nederländerna. Andra länder som har rapporterat sådana fall är Island och Australien. Även om det är troligt att varianten redan cirkulerar i övriga EU-medlemsstater, behövs ytterligare epidemiologisk och virologisk forskning för att fastställa den nuvarande spridningen av denna stam inom EU.

                  (11)

                  Mot bakgrund av risken för ytterligare import av denna variant, med konsekvenser i form av fler antal fall och därmed sjukhusvistelser, har medlemsstater vidtagit tillfälliga säkerhetsåtgärder vid resor från Förenade kungariket i avvaktan på en gemensam strategi. Om en medlemsstat, i särskilt samband med situationen mellan EU och Förenade kungariket och under de närmaste dagarna, kräver antigentester i form av snabbtest för transportarbetare bör detta inte leda till störningar av transporter. Inom EU kommer strategin med gröna körfält att fortsätta att vara av grundläggande betydelse.

                  (12)

                  Vid mötet i den integrerade politiska krishanteringen (IPCR) den 21 december 2020 efterlyste många medlemsstater en samordnad strategi.

            HÄRIGENOM REKOMMENDERAS FÖLJANDE.

                  1.

                  Fram till slutet av den övergångsperiod som föreskrivs i artikel 126 i avtalet om Förenade konungariket Storbritannien och Nordirlands utträde ur Europeiska unionen och Europeiska atomenergigemenskapen, dvs. den 31 december 2020, bör medlemsstaterna fortsätta att tillämpa de principer och mekanismer som anges i rekommendation (EU) 2020/1475 när de antar åtgärder som begränsar den fria rörligheten från Förenade kungariket till Europeiska unionen.
                  Enligt punkt 17 i rekommendation (EU) 2020/1475 bör medlemsstaterna i princip inte neka personer som anländer från övriga medlemsstater eller, under övergångsperioden, Förenade kungariket inresa.

                  2.

                  I synnerhet bör alla medlemsstater genomföra punkterna 19–21 i rekommendation (EU) 2020/1475 om en gemensam ram för åtgärder som kan vidtas beträffande resenärer från områden med högre risk. Medlemsstaterna bör mot bakgrund av försiktighetsprincipen avråda från alla icke nödvändiga resor till och från Förenade kungariket tills vidare. I enlighet med rekommendation (EU) 2020/1475 bör dock följande grupper undantas från ytterligare tillfälliga restriktioner, under förutsättning att de genomgår ett RT-PCR-test alternativt ett antigentest i form av snabbtest inom 72 timmar före avresan, eller iakttar tio dagars karantän och den tionde dagen sedan genomgår ett RT-PCR-test med negativt resultat:

                              a)

                              Unionsmedborgare i den mening som avses i artikel 20.1 i EUF-fördraget och tredjelandsmedborgare som enligt avtal mellan unionen och dess medlemsstater, å ena sidan, och dessa tredjeländer, å andra sidan, åtnjuter samma rätt till fri rörlighet som unionsmedborgare som reser till den medlemsstat eller det land där de är medborgare.

                              b)

                              Unionsmedborgare i den mening som avses i artikel 20.1 i EUF-fördraget, tredjelandsmedborgare som enligt avtal mellan unionen och dess medlemsstater, å ena sidan, och dessa tredjeländer, å andra sidan, åtnjuter samma rätt till fri rörlighet som unionsmedborgare och brittiska medborgare som reser till den medlemsstat eller det land där de är bosatta.

                              c)

                              Tredjelandsmedborgare som är varaktigt bosatta enligt direktivet om varaktigt bosatta, personer som härleder sin uppehållsrätt från andra EU-direktiv eller nationell lagstiftning eller som innehar nationella viseringar för längre vistelse som reser till den medlemsstat där de är bosatta.

                              d)

                              Familjemedlemmar till de personer som avses i leden a–c.

                  3.

                  Resenärer som har en nödvändig funktion eller ett nödvändigt behov enligt definitionen i punkt 19 i rekommendation (EU) 2020/1475, med undantag av transportarbetare, bör vara skyldiga att genomgå ett RT-PCR-test alternativt ett antigentest i form av snabbtest inom 72 timmar före avresan, men bör inte vara skyldiga att genomgå karantän vid utövandet av denna nödvändiga funktion.

                  4.

                  Transitering av passagerare, särskilt för dem som utför nödvändiga resor, bör underlättas utan karantän. Om ett negativt RT-PCR-testresultat krävs för transitering bör resenärerna informeras om detta krav innan de påbörjar resan eller erbjudas testning under sin mellanlandning utan onödigt dröjsmål.

                  5.

                  Med tanke på behovet av att säkerställa transport för personer som tillhör de kategorier som avses ovan bör förbudet mot transporttjänster, såsom flyg- eller tågförbud, upphävas (5).

                  6.

                  Transportpersonal, inklusive lastbils- och lokförare, besättningar på inre vattenvägar och flygande personal bör undantas från alla reseförbud över gränserna. På samma sätt bör resor och transitering för sjöfolk underlättas. Transportpersonal och sjöfolk bör undantas från kraven på testning och karantän när de reser över en gräns till och från ett fartyg, fordon eller luftfartyg, även om de bör respektera de allmänna skydds- och distanseringsåtgärder som tillämpas lokalt. Om en medlemsstat, i särskilt samband med situationen mellan EU och Förenade kungariket och under de närmaste dagarna, kräver antigentester i form av snabbtest för transportarbetare bör detta inte leda till störningar av transporter. Slutligen bör möjligheten till anslutningar vid nödvändiga resor, inbegripet återvändandet hem för medborgare och bosatta, upprätthållas samtidigt som de berörda försiktighetsåtgärderna respekteras.

                  7.

                  Fraktflöden måste också fortsätta utan avbrott i enlighet med meddelandet om gröna körfält och luftfrakt (6), inte minst för att säkerställa snabb distribution av exempelvis covid-19-vaccin och tillhörande leveranser.

                  8.

                  Eventuella nya åtgärder som medlemsstaterna vidtar i förhållande till Förenade kungariket bör uttryckligen ange att de upphör att gälla vid övergångsperiodens utgång, dvs. den 31 december 2020.

                  9.

                  Medlemsstaterna bör säkerställa att allmänheten får utförlig och aktuell information i god tid via alla tillgängliga kommunikationskanaler.

                  10.

                  Medlemsstaternas folkhälsomyndigheter och laboratorier bör, med full respekt för de grundläggande rättigheterna, vidta följande åtgärder:

                              a)

                              Öka ansträngningarna att skyndsamt sekvensera och analysera virusisolat för att snabbt identifiera fall av den nya varianten, särskilt relevanta är virusisolat från fall som rör personer som nyligen har besökt eller har en koppling till länder där varianten förekommer.

                              b)

                              Omedelbart identifiera fall som rör personer som har rest till eller från Förenade kungariket under de senaste 14 dagarna för att testa med RT-PCR, isolera och genomgå utökad kontaktspårning. Virusisolat från sådana fall bör skyndsamt sekvenseras för att identifiera fall av den nya varianten.

                              c)

                              Omedelbart identifiera fall som rör personer i nära kontakt med ett bekräftat fall av den nya varianten eller med en historik av resor till Förenade kungariket för att testa, isolera och följa upp deras kontakter och för att stoppa spridningen av den nya varianten. Virusisolat från sådana fall bör skyndsamt sekvenseras för att identifiera fall av den nya varianten.

                  11.

                  Från och med den 1 januari 2021 kommer medlemsstaterna att tillämpa rekommendation (EU) 2020/912 om tillfälliga restriktioner för icke nödvändiga resor till EU och ett eventuellt avskaffande av dessa restriktioner (7) med avseende på medborgare i Förenade kungariket och andra tredjelandsmedborgare som är bosatta i Förenade kungariket och som har åtnjutit rätten till fri rörlighet enligt unionsrätten fram till övergångsperiodens utgång. Detta innebär att endast nödvändiga resor får äga rum från Förenade kungariket till Schengenområdet så länge som Förenade kungariket inte finns med i förteckningen i bilaga I till den rekommendationen.

                  12.

                  I enlighet med punkt 5 i rekommendation (EU) 2020/912 bör följande kategorier av personer undantas från reserestriktionerna, oberoende av syftet med resan, under förutsättning att de genomgår ett RT-PCR-test alternativt ett antigentest i form av snabbtest inom 72 timmar före avresan eller iakttar tio dagars karantän och den tionde dagen sedan genomgår ett RT-PCR-test med negativt resultat:

                              a)

                              Unionsmedborgare i den mening som avses i artikel 20.1 i EUF-fördraget och tredjelandsmedborgare som enligt avtal mellan unionen och dess medlemsstater, å ena sidan, och de berörda tredjeländerna, å andra sidan, åtnjuter samma rätt till fri rörlighet som unionsmedborgare samt deras respektive familjemedlemmar.

