title: Rådets rekommendation av den 11 juli 2017 om Lettlands nationella reformprogram 2017 med avgivande av rådets yttrande om Lettlands stabilitetsprogram 2017

text:
               9.8.2017

               SV

               Europeiska unionens officiella tidning

               C 261/58

         RÅDETS REKOMMENDATION
   av den 11 juli 2017
   om Lettlands nationella reformprogram 2017 med avgivande av rådets yttrande om Lettlands stabilitetsprogram 2017
   (2017/C 261/13)
   EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DENNA REKOMMENDATION
   med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artiklarna 121.2 och 148.4,
   med beaktande av rådets förordning (EG) nr 1466/97 av den 7 juli 1997 om förstärkning av övervakningen av de offentliga finanserna samt övervakningen och samordningen av den ekonomiska politiken (1), särskilt artikel 5.2,
   med beaktande av Europeiska kommissionens rekommendation,
   med beaktande av Europaparlamentets resolutioner,
   med beaktande av Europeiska rådets slutsatser,
   med beaktande av sysselsättningskommitténs yttrande,
   med beaktande av ekonomiska och finansiella kommitténs yttrande,
   med beaktande av yttrandet från kommittén för socialt skydd,
   med beaktande av yttrandet från kommittén för ekonomisk politik, och
   av följande skäl:

               (1)

               Den 16 november 2016 antog kommissionen den årliga tillväxtöversikten, som inledde 2017 års europeiska planeringstermin för samordning av den ekonomiska politiken. Prioriteringarna i den årliga tillväxtöversikten godkändes av Europeiska rådet den 9–10 mars 2017. Den 16 november 2016 antog kommissionen, på grundval av Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1176/2011 (2), rapporten om förvarningsmekanismen, där Lettland konstaterades vara en av de medlemsstater som inte skulle bli föremål för en fördjupad granskning. Samma dag antog kommissionen också en rekommendation till rådets rekommendation om den ekonomiska politiken för euroområdet som Europeiska rådet godkände den 9–10 mars 2017. Den 21 mars 2017 antog rådet rekommendationen om den ekonomiska politiken i euroområdet (nedan kallad rekommendationen för euroområdet) (3).

               (2)

               Med tanke på att ekonomierna i Ekonomiska och monetära unionen är tätt sammanvävda bör Lettland, i egenskap av en medlemsstat som har euron som valuta, se till att rekommendationen för euroområdet, som återspeglas i rekommendationerna 1 och 2, genomförs fullständigt och i tid.

               (3)

               Landsrapporten 2017 för Lettland offentliggjordes den 22 februari 2017. Den innehöll en bedömning av hur väl Lettland hade lyckats med de landsspecifika rekommendationer som rådet antog den 12 juli 2016, med uppföljningen av tidigare års landsspecifika rekommendationer och med sina nationella Europa 2020-mål.

               (4)

               Den 20 april 2017 lade Lettland fram sitt nationella reformprogram för 2017 och sitt stabilitetsprogram för 2017. För att beakta deras inbördes samband har de båda programmen bedömts samtidigt.

               (5)

               Vid programplaneringen för de europeiska struktur- och investeringsfonderna (nedan kallade ESI-fonder) för 2014–2020 har relevanta landsspecifika rekommendationer beaktats. Enligt artikel 23 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1303/2013 (4) får kommissionen begära att en medlemsstat ser över och föreslår ändringar av sin partnerskapsöverenskommelse och av relevanta program när så krävs för att stödja genomförandet av relevanta rekommendationer från rådet. Kommissionen har i riktlinjerna för tillämpning av åtgärder som sammanlänkar effektiva ESI-fonder med sund ekonomisk styrning beskrivit närmare hur den kommer att tillämpa den bestämmelsen.