                              b)

                              Tredjelandsmedborgare som är varaktigt bosatta i enlighet med direktivet om varaktigt bosatta (8) och personer som härleder sin uppehållsrätt från andra EU-direktiv eller nationell lagstiftning eller som innehar nationella viseringar för längre vistelse samt deras respektive familjemedlemmar. Detta bör också omfatta personer vars rätt att vara bosatta i EU grundar sig på utträdesavtalet.

                  13.

                  Brittiska medborgare som inte är lagligen bosatta i EU omfattas inte av undantaget i punkt 5 b i rekommendation (EU) 2020/912 från och med den 1 januari 2021. Detta innebär att brittiska medborgare som inte skyddas av utträdesavtalet och inte heller är lagligen bosatta i unionen eller familjemedlemmar till unionsmedborgare inte kan åberopa punkt 5 b i rekommendation (EU) 2020/912. Sådana brittiska medborgare kan dock omfattas av undantaget för nödvändiga resor (nödvändig funktion eller nödvändigt behov) enligt bilaga II till rekommendation (EU) 2020/912.

                  14.

                  Medlemsstaterna och de Schengenassocierade länderna bör vidta alla åtgärder på ett samordnat och konsekvent sätt och så snart som möjligt informera kommissionen och övriga medlemsstater om alla åtgärder som de har vidtagit. De bör informera om eventuella framtida åtgärder innan de träder i kraft. Begränsningar av lufttrafiken måste meddelas i enlighet med artiklarna 21 och 21a i förordning (EG) nr 1008/2008.

         Utfärdad i Bryssel den 22 december 2020.

               På kommissionens vägnar

            Ylva JOHANSSON

               Ledamot av kommissionen

         (1)  EUT L 337, 14.10.2020, s. 3.

         (2)  EUT L 29, 31.1.2020, s. 7.

         (3)  Rådets rekommendation (EU) 2020/912 av den 30 juni 2020 om de tillfälliga restriktionerna för icke nödvändiga resor till EU och ett eventuellt avskaffande av dessa restriktioner (EUT L 208 I , 1.7.2020, s. 1).

         (4)  Se fotnot 2.

         (5)  Det erinras om att Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1008/2008 (EUT L 293, 31.10.2008, s. 3) under alla omständigheter mycket strikt begränsar medlemsstaternas möjlighet att förbjuda flygningar, se artikel 21 samt artikel 21a (tillämplig till och med den 31 december 2020).

         (6)  Meddelande från kommissionen – Europeiska kommissionens riktlinjer för att underlätta flygfrakt under utbrottet av covid-19, C(2020) 2010 (EUT C 100 I, 27.3.2020, s. 1).

         (7)  Se fotnot 3.

         (8)  Rådets direktiv 2003/109/EG av den 25 november 2003 om varaktigt bosatta tredjelandsmedborgares ställning (EUT L 16, 23.1.2004, s. 44).


title: Kommissionens rekommendation (EU) 2020/2245 av den 18 december 2020 om relevanta produkt- och tjänstemarknader inom området elektronisk kommunikation vilka kan komma i fråga för förhandsreglering enligt Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2018/1972 om inrättande av en europeisk kodex för elektronisk kommunikation [delgivet med nr C(2020) 8750] (Text av betydelse för EES)

text:
               29.12.2020

               SV

               Europeiska unionens officiella tidning

               L 439/23

      KOMMISSIONENS REKOMMENDATION (EU) 2020/2245
      av den 18 december 2020
      om relevanta produkt- och tjänstemarknader inom området elektronisk kommunikation vilka kan komma i fråga för förhandsreglering enligt Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2018/1972 om inrättande av en europeisk kodex för elektronisk kommunikation

            [delgivet med nr C(2020) 8750]

      (Text av betydelse för EES)
      EUROPEISKA KOMMISSIONEN UTFÄRDAR DENNA REKOMMENDATION
      med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artikel 292,
      med beaktande av Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2018/1972 (1) av den 11 december 2018 om inrättande av en europeisk kodex för elektronisk kommunikation (nedan kallad kodexen), särskilt artikel 64.1, och
      av följande skäl:

                  (1)

                  Syftet med direktiv (EU) 2018/1972, utöver de tre huvudmålen att främja konkurrens, den inre marknaden och slutanvändarnas intressen, är att främja konnektivitet och tillträde till och nyttjande av nät med mycket hög kapacitet, inbegripet fasta, mobila och trådlösa nät, till gagn för alla medborgare och företag i unionen.

                  (2)

                  Lämpliga incitament till investeringar i nya nät med mycket hög kapacitet som stöder innovation inom innehållsrika internettjänster kommer att stärka unionens internationella konkurrenskraft och samtidigt ge fördelar till dess konsumenter och företag. Det är därför mycket viktigt att främja hållbara investeringar i utvecklingen av nät med mycket hög kapacitet genom ett lämpligt anpassat och förutsägbart regelverk.

                  (3)

                  Ett av syftena med det nya regelverket är att successivt minska den sektorsspecifika förhandsregleringen i takt med att konkurrensen utvecklas på marknaderna och på sikt att säkerställa att marknaderna för elektronisk kommunikation regleras enbart genom konkurrensrätt. Syftet med föreliggande rekommendation är att fastställa på vilka produkt- och tjänstemarknader förhandsreglering kan vara motiverad, i enlighet med detta mål.

                  (4)

                  Avgränsningen av relevanta marknader ändras med tiden, eftersom egenskaper hos de produkter och tjänster som finns på sådana marknader utvecklas, och eftersom möjligheterna till utbytbarhet på efterfråge- och utbudssidorna förändras på grund av den tekniska utvecklingen, marknadsutvecklingen och utvecklingen på lagstiftningsområdet. Därför bör denna rekommendation ersätta 2014 års rekommendation (2).

                  (5)

                  Enligt artikel 64.1 i kodexen ska kommissionen identifiera marknader inom sektorn för elektronisk kommunikation vilkas egenskaper kan vara sådana att de motiverar införandet av regleringsskyldigheter i enlighet med konkurrenslagstiftningens principer. Konkurrenslagstiftningens principer används därför i denna rekommendation för att avgränsa de relevanta produktmarknaderna inom sektorn för elektronisk kommunikation.

                  (6)

                  Det slutliga målet med regleringsåtgärder är att skapa fördelar för slutanvändarna i fråga om pris, kvalitet och valmöjligheter genom att uppnå hållbar konkurrens på slutkundsnivå. Utgångspunkten för identifieringen av relevanta marknader i denna rekommendation bör vara en avgränsning av slutkundsmarknaderna ur ett framåtblickande perspektiv över en viss tidsperiod, med vägledning av konkurrensrätten. I de fall där det i praktiken råder konkurrens på slutkundsmarknaderna i avsaknad av reglering i grossistledet bör de nationella regleringsmyndigheterna dra slutsatsen att en reglering inte längre behövs på de relaterade grossistmarknaderna.

                  (7)

                  I enlighet med artikel 67.1 i kodexen får införandet av förhandsregleringsskyldigheter endast vara motiverat på marknader där de tre kriterier som avses i artikel 67.1 a, b och c är kumulativt uppfyllda. Kommissionen inkluderar produkt- och tjänstemarknader i rekommendationen, om den efter att ha observerat övergripande trender i unionen konstaterar att de tre kriterierna är uppfyllda. Dessa marknader anses sålunda av kommissionen ha egenskaper som kan motivera införandet av regleringsskyldigheter åtminstone i vissa geografiska områden och under en förutsebar tidsperiod. Det bör vara de nationella regleringsmyndigheterna som i sina analyser av dessa marknader överväger om de ytterligare krav som fastställs i artikel 67.2 är uppfyllda.

                  (8)

                  Det första kriteriet rör förekomsten av höga och bestående tillträdeshinder. Syftet är att fastställa om, när och i vilken utsträckning ett marknadstillträde sannolikt kommer att äga rum och att identifiera de relevanta faktorerna för ett framgångsrikt tillträde på en marknad för elektronisk kommunikation. Ur statisk synvinkel är två slags tillträdeshinder av särskilt stor betydelse i den föreliggande rekommendationen: strukturella hinder och rättsliga eller regleringsbaserade hinder.

                  (9)

                  Strukturella hinder för marknadstillträde följer av olika kostnads- eller efterfrågeförhållanden som bestämmer obalansen mellan de förhållanden som råder för befintliga och nytillkomna aktörer, och försvårar eller förhindrar marknadstillträde för de senare. Stora strukturella hinder kan till exempel även föreligga när marknaden kännetecknas av absoluta kostnadsfördelar eller betydande stordriftsfördelar och/eller nätverkseffekter, kapacitetsbrister och/eller höga icke-återvinningsbara kostnader. Strukturella hinder kan också finnas när det för tillhandahållandet av en viss tjänst krävs en nätkomponent som inte kan kopieras av tekniska skäl, eller vars kopiering inte är ekonomiskt genomförbar.

                  (10)

                  Rättsliga eller regleringsmässiga hinder kan ha en direkt inverkan på villkoren för marknadstillträde och/eller aktörernas positionering på den relevanta marknaden. Inom reglerade sektorer kan tillståndsförfaranden, territoriella begränsningar, säkerhets- och skyddsnormer och andra rättsliga krav avskräcka eller försena tillträde. De rättsliga och regleringsmässiga hindren på marknaderna för elektronisk kommunikation blir emellertid allt mindre relevanta. Rättsliga eller regleringsrelaterade hinder som sannolikt kommer att undanröjas inom den relevanta tidsperioden på fem år torde normalt sett inte utgöra ett hinder för tillträde som uppfyller det första kriteriet.

                  (11)

                  På innovationsdrivna marknader som kännetecknas av fortgående teknisk utveckling, såsom marknaderna för elektronisk kommunikation, kan tillträdeshindren successivt bli mindre relevanta. På sådana marknader härrör konkurrensrestriktioner ofta från hot från möjliga innoverande konkurrenter som för närvarande inte befinner sig på marknaden. Därför måste man också väga in möjligheterna att övervinna tillträdeshindren inom den relevanta tidsperioden när man inför en eventuell förhandsreglering identifierar vad som är relevanta marknader. I denna rekommendation identifieras marknader där hindren för marknadstillträde förväntas bestå under de kommande 5–10 åren.

                  (12)

                  Olika tillträdeshinder bör inte betraktas isolerat utan kumulativt. Även om ett inträdeshinder betraktat separat inte kan anses högt, kan det tillsammans med andra hinder skapa effekter som sammantaget skulle förhindra eller försvåra inträde på marknaden.

                  (13)

                  Det andra kriteriet gäller frågan om en marknadsstruktur tenderar att utvecklas i riktning mot att vara konkurrensutsatt i praktiken inom den relevanta tidsperioden, med beaktande av det nuvarande läget och utsikterna till infrastrukturbaserad konkurrens och andra konkurrenskällor bakom hindren för marknadsinträde. Om analysen anger att det i praktiken råder konkurrens, innebär det att marknaden kommer att uppnå konkurrens i praktiken utan förhandsreglering inom översynsperioden, eller efter översynsperioden förutsatt att tydliga belägg för en positiv dynamik på marknaden kan observeras redan under översynsperioden. Exempelvis kan konvergens av produkter som levereras via olika nättekniker ge upphov till konkurrenstryck från operatörer som är verksamma på olika produktmarknader och leda till marknadskonvergens.

                  (14)

                  Men även om en marknad kännetecknas av stora tillträdeshinder, kan andra strukturella faktorer på samma marknad indikera att den utvecklas i riktning mot konkurrens i praktiken inom den relevanta tidsperioden. På marknader där ett ökat antal nät kan förväntas ur ett framåtblickande perspektiv innebär tillämpningen av detta kriterium i första hand en granskning av den infrastrukturbaserade konkurrensens nuvarande tillstånd och sannolika framtida utveckling.

                  (15)

                  Vid bedömningen av huruvida konkurrensen är tillräcklig samt av behovet av regleringsåtgärder bör de nationella regleringsmyndigheterna även beakta huruvida tillträde i grossistledet erbjuds alla intresserade företag på rimliga affärsvillkor som tillåter hållbara konkurrenskraftiga resultat för slutanvändarna på slutkundsmarknaden. Kommersiella avtal, inbegripet avtal om tillträde i grossistledet, saminvesteringsavtal och ömsesidiga tillträdesavtal mellan operatörer, som har ingåtts på varaktig basis och är hållbara, har potential att förbättra konkurrensdynamiken och kan i slutändan lösa konkurrensproblem på den berörda slutkundsmarknaden och därmed leda till en avreglering av grossistmarknaderna. Under förutsättning att de är förenliga med konkurrenslagstiftningens principer bör de därför beaktas vid bedömningen av om en marknad förväntas bli konkurrenskraftig ur ett framåtblickande perspektiv.

                  (16)

                  Teknisk utveckling, eller konvergens av produkter och marknader, kan leda till konkurrenstryck mellan aktörer som är verksamma på skilda produktmarknader. I detta avseende kan over-the-top-tjänster, som i dag i allmänhet inte betraktas som direkta substitut till traditionella tjänster som tillhandahålls av leverantörer av elektroniska kommunikationstjänster, och som för övrigt inte tillhandahåller fysisk konnektivitet och datakonnektivitet, ändå spela en viktigare roll på vissa slutkundsmarknader under de kommande åren på grund av den fortsatta tekniska utvecklingen och dess ständiga expansion och följaktligen utöva indirekta tryck på grossistmarknaderna.

                  (17)

                  Beslutet att avgränsa en marknad som en marknad som kan komma i fråga för förhandsreglering bör också vara beroende av en bedömning av om konkurrenslagstiftningen är tillräcklig för att på ett adekvat sätt ta itu med de marknadsmisslyckanden som har identifierats. Det här tredje kriteriet används för att bedöma om konkurrensrätten är lämpad att ta itu med konstaterade bestående marknadsmisslyckanden, särskilt med tanke på att förhandsregleringsskyldigheter effektivt kan förhindra överträdelser av konkurrensreglerna. Ingripanden baserade på konkurrenslagstiftningen kommer sannolikt att vara otillräckliga, om frekventa och/eller snabba ingripanden är nödvändiga för att åtgärda bestående marknadsmisslyckanden. Under sådana omständigheter bör förhandsreglering betraktas som ett lämpligt komplement till konkurrenslagstiftningen. I regel bör det vara tillräckligt att tillämpa allmänna konkurrensregler på marknader som kännetecknas av hållbar och effektiv infrastrukturbaserad konkurrens.

                  (18)

                  Tillämpningen av dessa tre kumulativa kriterier bör begränsa antalet reglerade marknader inom sektorn för elektronisk kommunikation och därigenom bidra till att gradvis minska den sektorsspecifika förhandsregleringen i takt med att konkurrensen på dessa marknader utvecklas. Om något av de tre kriterierna inte är uppfyllt, innebär det att en marknad inte kan komma i fråga för förhandsreglering. Det är viktigt att endast införa förhandsregleringsskyldigheter på en grossistmarknad för att säkerställa hållbar konkurrens, om det finns ett eller flera företag med betydande inflytande på marknaden och om konkurrensrättsliga åtgärder inte är tillräckliga för att lösa problemet.

                  (19)

                  Nya framväxande marknader anses omfatta produkter eller tjänster för vilka det, på grund av att marknaderna är nya, är svårt att förutsäga efterfrågeförhållandena eller villkoren för marknadstillträde och tillgångsförhållandena, och för vilka det därför är svårt att tillämpa testet med tre kriterier. Sådana marknader bör inte omfattas av olämpliga förhandsregleringsskyldigheter för att främja innovation, och man bör samtidigt förhindra avskärmning från det ledande företagets sida (3). Gradvisa uppgraderingar av befintlig nätinfrastruktur leder sällan till nya eller framväxande marknader. Att en produkt inte är utbytbar måste fastställas från både tillgångs- och efterfrågesidan innan man kan dra slutsatsen att den inte omfattas av en redan existerande marknad. Framväxande nya tjänster på slutkundsmarknaden kan leda till nya relaterade grossistmarknader i en utsträckning som gör att slutkundstjänsterna inte kan tillhandahållas med befintliga grossistprodukter.

                  (20)

                  Med tanke på utvecklingen av konkurrensen, inklusive infrastrukturbaserad konkurrens, identifieras i denna rekommendation endast relevanta marknader på grossistnivå, vilket även var fallet i 2014 års rekommendation. Förhandsreglering som införts på grossistnivå bör anses vara tillräcklig för att hantera potentiella konkurrensproblem på relaterade slutkundmarknader i efterföljande led.