               (6)

               Lettland omfattas för närvarande av stabilitets- och tillväxtpaktens förebyggande del. I sitt stabilitetsprogram för 2017 planerar regeringen en försämring av det totala saldot från att ha varit i balans 2016 till ett underskott på 0,8 % av BNP 2017 och på 1,6 % av BNP 2018, till följd av en genomgripande skattereform, och därefter en förbättring till ett underskott på 0,5 % av BNP 2020. Enligt stabilitetsprogrammet för 2017 förväntas det strukturella saldot försämras från 0,2 % av BNP under 2016 till -1,7 % av BNP under 2018 och att nå -0,8 % av BNP under 2020. Detta är förenligt med det medelfristiga budgetmålet på ett strukturellt underskott på 1 % av BNP och den tillåtna avvikelsen på grund av pensionsreformen och klausulen om strukturreformen i hälso- och sjukvårdssektorn. Det omräknade (5) strukturella saldot väntas öka från -1,9 % av BNP 2017 till -2,3 % av BNP 2018, och därefter minska till -0,2 % av BNP 2020. Enligt stabilitetsprogrammet för 2017 väntas den offentliga skuldkvoten hålla sig runt 40 % av BNP under 2017. Programmets prognos för BNP-tillväxt överensstämmer i stort med kommissionens prognos för 2017, men den framstår som klart gynnsam för 2018.

               (7)

               Den 12 juli 2016 rekommenderade rådet Lettland att se till att avvikelsen från det medelfristiga budgetmålet 2017 stannar inom de tillåtna avvikelser som är kopplade till reformen av pensionssystemet och den genomgripande strukturreformen på hälso- och sjukvårdsområdet. Med beaktande av dessa tillåtna avvikelser får det strukturella saldot försämras med högst 1,0 % av BNP 2017. På grundval av kommissionens vårprognos 2017 väntas Lettland uppfylla det kravet under 2017. Lettland bör klara sitt medelfristiga budgetmål under 2018 om man beaktar de tillåtna avvikelser för genomförandet av reformen av pensionssystemet som beviljades för 2016 och för strukturreformen som beviljades för 2017, eftersom tillfälliga avvikelser rullas framåt över tre år. Baserat på kommissionens vårprognos 2017 är detta förenligt med en maximal nominell tillväxttakt för de primära offentliga nettoutgifterna (6) på 6,0 % för 2018, vilket motsvarar en försämring av det strukturella saldot på 0,3 % av BNP. Om politiken ligger fast riskerar Lettland en betydande avvikelse från det kravet. Sammantaget anser rådet att det kommer att krävas ytterligare åtgärder 2018 för att stabilitets- och tillväxtpaktens regler ska kunna följas.

               (8)

               Inkomstskillnaderna i Lettland är stora. Förhållandet mellan inkomsterna hos de rikaste 20 % av hushållen och de fattigaste 20 % låg på 6,5 år 2015, vilket var bland de högsta i unionen, men detta värde sjönk något under 2016. Skillnaden i inkomstfördelning före och efter skatter och sociala transfereringar är bland de minsta i unionen. Lettlands skattesystem är mindre progressivt än systemen i andra medlemsstater, vilket bidrar till den stora ojämlikheten och till fattigdom bland förvärvsarbetande. Skattekilen för låginkomsttagare är fortfarande bland de högsta i unionen, samtidigt som intäkter med hjälp av mindre tillväxthämmande skatteinstrument är en möjlighet som underutnyttjas. Den låga andelen skatteintäkter av BNP begränsar de tillgängliga resurserna för hållbara offentliga tjänster. Trots vissa framsteg i kampen mot skatteflykt förblir låg skattemoral ett allvarligt problem. I stabilitetsprogrammet för 2017 tillkännagavs att en skattereform skulle genomföras. I de viktigaste åtgärderna ingår en sänkning av skattesatsen för inkomsttagare från 23 % till 20 % för inkomster upp till 45 000 EUR per år, en höjning av det inkomstbaserade grundavdraget, införande av en bolagsskattesats på 0 % för återinvesterade vinster och anpassning av kapitalskattesatserna till 20 %. I reformen tas de landsspecifika rekommendationerna upp genom att skattekilen för låginkomsttagare sänks. Skattereformen är dock begränsad när det gäller att skatteväxla till mindre tillväxthämmande källor och att uppnå de angivna politiska målen att öka andelen skatteinkomster av BNP.