                  (21)

                  I linje med skäl 165 i kodexen bör därför de nationella regleringsmyndigheterna åtminstone analysera de marknader som förtecknas i rekommendationen, inklusive de marknader som förtecknas men som inte längre regleras i det specifika nationella eller lokala sammanhanget. När det gäller de marknader som anges i bilagan till denna rekommendation kan en nationell regleringsmyndighet fortfarande bedöma att det är lämpligt, på grundval av särskilda nationella förhållanden, att genomföra trekriterietestet. Nationell regleringsmyndigheter kan dra slutsatsen att trekriterietestet inte bestås med hänsyn till de särskilda nationella förhållandena. Om trekriterietestet inte bestås för en viss marknad som förtecknas i rekommendationen, bör den nationella regleringsmyndigheten inte införa regleringsskyldigheter på den marknaden.

                  (22)

                  De nationella regleringsmyndigheterna bör också analysera marknader som inte omfattas av denna rekommendation men som regleras inom deras jurisdiktion på grundval av tidigare marknadsanalyser, eller andra marknader, om de har tillräckliga skäl att anse att de tre kriterierna är uppfyllda. Sålunda kan de nationella regleringsmyndigheterna även avgränsa andra relevanta produkt- och tjänstemarknader, som inte förtecknas i rekommendationen, om de kan visa att marknaderna består trekriterietestet i deras nationella kontext.

                  (23)

                  När de nationella regleringsmyndigheterna och kommissionen utför en marknadsanalys enligt artikel 67 i kodexen bör de inleda analysen med utgångspunkt i slutkundsmarknaderna. Bedömningen av en marknad bör göras utifrån ett framåtblickande perspektiv i avsaknad av reglering på grundval av ett konstaterande om betydande marknadsinflytande och med utgångspunkt i rådande marknadsvillkor. Analysen bör bedöma om marknaden är potentiellt konkurrensutsatt och huruvida bristen på konkurrens är bestående, genom att beakta förväntad eller förutsebar marknadsutveckling. Man bör i analysen beakta verkningarna av andra typer av regler som är tillämpliga på de relevanta marknaderna i slutkundsledet och grossistledet under hela den berörda perioden.

                  (24)

                  Om det inte i praktiken råder konkurrens på den berörda slutkundsmarknaden ur ett framtidsorienterat perspektiv i avsaknad av förhandsreglering, bör den eller de motsvarande grossistmarknad som kan bli föremål för förhandsreglering i enlighet med artikel 67 i kodexen avgränsas och analyseras. Vid analys av gränser och marknadsinflytande inom en eller flera relevanta grossistmarknader för att avgöra om det råder konkurrens i praktiken bör dessutom direkta och indirekta konkurrensbegränsningar beaktas, oavsett om dessa begränsningar är en följd av elektroniska kommunikationsnät, elektroniska kommunikationstjänster eller andra typer av tjänster eller tillämpningar som är likvärdiga ur slutanvändarens perspektiv.

                  (25)

                  När de nationella regleringsmyndigheterna avgränsar de relevanta grossistmarknader som kan komma i fråga för förhandsreglering bör de börja med att analysera den marknad som är mest uppströms från slutkundsmarknaden där konkurrensproblem har konstaterats. De nationella regleringsmyndigheterna bör genomföra en stegvis analys av de marknader som är belägna nedströms från en reglerad insatsprodukt, för att fastställa huruvida de skulle vara konkurrensutsatta vid en reglering uppströms, till dess att de når slutkundsmarknaden.

                  (26)

                  Den mest uppströms marknaden kan, beroende på nationella omständigheter, bestå av eller inbegripa mer generiska marknadsövergripande grossistprodukter såsom fysiskt tillträde till infrastruktur (t.ex. tillträde till kabelrör) eller passiva tillträdesprodukter. I synnerhet där anläggningsinfrastruktur finns och kan återanvändas kan effektivt tillträde till sådan infrastruktur avsevärt underlätta utbyggnaden av nät med mycket hög kapacitet och uppmuntra utvecklingen av infrastrukturbaserad konkurrens till gagn för slutanvändarna.

                  (27)

                  Av dessa skäl har kommissionen övervägt om det är lämpligt att inkludera en separat marknad för tillträde till fysisk infrastruktur i denna rekommendation. Eftersom det finns betydande skillnader i nättopologier, tillgång till heltäckande ledningar och efterfråga på tillträde till ledningar och stolpar i unionen, drog kommissionen emellertid slutsatsen att en separat marknad för tillträde till fysisk infrastruktur för närvarande inte kan identifieras på unionsnivå och därför inte bör tas med i förteckningen över marknader som kan komma i fråga för förhandsreglering.

                  (28)

                  Enligt artikel 72 i kodexen får de nationella regleringsmyndigheterna dessutom föreskriva om tillträde till anläggningsinfrastruktur som en separat åtgärd på alla relevanta grossistmarknader. En sådan skyldighet att tillhandahålla tillträde till anläggningsinfrastruktur kan vara motiverad oavsett om den fysiska infrastruktur till vilken tillträde beviljas är en del av den reglerade relevanta marknaden och bör övervägas av de nationella regleringsmyndigheterna innan andra tillträdesskyldigheter införs i efterföljande led, om detta är proportionerligt och tillräckligt för att främja konkurrens till förmån för slutanvändarna.

                  (29)

                  När det gäller grossistmarknaderna för bredband kan virtuella tillträdesprodukter utformas på ett sådant sätt att de har liknande eller likvärdiga produktegenskaper, oavsett var överlämningspunkten för tillträde är belägen. Det skulle därför vara tekniskt möjligt att tillhandahålla bredbandstillträde i grossistledet på central eller lokal nivå med en kvalitet på tjänsterna som är jämförbar för både den som ansöker om tillträde och slutanvändarna. I detta sammanhang måste både produktegenskaper och tillträdessökandes villighet att migrera mellan accesspunkter eller använda olika överlämningspunkter inom nätarkitekturen analyseras som en del av utbytbarhetsanalysen.

                  (30)

                  Många alternativa operatörer gick uppåt i investeringsstegen och utvecklade sina egna nät fram till den lokala accesspunkten. Dessa operatörer skulle sannolikt inte betrakta centrala tillträdesprodukter som ett substitut för lokalt tillträde, eftersom det skulle medföra att investeringarna i deras egen nätinfrastruktur blev strandade. Samtidigt måste det konstateras att accessnätet är den svåraste delen av nätet att replikera på grund av de höga icke-återvinningsbara installationskostnaderna i förhållande till antalet kunder som kan dra nytta av utbyggnaden.

                  (31)

                  Trots den konstaterade ökningen av infrastrukturbaserad konkurrens kännetecknas det lokala tillträdet fortfarande av höga inträdeshinder och regleras i de flesta medlemsstater. Marknaden för lokalt tillträde i grossistledet uppfyller fortfarande trekriterietestet, eftersom accessnätet är den del av nätet som är svårast att reproducera. Sett ur ett framåtblickande perspektiv kan hindren för inträde på den centrala tillträdesmarknaden emellertid inte längre betraktas som höga och varaktiga på unionsnivå, eftersom marknaden utvecklas i riktning mot konkurrens i verkligheten på grund av förekomsten av alternativa plattformar, den utbredda kommersiella tillgången till trunkkapacitet och möjligheten för operatörer att genom lokal samtrafik tillhandahålla centralt tillträde. Om tillträdesprodukter, som tillhandahålls vid olika överlämningsställen, identifieras som substitut under särskilda nationella förhållanden, bör marknaden anses omfatta alla sådana produkter. Huruvida en sådan bred marknad uppfyller trekriterietestet måste avgöras från fall till fall.

                  (32)

                  Den ökade kapaciteten hos elektroniska kommunikationsnät som tillhandahåller massmarknadsprodukter kan även tillgodose konnektivitetsbehoven för vissa företagskunder. Ett betydande segment av affärsmarknaden, liksom den nya efterfrågan från digitaliseringen av industrin och från socioekonomiska drivkrafter som offentliga tjänster, t.ex. sjukhus och skolor, kommer emellertid också att kräva dedikerade anslutningar. Därför kräver vissa företag fortfarande produkter med egenskaper som skiljer sig från egenskaperna hos massmarknadsprodukter.

                  (33)

                  För att fastställa gränserna för marknaden för dedikerad kapacitet och andra tillträdesprodukter för företag bör de nationella regleringsmyndigheterna, samtidigt som de ser till att de relevanta grossistprodukterna motsvarar det identifierade problemet på slutkundsmarknaden, beakta flera faktorer såsom olika produktfunktionaliteter och avsedd användning, prisutveckling över tid och korspriselasticitet. De utmärkande produktegenskaperna hos dedikerad kapacitet är dess förmåga att tillhandahålla dedikerade anslutningar utan överbokning och symmetriska hastigheter och bör, liksom för produkter på andra marknader, bedömas genom en utbytbarhetsanalys.