               (9)

               Brister i de grundläggande sociala skyddsnäten bidrar till stor fattigdom och ojämlikhet, även bland äldre och människor med funktionsnedsättning. Andelen fattiga med funktionsnedsättning är bland de högsta i Europa. Det faktum att det sociala biståndet ligger kvar på en otillräcklig nivå som inte förbättrats sedan 2009, och att detsamma gäller för pensionerna, innebär att det saknas ett effektivt skydd mot fattigdom och social utestängning. Att den reform om minimiinkomst som aviserades 2014 aldrig genomfördes inverkar negativt på de fattigaste hushållen, dock finns medelfristiga planer på ett lägsta inkomststöd.

               (10)

               Arbetskraften krymper, men sysselsättningen har bara ökat något och arbetslösheten sjunker endast långsamt. Utsikterna att hitta arbete är bättre i områden med stor ekonomisk verksamhet och för välutbildade arbetstagare, medan arbetslösheten är mer utbredd bland lågutbildade och på landsbygden. Vidareutbildning för arbetstagare skulle hjälpa till att ta itu med dessa frågor. Men även om den yrkesinriktade utbildningen har blivit mer attraktiv, så har reformen av läroplanen för att anpassa utbildningen till moderna krav på kompetens gjort små framsteg. Regelverket för arbetsplatsförlagt lärande har införts, och det är viktigt att arbetsmarknadsorganisationerna och företagen deltar aktivt i att genomföra det. Vidare deltar de arbetslösa i mindre utsträckning i aktiva arbetsmarknadsåtgärder än i de flesta andra medlemsstater, men åtgärder har vidtagits för att förbättra situationen, och de bör fortgå. Deltagandet i livslångt lärande är fortfarande lågt.

               (11)

               De lettiska myndigheterna har visserligen framgångsrikt påbörjat reformer av hälso- och sjukvården, men höga patientavgifter, långa köer, låga offentliga utgifter och ineffektiv fördelning av vården inskränker tillgängligheten. Kvotstyrda offentliga utgifter leder till att behandlingar senareläggs och till att patienterna antingen måste vänta länge eller själva betala för vården, vilket innebär att en del av befolkningen blir utan vård. Man har börjat reformera kvalitetssäkringssystemet, och efter hand bör förbättringarna ge resultat för patienterna och befolkningen. Vissa framsteg har gjorts när det gäller att öka effektiviteten inom hälso- och sjukvårdssystemet, men det krävs ytterligare rationalisering av sjukhusvården, förbättrad tillgång till öppenvård och primärvård samt en mer ändamålsenlig koppling mellan budgetanslag och tjänsternas kvalitet och kostnader.

               (12)

               De lettiska myndigheterna använder normalt förfaranden för offentlig upphandling vid hälso- och sjukvårdsinköp, men ytterligare effektivitetsvinster skulle kunna uppnås genom regelbunden användning av e-upphandling och inköpscentraler, vilket skulle göra de offentliga utgifterna genomsynligare och effektivare.

               (13)

               Brister i lagstiftningens kvalitet och den offentliga förvaltningens låga effektivitet och ändamålsenlighet har en negativ inverkan på företagsklimatet. Regeringen lade 2016 fram en ambitiös reformplan inriktad på en effektivare och mer professionell offentlig sektor. Den siktade på att förbättra effektiviteten genom att minska antalet anställda och centralisera stödfunktioner, främja resultatbaserade löner och öka öppenheten. Planen gäller bara statsförvaltningen, men väsentliga effektivitetsvinster torde dock även kunna göras på kommunal nivå.

               (14)

               Korruptionen håller fortfarande tillbaka Lettlands företagsklimat, och systemet för att förebygga intressekonflikter är fortfarande stelbent och byråkratiskt med otillräcklig kontroll. Reformen av konkursförfarandet är visserligen i stort sett slutförd, men genomförandet behöver övervakas noggrant med särskild uppmärksamhet på att omstruktureringarna är få och graden av tillgångar som återvinns låg.

               (15)

               Omfattande reformer av högskoleutbildningen och den offentliga forskningen har gjorts under de senaste tre åren för att konsolidera forskningsinstituten och höja forskningsresultatens kvalitet och relevans. Men såväl styrning som organisatorisk uppbyggnad när det gäller finansieringen av den offentliga forskningen i Lettland förblir ineffektiva med medel splittrade mellan flera institut. Ineffektiv finansiering av den offentliga forskningen bidrar till mycket dåliga forskningsresultat, brist på kompetent arbetskraft både i den offentliga och i den privata sektorn samt låga nivåer av offentlig-privat samarbete. Företagens FoU-intensitet i Lettland ligger bland de lägsta i unionen.

               (16)

               Kommissionen har inom ramen för den europeiska planeringsterminen för 2017 gjort en omfattande analys av Lettlands ekonomiska politik och redogjort för den i 2017 års landsrapport. Den har också bedömt stabilitetsprogrammet för 2017 och det nationella reformprogrammet för 2017 samt uppföljningen av de rekommendationer Lettland har fått tidigare år. Kommissionen har beaktat inte bara programmens relevans för hållbarheten i finanspolitiken och den socioekonomiska politiken i Lettland utan också huruvida unionens regler och riktlinjer har iakttagits, mot bakgrund av behovet att stärka den övergripande ekonomiska styrningen i unionen genom att framtida nationella beslut fattas med beaktande av synpunkter på unionsnivå.

               (17)

               Mot bakgrund av denna bedömning har rådet granskat stabilitetsprogrammet för 2017 och dess yttrande (7) återspeglas särskilt i rekommendation 1.

         HÄRIGENOM REKOMMENDERAS Lettland att 2017 och 2018 vidta följande åtgärder:

               1.

               Fortsätta att föra en finanspolitik som är förenlig med kraven i den förebyggande delen av stabilitets- och tillväxtpakten, vilket innebär att nå det medelfristiga budgetmålet för 2018, med beaktande av de tillåtna tillfälliga avvikelserna kopplade till genomförandet av reformen av pensionssystemet och till strukturreformerna. Sänka skatten för låginkomsttagare genom skatteväxling till andra mindre tillväxthämmande källor och genom att förbättra skattemoralen.

               2.

               Förbättra det sociala skyddsnätet och vidareutbilda arbetskraften genom att påskynda reformen av läroplanerna för yrkesutbildning. Förbättra hälso- och sjukvårdens kostnadseffektivitet och tillgänglighet, även genom att minska patientavgifterna och de långa väntetiderna.

               3.

               Öka effektiviteten och ansvarsskyldigheten i den offentliga sektorn, särskilt genom att förenkla administrativa förfaranden och förstärka reglerna för att förebygga intressekonflikter, även för konkursförvaltarna.

      Utfärdad i Bryssel den 11 juli 2017.

            På rådets vägnar

         T. TÕNISTE

            Ordförande

      (1)  EGT L 209, 2.8.1997, s. 1.

      (2)  Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1176/2011 av den 16 november 2011 om förebyggande och korrigering av makroekonomiska obalanser (EUT L 306, 23.11.2011, s. 25).

      (3)  EUT C 92, 24.3.2017, s. 1.