                  (34)

                  Utbyggnaden av alternativ infrastruktur som tillhandahåller en dedikerad fiberkonnektivitet för företag har ökat avsevärt, särskilt i tätbefolkade områden, köpcentrum och företagsdistrikt. Det kan dock finnas områden där det visserligen kan vara ekonomiskt lönsamt med en utbyggnad av alternativ infrastruktur för massmarknadskonnektivitet men mindre ekonomiskt lönsamt att duplicera nät som tillhandahåller isolerade dedikerade anslutningar på grund av storleken på den adresserbara marknaden. I dessa mindre tätbefolkade områden finns det på grund av bristen på infrastrukturbaserad konkurrens en risk för att efterfrågan på dedikerad kapacitet inte kommer att tillgodoses genom konkurrerande anbud utan reglering.

                  (35)

                  På båda ovannämnda tillträdesmarknader i grossistledet är det osannolikt att konkurrensproblemen förblir lika stora i alla delar av en viss medlemsstat, och sådana marknader bör bli föremål för en grundlig geografisk analys. När de nationella regleringsmyndigheterna avgränsas relevanta marknader enligt artikel 64.3 i kodexen bör de därför fastställa ett geografiskt område där konkurrensvillkoren är tillräckligt enhetliga, och som kan särskiljas från angränsande områden där de rådande konkurrensvillkoren är märkbart annorlunda, med särskild hänsyn till frågan huruvida den potentiella operatör som anses ha betydande inflytande på marknaden agerar enhetligt i hela nätverksområdet eller om den står inför väsentligt annorlunda konkurrensvillkor i en sådan utsträckning att dess verksamhet är begränsad i vissa områden, men inte i andra.

                  (36)

                  Hittills har de nationella tillsynsmyndigheterna funnit att de flesta marknader är nationella, eftersom den dominerande operatörens kopparnät har nationell täckning. Allteftersom utbyggnaden av alternativa nät fortskrider kan konkurrensvillkoren dock variera avsevärt och på ett hållbart sätt mellan olika områden i en och samma medlemsstat (t.ex. mellan stadsbyggds- och landsbygdsområden), vilket gör det nödvändigt att avgränsa separata geografiska marknader.

                  (37)

                  Vid avgränsningen av den geografiska marknaden bör de nationella regleringsmyndigheterna avgränsa en grundläggande geografisk enhet som utgångspunkt för bedömningen av konkurrensvillkoren. En sådan enhet kan följa nätets topologi eller administrativa gränser, beroende på nationella omständigheter. Med tillämpning av kommissionens praxis (4) bör i samtliga fall den geografiska enheten vara a) av lämplig storlek, dvs. tillräckligt små för att det inte ska förekomma betydande variationer av konkurrensvillkoren inom varje enhet, men tillräckligt stora för att resursintensiv och betungande mikroanalys som kan leda till marknadsfragmentering ska kunna undvikas, b) kunna återspegla nätstrukturen för alla relevanta operatörer, och c) ha tydliga och stabila gränser över tid. När det gäller villkor b bör de nationella regleringsmyndigheterna i förekommande fall förlita sig på den geografiska kartläggning av nät som genomförts i enlighet med artikel 22 i kodexen.

                  (38)

                  I enlighet med konkurrenslagstiftningens principer och på grundval av en analys av de geografiska enheter som beskrivits ovan bör de nationella regleringsmyndigheterna fastställa en första avgränsning av de geografiska marknadernas omfattning genom att aggregera enheter med liknande konkurrensvillkor. De nationella regleringsmyndigheterna bör bedöma konkurrensvillkoren ur ett framåtblickande perspektiv genom att inrikta sig på strukturella och beteendemässiga indikatorer, med särskild hänsyn till vikten av infrastrukturbaserad konkurrens, i enlighet med artikel 64.3 i kodexen. Sådana indikatorer kan bland annat vara nätutrymmet, antalet konkurrerande nät, deras respektive marknadsandelar, trender i marknadsandelar, lokalt eller enhetligt prisbeteende, efterfrågans egenskaper, kunders byten och in- och utträden. Den därav följande avgränsningen av geografiska marknader bör kontrolleras mot en analys av utbytbarheten på efterfråge- och utbudssidan. Icke-angränsande geografiska marknader med liknande konkurrensvillkor kan analyseras tillsammans i detta skede.

                  (39)

                  Betydande variationer i konkurrensvillkoren bör beaktas ur ett framåtblickande perspektiv i samband med marknadsavgränsningen. Segmentering av korrigeringsåtgärder kan användas för att hantera mindre betydande eller mindre stabila variationer i konkurrensvillkoren, bland annat genom att justera de korrigerande åtgärderna regelbundet eller punktvist utan att därigenom undergräva den rättsliga förutsebarheten.

                  (40)

                  Genom artikel 75 i kodexen ges kommissionen befogenhet att anta en delegerad akt som fastställer en enda unionsomfattande högsta termineringstaxa för röstsamtal i mobila nät och en enda unionsomfattande termineringstaxa för röstsamtal i fasta nät (nedan tillsammans kallade unionsomfattande termineringstaxor för röstsamtal). De unionsomfattande termineringstaxorna för röstsamtal kommer att gälla direkt för alla leverantörer av fasta och mobila termineringstjänster i unionen. De unionsomfattande gemensamma termineringstaxorna för röstsamtal baseras på de effektiva kostnaderna för att tillhandahålla termineringstjänster. Tillämpningen av de unionsomfattande termineringstaxorna för röstsamtal kommer att begränsa mobiloperatörernas och de fasta operatörernas möjligheter att fastställa alltför höga termineringstaxor. Risken för alltför höga termineringstaxor, som har utgjort det allvarligaste hotet mot konkurrensen på dessa marknader, skulle således försvinna. På grund av den strikta kostnadsorientering som tillämpas vid fastställandet av de unionsomfattande termineringstaxorna för röstsamtal, i enlighet med kraven i kodexen, bör termineringstaxorna motsvara dem som förväntas vid konkurrensutsatta marknader. Termineringsmarknaderna skulle därför inte längre uppfylla trekriterietestet på unionsnivå.

                  (41)

                  Särskilda omständigheter kan dock motivera reglering av utvalda aspekter av termineringsmarknaderna i vissa medlemsstater. Särskilda nationella omständigheter kan tyda på att dessa marknader inte tenderar att utvecklas i riktning mot verklig konkurrens ur ett framåtblickande perspektiv eller att konkurrensproblem kvarstår. Detta kan vara fallet när operatörer nekats samtrafik eller har haft problem med terminering av samtal från sina nät i andra operatörers nät. De nationella regleringsmyndigheterna bör ta itu med sådana problem, antingen genom att införa andra skyldigheter med avseende på betydande marknadsinflytande än priskontroll, om trekriterietestet är uppfyllt, eller genom att använda andra lämpliga regleringsverktyg, dvs. artikel 61.2 i kodexen, om de villkor som anges där är uppfyllda.

                  (42)

                  De marknader som förtecknas i bilagan till denna rekommendation omfattar inte längre tre marknader som förtecknades i 2014 års rekommendation, eftersom de inte uppfyller trekriterietestet, dvs. marknaderna för samtalsterminering i grossistledet i individuella allmänna telefonnät via en fast anslutningspunkt (marknad 1), samtalsterminering i grossistledet i enskilda mobilnät (marknad 2) och centralt tillträde i grossistledet via en fast anslutningspunkt för massmarknadsprodukter (marknad 3b).

                  (43)

                  De återstående marknaderna i 2014 års rekommendation, nämligen marknaderna 3a (lokalt tillträde i grossistledet via fast anslutningspunkt) och 4 (tillträde av hög kvalitet i grossistledet via fast anslutningspunkt), som delvis avgränsas på nytt, kräver fortfarande förhandsreglering eftersom de uppfyller trekriterietestet på unionsnivå. De nationella regleringsmyndigheterna bör vid avgränsningen av dessa marknader beakta nationella förhållanden, särskilt sådana som rör deras geografiska dimension.

                  (44)

                  För att säkerställa att effekterna av införandet av en reglering på relaterade marknader beaktas i tillräcklig grad när det ska fastställas om en viss marknad behöver förhandsregleras, bör de nationella regleringsmyndigheterna säkerställa att marknaderna analyseras på ett enhetligt sätt och om möjligt samtidigt eller så nära varandra i tiden som möjligt.