      (4)  Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1303/2013 av den 17 december 2013 om fastställande av gemensamma bestämmelser för Europeiska regionala utvecklingsfonden, Europeiska socialfonden, Sammanhållningsfonden, Europeiska jordbruksfonden för landsbygdsutveckling och Europeiska havs- och fiskerifonden, om fastställande av allmänna bestämmelser för Europeiska regionala utvecklingsfonden, Europeiska socialfonden, Sammanhållningsfonden och Europeiska havs- och fiskerifonden samt om upphävande av rådets förordning (EG) nr 1083/2006 (EUT L 347, 20.12.2013, s. 320).

      (5)  Det konjunkturrensade saldot exklusive engångsåtgärder och andra tillfälliga åtgärder, omräknat av kommissionen enligt den allmänt vedertagna metoden.

      (6)  De offentliga nettoutgifterna består av de totala offentliga utgifterna exklusive ränteutgifter, utgifter för unionsprogram som motsvaras fullt ut av inkomster från unionsmedel och icke-diskretionära förändringar i utgifterna för arbetslöshetsförmåner. Nationellt finansierade fasta bruttoinvesteringar fördelas över fyra år. Diskretionära åtgärder på inkomstsidan eller lagstadgade inkomstökningar är inräknade. Engångsåtgärder på såväl inkomst- som utgiftssidan är avräknade.

      (7)  Enligt artikel 5.2 i förordning (EG) nr 1466/97.


title: Rådets rekommendation av den 10 juli 2012 om Finlands nationella reformprogram 2012, med avgivande av rådets yttrande om Finlands stabilitetsprogram för 2012–2015

text:
               24.7.2012

               SV

               Europeiska unionens officiella tidning

               C 219/28

         RÅDETS REKOMMENDATION
   av den 10 juli 2012
   om Finlands nationella reformprogram 2012, med avgivande av rådets yttrande om Finlands stabilitetsprogram för 2012–2015
   2012/C 219/08
   EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DENNA REKOMMENDATION
   med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artiklarna 121.2 och 148.4,
   med beaktande av rådets förordning (EG) nr 1466/97 av den 7 juli 1997 om förstärkning av övervakningen av de offentliga finanserna samt övervakningen och samordningen av den ekonomiska politiken (1), särskilt artikel 5.2,
   med beaktande av Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1176/2011 av den 16 november 2011 om förebyggande och korrigering av makroekonomiska obalanser (2), särskilt artikel 6.1,
   med beaktande av Europeiska kommissionens rekommendation,
   med beaktande av Europeiska rådets slutsatser,
   med beaktande av sysselsättningskommitténs yttrande,
   efter att ha hört ekonomiska och finansiella kommittén, och
   av följande skäl:

               (1)

               Den 26 mars 2010 antog Europeiska rådet kommissionens förslag till en ny strategi för sysselsättning och tillväxt, Europa 2020, som bygger på en utökad samordning av den ekonomiska politiken med inriktning på ett antal nyckelområden där åtgärder behövs för att stärka förutsättningarna för hållbar tillväxt och konkurrenskraft i Europa.

               (2)

               Den 13 juli 2010 antog rådet en rekommendation om de allmänna riktlinjerna för medlemsstaternas och unionens ekonomiska politik (2010–2014) och den 21 oktober 2010 ett beslut om riktlinjer för medlemsstaternas sysselsättningspolitik (3), vilka tillsammans utgör de så kallade integrerade riktlinjerna. Medlemsstaterna uppmanades att beakta de integrerade riktlinjerna i sin nationella ekonomiska politik och sysselsättningspolitik.

               (3)

               Den 12 juli 2011 antog rådet en rekommendation (4) om Finlands nationella reformprogram för 2011 och yttrade sig om Finlands uppdaterade stabilitetsprogram för 2011–2014.

               (4)

               Den 23 november 2011 antog kommissionen den andra årliga tillväxtöversikten, som markerar inledningen av den andra europeiska planeringsterminen för förhandsintegrerad politisk samordning, med förankring i Europa 2020-strategin. Den 14 februari 2012 antog kommissionen, på grundval av förordning (EU) nr 1176/2011, rapporten om förvarningsmekanismen, i vilken Finland identifierades som en av de medlemsstater som kommer att bli föremål för en fördjupad granskning.

               (5)

               Den 1 december 2011 antog rådet slutsatser där kommittén för socialt skydd, i samarbete med sysselsättningskommittén och andra kommittéer, uppmanades att framföra sina synpunkter på de åtgärder som rekommenderas inom Europa 2020-strategins politiska arbetscykel. Dessa synpunkter utgör en del av sysselsättningskommitténs yttrande.

               (6)

               Europaparlamentet har vederbörligen involverats i den europeiska planeringsterminen, i enlighet med förordning (EG) nr 1466/97, och antog den 15 februari 2012 en resolution om sysselsättning och sociala aspekter i den årliga tillväxtöversikten 2012 och en resolution om bidraget till den årliga tillväxtöversikten 2012.

               (7)

               Den 2 mars 2012 godkände Europeiska rådet prioriteringarna för att säkerställa finansiell stabilitet, budgetkonsolidering och åtgärder för att främja tillväxt. Europeiska rådet underströk behovet av att på ett differentierat och tillväxtfrämjande sätt konsolidera de offentliga finanserna, återinföra normala villkor för utlåning till näringslivet, främja tillväxt och konkurrenskraft, ta itu med arbetslösheten och krisens sociala följdverkningar samt modernisera den offentliga förvaltningen.

               (8)

               Den 2 mars 2012 uppmanade Europeiska rådet också de medlemsstater som deltar i europluspakten att i tid lägga fram sina åtaganden, så att de kan tas med i deras stabilitets- eller konvergensprogram och i deras nationella reformprogram.

               (9)

               Den 19 april 2012 lade Finland fram sitt stabilitetsprogram för perioden 2012–2015 och sitt nationella reformprogram för 2012. I syfte att beakta inbördes samband mellan de båda programmen har de bedömts samtidigt. Kommissionen har också i en fördjupad granskning enligt artikel 5 i förordning (EU) nr 1176/2011 bedömt huruvida Finland har drabbats av makroekonomiska obalanser. Kommissionen drog av sin fördjupade granskning slutsatsen att Finland upplever obalans, men att den inte är alltför stor.

               (10)

               På grundval av bedömningen av stabilitetsprogrammet i enlighet med artikel 5.1 i rådets förordning (EG) nr 1466/97, anser rådets att det makroekonomiska scenario som ligger till grund för beräkningarna av de offentliga finanserna i det programmet är rimliga för perioden 2012–2013, och BNP-tillväxten som förväntas i det programmet är i linje med kommissionens avdelningars vårprognos 2012. Beräkningarna är också realistiska för åren 2014 och 2015 eftersom de förutser att BNP-tillväxten kommer att vara avsevärt lägre än före krisen och lägre än under återhämtningsåren 2010–2011.
               Det huvudsakliga budgetmålet för stabilitetsprogrammet är att minska underskottet i statsbudgeten genom att minska utgifterna och öka inkomsterna. Eftersom den offentliga budgeten är den främsta orsaken till underskottet i statsbudgeten, kommer en förbättring av budgetställningen att bidra till att balansera den offentliga budgeten. Det medelfristiga budgetmålet om ett överskott på 0,5 % av BNP i strukturella termer återspeglar på ett adekvat sätt kraven i stabilitets- och tillväxtpakten. På grundval av det (omräknade) strukturella budgetsaldot (5) har Finland uppnått det medelfristiga budgetmålet 2011, men kommer att avvika från det marginellt under 2012–2015. Ökningstakten för de offentliga utgifterna, om man tar diskretionära åtgärder på inkomstsidan i beaktande, överensstämmer med riktmärket för utgifter i stabilitets- och tillväxtpakten för alla år utom 2015. Stabilitetsprogrammet syftar till att balansera de offentliga finanserna till och med 2015 och uppnå ett överskott från och med 2016. Skuldkvoten är betydligt lägre än 60 % av BNP och enligt stabilitetsprogrammet kommer skuldnivån att nå en topp 2014 på nära 52 % av BNP för att sedan börja avta. Det finns fortfarande ett märkbart hållbarhetsgap i Finlands offentliga finanser, främst till följd av en snabbt avtagande demografisk försörjningskvot orsakad av en åldrande befolkning. Hållbarhetsgapet i de offentliga finanserna måste övervakas kontinuerligt och åtgärderna justeras i enlighet med detta. Finlands finanspolitiska ram är förankrad i mångåriga utgiftstak, men dessa omfattar för närvarande inte den kommunala sektorn.