                  (45)

                  När de nationella regleringsmyndigheterna överväger om de ska ändra eller bibehålla befintliga regleringsskyldigheter bör de också tillämpa testet med tre kriterier på de marknader som förtecknas i bilagorna till kommissionens rekommendation 2003/311/EG (5), rekommendation 2007/879/EG och rekommendation 2014/710/EU (6), men som inte längre förtecknas i bilagan till denna rekommendation.

                  (46)

                  Organet för europeiska regleringsmyndigheter för elektronisk kommunikation hördes i enlighet med artikel 64.1 i förordning (EG) 2018/1972 och avgav ett yttrande den 16 oktober 2020.

            HÄRIGENOM REKOMMENDERAS FÖLJANDE.

                  1.

                  När de nationella regleringsmyndigheterna avgränsar relevanta marknader i enlighet med de nationella förhållandena i enligt med artikel 64.3 i direktiv (EU) 2018/1972 bör de analysera de produkt- och tjänstemarknader som är förtecknade i bilagan.

                  2.

                  Om de nationella regleringsmyndigheterna anser att någon av de marknader som förtecknas i bilagan inte kan komma i fråga för förhandsreglering under de särskilda nationella förhållandena, bör de utföra testet med tre kriterier och visa att åtminstone ett av de tre kriterier som fastställs i punkt 67.1 i direktiv (EU) 2018/1972 inte är uppfyllt, vilket kontrolleras av kommissionen.

                  3.

                  När de nationella regleringsmyndigheterna identifierar relevanta geografiska marknader inom sitt territorium i enlighet med artikel 64.3 i kodexen bör de genomföra en detaljerad analys av utbytbarheten på efterfråge- och utbudssidan, med utgångspunkt i en lämplig geografisk enhet, och aggregera sådana enheter som uppvisar liknande konkurrensvillkor. Bedömningen av konkurrensvillkoren bör ske ur ett framåtblickande perspektiv och bör bland annat grundas på antalet konkurrerande nät och deras egenskaper, fördelningen av och trenderna när det gäller marknadsandelar, priser och beteendemönster.

                  4.

                  Denna rekommendation ska inte påverka marknadsavgränsningar, resultat av marknadsanalyser och regleringsskyldigheter som antogs av de nationella regleringsmyndigheterna i enlighet med det regelverk som var i kraft innan denna rekommendation antogs.

                  5.

                  Denna rekommendation riktar sig till medlemsstaterna.

         Utfärdad i Bryssel den 18 december 2020.

               På kommissionens vägnar

            Thierry BRETON

               Ledamot av kommissionen

         (1)  EUT L 321, 17.12.2018, s. 36.

         (2)  Kommissionens rekommendation 2014/710/EU av den 9 oktober 2014 om relevanta produkt- och tjänstemarknader inom området elektronisk kommunikation vilka kan komma i fråga för förhandsreglering enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/21/EG om ett gemensamt regelverk för elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster (EUT L 295, 11.10.2014, s. 79).

         (3)  Se skäl 23 i kommissionens riktlinjer för marknadsanalyser och bedömning av betydande marknadsinflytande inom ramen för gemenskapens regelverk för elektroniska kommunikationsnät och elektroniska tjänster (EUT C 159, 7.5.2018, s. 1) och skäl 163 i europeisk kodex för elektronisk kommunikation.

         (4)  Särskilt punkt 48 i Meddelande C/2018/2374 från kommissionen – Riktlinjer för marknadsanalyser och bedömning av betydande marknadsinflytande inom ramen för EU:s regelverk för elektroniska kommunikationsnät och elektroniska tjänster (EUT C 159, 7.5.2018, s. 1).

         (5)  Kommissionens rekommendation 2003/311/EG av den 11 februari 2003 om relevanta produkt- och tjänstemarknader inom området elektronisk kommunikation vilka kan komma i fråga för förhandsreglering enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/21/EG om ett gemensamt regelverk för elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster (EUT L 114, 8.5.2003, s. 45).https://eur-lex.europa.eu/legal-content/EN/TXT/?uri=CELEX%3A32003H0311.

         (6)  Kommissionens rekommendation 2007/879/EG av den 17 december 2007 om relevanta produkt- och tjänstemarknader inom området elektronisk kommunikation vilka kan komma i fråga för förhandsreglering enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/21/EG om ett gemensamt regelverk för elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster (EUT L 344, 28.12.2007, s. 65).https://eur-lex.europa.eu/legal-content/EN/TXT/?uri=celex:32007H0879.

         BILAGA
         Marknad 1: Lokalt tillträde i grossistledet via en fast anslutningspunkt
         Marknad 2: Dedikerad kapacitet i grossistledet


               21.1.2021

               SV

               Europeiska unionens officiella tidning

               C 23/146

      P8_TA(2019)0172
      Räckvidden och mandatet för EU:s särskilda representanter
      Europaparlamentets rekommendation av den 13 mars 2019 om Europaparlamentets rekommendation till rådet, kommissionen och vice ordföranden för kommissionen/unionens höga representant för utrikes frågor och säkerhetspolitik om räckvidden och mandatet för EU:s särskilda representanter (2018/2116(INI))
      (2021/C 23/23)

         Europaparlamentet utfärdar denna rekommendation

                  —

                  med beaktande av artiklarna 2, 3, 6, 21, 33 och 36 i fördraget om Europeiska unionen,

                  —

                  med beaktande av rådets beslut av den 26 juli 2010 om hur den europeiska avdelningen för yttre åtgärder ska organiseras och arbeta (1),

                  —

                  med beaktande av uttalandet från vice ordföranden för kommissionen/unionens höga representant för utrikes frågor och säkerhetspolitik om politisk ansvarighet (2),

                  —

                  med beaktande av de årliga rapporterna från Europeiska unionens höga representant för utrikes frågor och säkerhetspolitik till Europaparlamentet om genomförandet av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken,

                  —

                  med beaktande av EU:s årsrapporter om mänskliga rättigheter och demokrati i världen,

                  —

                  med beaktande av det interinstitutionella avtalet av den 20 november 2002 mellan Europaparlamentet och rådet om Europaparlamentets tillgång till känslig information i rådet om säkerhets- och försvarspolitiken,

                  —

                  med beaktande av anvisningarna för utnämning, mandat och finansiering av EU:s särskilda representanter av den 9 juli 2007 och rådets not (7510/14) av den 11 mars 2014,

                  —

                  med beaktande av sin resolution av den 8 juli 2010 om förslaget till rådets beslut om hur den europeiska avdelningen för yttre åtgärder ska organiseras och arbeta (3),

                  —

                  med beaktande av dokumentet En global strategi för Europeiska unionens utrikes- och säkerhetspolitik, som lades fram av vice ordföranden/den höga representanten den 28 juni 2016, och de efterföljande rapporterna om dess genomförande,

                  —

                  med beaktande av EU:s riktlinjer för att främja och skydda de mänskliga rättigheterna för homosexuella, bisexuella, transpersoner och intersexuella (hbti-personer), som rådet antog 2013,

                  —

                  med beaktande av Helsingforsslutakten från 1975 från Organisationen för säkerhet och samarbete i Europa (OSSE) och alla principer däri, som är en grundläggande handling för den europeiska och den bredare regionala säkerhetsordningen,

                  —

                  med beaktande av sina resolutioner om de årliga rapporterna från Europeiska unionens höga representant för utrikes frågor och säkerhetspolitik till Europaparlamentet om genomförandet av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken,

                  —

                  med beaktande av sina resolutioner om EU:s årsrapporter om mänskliga rättigheter och demokrati i världen,

                  —

                  med beaktande av sin rekommendation av den 15 november 2017 till rådet, kommissionen och Europeiska utrikestjänsten om det östliga partnerskapet inför toppmötet i november 2017 (4),

                  —

                  med beaktande av Europaparlamentets resolution av den 4 juli 2017 om bekämpande av människorättskränkningar mot bakgrund av krigsförbrytelser och brott mot mänskligheten, däribland folkmord (5),

                  —

                  med beaktande av sina resolutioner om Ukraina, där tillsättande av en särskild EU-representant för Krimhalvön och Donbassregionen efterfrågas,

                  —

                  med beaktande av sin rekommendation av den 13 juni 2012 till rådet om EU:s särskilda representant för mänskliga rättigheter (6),

                  —

                  med beaktande av artiklarna 110 och 113 i arbetsordningen,

                  —

                  med beaktande av betänkandet från utskottet för utrikesfrågor (A8-0171/2019), och av följande skäl:

                  A.