               (11)

               Produktiviteten i den offentliga tjänstesektorn har minskat under det senaste årtiondet. De finländska myndigheterna har redan genomfört flera reformer för att behandla frågan, men genomförandet av dem har gått långsamt, särskilt på kommunal nivå. Dessutom pågår en landsomfattande kommunreform och ett produktivitetsprojekt för statsförvaltningen. Ytterligare produktivitetsvinster och kostnadsinbesparingar kunde uppnås genom att uppmuntra mer konkurrens i skyddade privata och offentliga servicesektorer, genom ytterligare avreglering av produkt- och arbetsmarknaden.

               (12)

               Under det senaste året har regeringen infört nya åtgärder för att minska ungdoms- och långtidsarbetslöshet. Dessa åtgärder omfattade ett pilotprogram för att minska långtidsarbetslöshet och en social garanti för unga presenterades. De åtgärder som presenterades är ambitiösa och relevanta, men måste nu genomföras med tydligt fokus på att höja målgruppernas kompetensnivå och arbetsmarknadsställning. Med tanke på den demografiska förändringen är det viktigt att man lyckas öka sysselsättningsgraden bland äldre arbetstagare för att säkerställa hållbara offentliga finanser och kunna tillgodose framtida arbetskraftsbehov. Medellivslängden har ökat snabbare än vad som förutsågs under 2005 års pensionsreform, och med tiden kan därför det nuvarande intervallet för lagstadgad pensionsålder visa sig vara för lågt. I sitt stabilitetsprogram åtog regeringen sig att öka den effektiva pensionsåldern till 62,4 år före 2025. I mars 2012 gick arbetsmarknadens parter med på flera åtgärder för att förlänga tiden i yrkeslivet. Regeringen har förbundit sig att genomföra en pensionsreform senast den 1 januari 2017. Nu behöver fokus ligga på att genomföra den överenskomna handlingslinjen på kort sikt.

               (13)

               De rättsliga hindren inom tjänstesektorn i Finland är fortfarande restriktiva och marknadskoncentrationen är inte bara hög inom detaljhandeln utan även inom produktionen. Inom detaljhandeln för livsmedel har Finland den högsta graden av marknadskoncentration, och matpriserna är bland de högsta i Europa. Konkurrensrättsliga böter har traditionellt sett varit låga i Finland, vilket gjort att deras avskräckande effekt har ifrågasatts. Vissa framsteg har gjorts på det konkurrenspolitiska området, såsom en ny nationell konkurrenslag och en ny lag om planering av markanvändning och anläggningsarbeten. Regeringen åtar sig också att lansera ett nytt projekt för konkurrensfrämjande. Detta bör läggas fram snarast i syfte att ytterligare stärka förutsättningarna för konkurrens på produkt- och tjänstemarknaderna.