                  EU har som mål att bli en starkare global aktör – inte enbart ekonomiskt utan också politiskt – och strävar genom sina åtgärder och sin politik efter att bidra till att upprätthålla internationell fred och säkerhet och en regelbaserad världsordning.

                  B.

                  EU:s särskilda representanter (nedan kallade de särskilda representanterna) utses av rådet på förslag av vice ordföranden/den höga representanten, med mandat att främja särskilda mål av politisk eller säkerhetsmässig karaktär med specifik tematisk eller geografisk inriktning. De har visat sig vara ett värdefullt och flexibelt instrument för EU:s diplomati, eftersom de kan förkroppsliga och företräda EU i viktiga områden och situationer, med uppbackning från samtliga medlemsstater. Flexibiliteten i de särskilda representanternas mandat innebär att de är operativa verktyg som kan aktiveras snabbt när det uppstår oro i vissa länder eller i fråga om vissa teman.

                  C.

                  Eftersom de särskilda representanterna återkommande är närvarande på fältet är de särskilt väl positionerade för att upprätta en dialog med det civila samhället och lokala aktörer samt genomföra forskning på plats. Denna konkreta erfarenhet gör att de kan bidra på ett konstruktivt sätt till utformningen av politik och strategier.

                  D.

                  EU har för närvarande fem särskilda regionala representanter (för Afrikas horn, Sahel, Centralasien, fredsprocessen i Mellanöstern samt Sydkaukasien och krisen i Georgien), två särskilda landsspecifika representanter (för Kosovo och Bosnien och Hercegovina) och en särskild representant med tematisk inriktning, närmare bestämt för mänskliga rättigheter.

                  E.

                  För närvarande är bara två av åtta särskilda representanter kvinnor.

                  F.

                  I fråga om de särskilda representanter som har utsetts för specifika länder har deras dubbla funktioner – i och med att de samtidigt varit chefer för EU:s delegation till det berörda landet – bidragit till att EU:s närvaro utomlands präglats av enhetlighet och effektivitet. Att använda ytterligare särskilda landsspecifika representanter måste göras på ett sätt som är förenligt med EU:s strategier för yttre åtgärder, med tanke på att EU:s delegationer har stärkts genom Lissabonfördraget och därmed fått ansvaret för samordningen av alla EU-åtgärder på plats, inbegripet politik inom ramen för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken.

                  G.

                  Det finns andra högt prioriterade områden och konflikter, inbegripet i EU:s omedelbara närområde, som kräver särskild uppmärksamhet, större inblandning och bättre synlighet för EU, till exempel Rysslands aggression i Ukraina och den olagliga ockupationen av Krimhalvön.

                  H.

                  De särskilda representanterna har visat sig vara användbara, särskilt när de för politiska högnivådialoger och när det gäller deras förmåga att nå ut till partner på hög nivå i mycket känsliga politiska miljöer.

                  I.

                  De särskilda representanterna finansieras genom budgeten för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, i enlighet med Europaparlamentets medbeslutande, och är ansvariga för budgetgenomförandet gentemot kommissionen.

                  J.

                  Vice ordföranden/den höga representanten har åtagit sig att svara positivt på Europaparlamentets begäranden om att få höra nyligen utsedda särskilda representanter innan de tillträder sina tjänster och att underlätta regelbundna genomgångar i Europaparlamentet från de särskilda representanternas sida.

                  K.

                  De särskilda representanterna väljs bland personer som tidigare har innehaft höga diplomatiska eller politiska uppdrag i sitt land eller i internationella organisationer. De har en hög grad av flexibilitet och egen bestämmanderätt i utövandet av sitt mandat, vilket kan göra det lättare att nå uppställda mål, genomföra strategier och skapa mervärde för EU.

                  L.

                  De särskilda representanternas viktigaste roll är att bidra till sammanhållning, konsekvens, enhetlighet och effektivitet i EU:s yttre åtgärder och representation. De fungerar som ett bevis på EU:s intresse för ett visst land, en viss region eller ett visst tematiskt område och stärker dess synlighet samt bidrar till att genomföra en viss EU-strategi eller EU-policy gentemot det land, den region eller det tematiska område som omfattas av mandatet.

                  1.

                  Europaparlamentet rekommenderar rådet, kommissionen och vice ordföranden för kommissionen/unionens höga representant för utrikes frågor och säkerhetspolitik

                              a)

                              att presentera en strategisk reflektion över användningen av de särskilda representanterna samt deras roll, mandat och bidrag mot bakgrund av genomförandet av EU:s globala strategi,

                              b)

                              att säkerställa att de särskilda representanterna utses endast om det finns ett klart mervärde i att använda detta instrument, dvs. om deras uppgifter inte kan utföras effektivt av befintliga strukturer inom Europeiska utrikestjänsten, inbegripet EU:s delegationer, eller inom kommissionen,

                              c)

                              att säkerställa att de särskilda representanterna i första hand används för att intensifiera EU:s konfliktförebyggande och konfliktlösande åtgärder samt genomförande av EU:s strategier, särskilt genom medling och underlättande av dialog, och för att främja EU:s politiska mål på särskilda tematiska områden, allt inom området för de yttre förbindelserna och med respekt för internationell rätt,

                              d)

                              att undvika ett mångfaldigande av de särskilda representanterna och en fragmentering av deras mandat, vilket skulle ge upphov till överlappning med andra EU-institutioner och ökade kostnader för samordning,

                              e)

                              att säkerställa att de särskilda representanternas mandat och åtgärder vid hantering av regional säkerhet och konfliktförebyggande samt medling i och lösning av konflikter vägleds av de principer i internationell rätt som anges i Helsingforsslutakten från 1975 och andra viktiga normer i internationell rätt, samt av fredlig lösning av tvister, som en central del av den europeiska säkerhetsordningen och i enlighet med vad som betonas i EU:s globala strategi; och att de efterlever alla regler och all politik som antas av EU i fråga om den region eller konflikt som omfattas av deras ansvarsområde,

                              f)

                              att överväga alla möjliga sätt att stärka rollen för de särskilda representanterna som ett effektivt verktyg för EU:s utrikespolitik, med förmåga att utveckla och främja EU:s utrikespolitiska initiativ och bidra till synergieffekter, särskilt genom att säkerställa att de särskilda representanterna kan resa fritt inom det område som omfattas av deras mandat, inbegripet konfliktzoner, för ett effektivt genomförande av deras uppgifter,

                              g)

                              att garantera större öppenhet och synlighet när det gäller de särskilda representanternas arbete, däribland genom offentlig rapportering om landsbesök, arbetsprogram och prioriteringar samt inrättande av enskilda webbplatser så att allmänheten kan granska deras arbete,

                              h)

                              att stärka de tillgångar som utgör mervärdet med de särskilda representanterna – närmare bestämt legitimitet som bygger på uppbackning från vice ordföranden/den höga representanten och medlemsstaterna, landsspecifika/regionala/tematiska ansvarsområden, politisk tyngd, flexibilitet och en ökning av EU:s närvaro och synlighet i partnerländer vilket stärker EU:s ställning som en verkningsfull internationell aktör,

            I fråga om mandatet

                  i)

                  att tillåta en tillräckligt lång mandatperiod för att skapa ett perspektiv som gör det möjligt att såväl anställa kvalificerad och erfaren personal som genomföra mandatet samt bygga upp förtroende med partner, upprätta nätverk och påverka processer; att säkerställa en regelbunden översyn i linje med utvecklingen i landet/regionen eller inom området i fråga och även möjliggöra en förlängning av mandatet om omständigheterna så kräver,

                  j)

                  att bidra till genomförandet av EU:s politik eller strategi avseende det område som mandatet gäller, och till utarbetande eller översyn av strategier eller politik,

                  k)

                  att säkerställa att konfliktförebyggande och konfliktlösning, medling och underlättande av dialog samt grundläggande friheter, mänskliga rättigheter, demokrati, rättsstatlighet och jämställdhet mellan kvinnor och män betraktas som övergripande prioriteringar och därmed centrala hörnstenar i de särskilda representanternas mandat, och att adekvat rapportering om vidtagna åtgärder på dessa områden säkerställs,

                  l)

                  att kräva utvärderings- och övervakningsförfaranden för uppnådda resultat, hinder som uppstått, angivande av centrala utmaningar, bidrag till utformningen av politiken och bedömning av samordningen av de särskilda representanternas verksamhet med andra EU-aktörer, i syfte att främja utbyte av bästa praxis mellan de särskilda representanterna liksom att bedöma resultat och överväga förlängningar och översyner av mandaten,

                  m)

                  att säkerställa att mandatet för Centralasien är förenligt med 2007 års EU-strategi för Centralasien, vilken sågs över 2015 för att stärka unionens ändamålsenlighet och synlighet i regionen,

                  n)

                  att införa en omfattande karenstid för särskilda representanter i syfte att säkerställa att striktast möjliga etiska normer tillämpas vid intressekonflikter,

                  o)

                  att säkerställa att Europaparlamentets utskott för utrikesfrågor deltar i utformningen av de särskilda representanternas mandat, både nya och förlängda,

            I fråga om verktygen

                  p)

                  att upprätthålla den flexibilitet och det oberoende som de särskilda representanterna för närvarande har som ett särskilt instrument inom Gusp med en separat finansieringskälla och särskilt goda förbindelser med rådet; men också att samtidigt stärka samordnings- och rapporteringsförbindelserna med Europeiska utrikestjänstens berörda verkställande direktorat (regionala, tematiska och GSFP- och krishanteringsrelaterade sådana) och med de berörda generaldirektoraten vid kommissionen; att säkerställa ett snabbt och insynsvänligt förfarande för utnämning och godkännande,

                  q)

                  att åtgärda bristerna i upprätthållandet av det institutionella minnet och av kontinuiteten mellan avgående och nya särskilda representanter genom att stärka det logistiska och administrativa stödet från Europeiska utrikestjänsten, inbegripet arkivering, och genom att i första hand skicka politiska rådgivare från Europeiska utrikestjänsten och andra EU-institutioner, enligt vad som är lämpligt, för att ingå i de särskilda representanternas staber,

            I fråga om den personliga profilen

                  r)

                  att till särskilda representanter utse personer med omfattande diplomatisk och politisk sakkunskap och en lämplig profil, så att man framför allt ser till att de har den politiska tyngd som krävs för att upprätta förbindelser och få till stånd ömsesidigt förtroende med motparter på hög nivå; att i detta avseende dra nytta av det befintliga beståndet i hela EU av personer med politisk och diplomatisk erfarenhet; att ta hänsyn till könsfördelning och geografisk balans; att säkerställa att beslutet att utse en viss person fattas på ett öppet sätt och först efter bekräftelse på att kandidaten uppfyller kriterierna, särskilt i fråga om potentiella intressekonflikter och att kandidaten lever upp till normerna för etiskt uppförande,

                  s)

                  att säkerställa att utnämningar av särskilda representanter kan godkännas endast efter ett positivt utlåtande från Europaparlamentets utskott för utrikesfrågor,

                  t)

                  att göra uppgifter om och motiveringar till val av kandidater mer lättillgängliga,

            I fråga om de områden som omfattas

                  u)

                  att inrikta de särskilda representanternas mandat på att stärka den regionala säkerheten och förebygga och lösa konflikter, särskilt genom underlättande av dialog och medling, där EU:s engagemang kan ge ett mervärde; att i fall med tematiskt fokus säkerställa att utnämnandet av en särskild representant inte undergräver – eller medför dubbelarbete i förhållande till – kommissionens och Europeiska utrikestjänstens roll,

                  v)

                  att, med hänsyn till de särskilda representanternas roll som ett särskilt diplomatiskt verktyg inom ramen för EU:s yttre åtgärder och med medvetenhet om behovet av stabilitet i EU:s östra grannskap, uppmuntra de särskilda representanterna att utveckla allt närmare förbindelser med de länder som påverkas av utdragna konflikter, med betoning av det starka behovet av att EU:s särskilda representanter bidrar till en fredlig lösning av konflikter i EU:s grannskap,

                  w)

                  att välkomna utnämnandet av en ny särskild representant för mänskliga rättigheter och ge sitt erkännande åt den tidigare innehavaren av befattningen, som med framgång har fullgjort sin uppgift att förbättra effektiviteten och i högre grad synliggöra EU:s politik för mänskliga rättigheter; Europaparlamentet konstaterar att befattningens ansvarsområde har utvidgats till att omfatta främjande av efterlevnaden av internationell humanitär rätt och främjande av stöd till internationell straffrätt.

                  x)

                  att utöka kapaciteten och rollen för den särskilda representanten för mänskliga rättigheter, med beaktande av att denna roll har ett världsomspännande mandat och därför kräver och förutsätter politisk dialog med tredjeländer, relevanta partner, näringslivet, det civila samhället och internationell och regionala organisationer, samt åtgärder i relevanta internationella forum,

                  y)

                  att med medvetenhet om vikten av att inte avsevärt öka antalet särskilda representanter, vilket annars skulle äventyra deras särart, fasa ut mandaten för de nuvarande landsspecifika särskilda representanterna och – i avvaktan av den övergripande ansvarsfördelningen vid den nästkommande kommissionen och utrikestjänsten – överväga att utnämna regionala särskilda representanter; att överväga att utse tematiska särskilda representanter för internationell samordning av kampen mot klimatförändringar, internationell humanitär rätt och internationell rättvisa samt nedrustning och icke-spridning – i det sistnämnda fallet att ta över efter EU:s nuvarande särskilda sändebud för detta område,

                  z)

                  att utse en ny särskild representant för Ukraina, med särskild inriktning på Krimhalvön och Donbassregionen, med ansvar för att övervaka situationen i fråga om mänskliga rättigheter i ockuperade territorier, genomförandet av Minskavtalen och nedtrappningen i Azovska sjön samt att främja internflyktingars rättigheter, såsom Europaparlamentet tidigare har efterfrågat i sina resolutioner,

            I fråga om samverkan och samarbete

                  aa)

                  att stärka samverkan och samordning mellan de särskilda representanterna, de olika EU-institutionerna, det civila samhället och medlemsstaterna för att uppnå största möjliga synergieffekter och ett konsekvent engagemang från alla aktörers sida; att stärka de särskilda representanternas deltagande i EU:s system för tidig varning för konflikter; att säkerställa att det inte finns någon överlappning med andra diplomatiska högnivåaktörer såsom EU:s särskilda sändebud; och att säkerställa samarbete med andra likasinnade partner och sändebud, inbegripet sådana som utses av FN, Nato och Förenta staterna,

                  ab)

                  att, med tanke på att Europaparlamentet är medlagstiftare för den civila delen av Gusp-budgeten, som förvaltas av tjänsten för utrikespolitiska instrument (FPI), stärka parlamentets tillsyn över de särskilda representanternas verksamhet och öka deras ansvarsskyldighet samt insynen i deras arbete, och påminna om att detta mål kan uppnås genom att regelbundet dela information om de särskilda representanternas genomförande av sina mandat, deras arbete och resultat och de utmaningar de har att hantera, genom regelbundna och minst årliga möten och diskussioner mellan de särskilda representanterna och relevanta organ inom Europaparlamentet, framför allt utskottet för utrikesfrågor och underutskotten för mänskliga rättigheter respektive för säkerhet och försvar, samt genom att till Europaparlamentet systematiskt dela med sig av rapporter och landstrategier som EU:s särskilda representanter skickar till kommittén för utrikes- och säkerhetspolitik (Kusp) vid rådet samt till Europeiska utrikestjänsten; och att för detta ändamål vidhålla att dessa handlingar omfattas av det interinstitutionella avtalet avseende Gusp,

                  ac)

                  att uppmuntra samverkan och underlätta dialog med det civila samhället och medborgarna, i regioner som omfattas av särskilda representanter, som en del av den förebyggande diplomati- och medlingsprocessen och även för att stärka EU:s synlighet; att särskilt säkerställa att de särskilda representanterna visar prov på ett aktivt engagemang gentemot det civila samhällets aktörer, människorättsförsvarare eller kritiska röster, som kan leva under hot eller vara måltavlor för lokala myndigheter.

                  2.

                  Europaparlamentet rekommenderar att nästa Europaparlament bör kräva ett åtagande från den nya vice ordföranden/höga representanten om att inom de första sex månaderna av sitt mandat utarbeta en strategisk reflektion över användningen av de särskilda representanterna, i samband med genomförandet av den globala strategin och i linje med de principer och rekommendationer som anges ovan.

                  3.

                  Europaparlamentet uppdrar åt talmannen att översända denna rekommendation till rådet, kommissionen och vice ordföranden för kommissionen/unionens höga representant för utrikes frågor och säkerhetspolitik samt till EU:s särskilda representanter.

         (1)  EUT L 201, 3.8.2010, s. 30.

         (2)  EUT C 210, 3.8.2010, s. 1.

         (3)  EUT C 351 E, 2.12.2011, s. 454.

         (4)  EUT C 356, 4.10.2018, s. 130.

         (5)  EUT C 334, 19.9.2018, s. 69.

         (6)  EUT C 332 E, 15.11.2013, s. 114.