               (14)

               Produktivitetstillväxten stagnerar i Finland och finländska exportföretags marknadsandelar på de utländska marknaderna har minskat under de senaste åren. Enhetsarbetskostnaderna har ökat, dock inte inom tillverkningssektorn. Tillväxten inom vissa industrier som dominerar för närvarande, särskilt elektronik och papper, verkar ha nått sin kulmen och i allmänhet minskar tillverkningens andel av BNP. Finland exporterar investerings- och insatsvaror huvudsakligen till utvecklade, långsamt växande ekonomier, och dess produkter har begränsad närvaro i snabbt växande utvecklingsländer. Finlands ekonomi måste bli mer varierad både när det gäller företag och exportmarknader för att kunna utveckla flera starka exportörer i framtiden. Trots tidigare starka resultat för finländsk forskning och utveckling (FoU) och innovation riskerar Finlands rankning som EU-ledande inom innovation försämras utan en betydande ökning i antalet innovativa företag med hög tillväxt. Detta kräver ett underlättande av innovation, vilket skulle möjliggöra en övergång från FoU-stadiet till utveckling av säljbara produkter, och det skulle uppmuntra genombrott på snabbt växande exportmarknader. På kort sikt kommer det också att vara avgörande att man utnyttjar och sprider kunnande om informations- och kommunikationsteknik (IKT) även inom andra finländska industrier, inklusive den offentliga sektorn. I fråga om lönetillväxt möjliggör trepartslöneavtalet från 2011 blygsamma löneökningar under 2012 och 2013, vilket borde förbättra Finlands relativa ställning gentemot sina huvudsakliga handelspartner.

               (15)

               Finland har gjort ett flertal åtaganden inom europluspakten. Dessa åtaganden, och genomförandet av de åtaganden som presenterades 2011, handlar om att förbättra konkurrenskraften, sysselsättningsgraden och de offentliga finansernas hållbarhet, stärka den finansiella stabiliteten och trygga samordnad beskattning. Kommissionen har bedömt genomförandet av åtagandena inom europluspakten. Resultaten från denna bedömning har tagits i beaktande i rekommendationerna nedan.

               (16)

               Inom ramen för den europeiska planeringsterminen har kommissionen genomfört en heltäckande analys av Finlands ekonomiska politik. Den har bedömt stabilitetsprogrammet och det nationella reformprogrammet och presenterat en fördjupad översikt. Den har beaktat inte bara programmens relevans för en hållbar finanspolitik och samhällsekonomisk politik i Finland, utan även i vilken utsträckning EU:s regler och riktlinjer har uppfyllts, mot bakgrund av behovet att stärka den övergripande ekonomiska styrningen i unionen genom att framtida nationella beslut fattas med beaktande av synpunkter på EU-nivå. Dess rekommendationer under den europeiska planeringsterminen återspeglas i rekommendationerna 1 till 5 nedan.

               (17)

               Mot bakgrund av denna bedömning har rådet bedömt stabilitetsprogrammet och dess yttrande (6) återspeglas i synnerhet i rekommendation 1 nedan.

               (18)

               Mot bakgrund av resultaten från kommissionens fördjupade granskning och dess bedömning har rådet granskat det nationella reformprogrammet för 2012 och stabilitetsprogrammet. Dess rekommendationer enligt artikel 6 i förordning (EU) nr 1176/2011 återspeglas särskilt i rekommendation 5 nedan.

         HÄRIGENOM REKOMMENDERAS Finland att vidta följande åtgärder under perioden 2012–2013:

               1.

               Bevara en sund ställning i de offentliga finanserna under 2012 och framåt genom att korrigera all avvikelse från det medelfristiga budgetmålet som tryggar de offentliga finansernas långsiktiga hållbarhet. I detta syfte förstärka och strikt genomföra den finanspolitiska strategin, stödd av tillräckligt specificerade åtgärder, för år 2013 och framåt, inklusive uppnå riktmärket för de offentliga utgifterna. Fortsatt årlig utvärdering av omfattningen på det åldersrelaterade hållbarhetsgapet och justering av offentliga intäkter och utgifter i enlighet med de långsiktiga målen och behoven. Integrera den kommunala sektorn bättre i systemet med fleråriga finanspolitiska ramar, bland annat genom åtgärder för att begränsa utgifterna.

               2.

               Vidta ytterligare åtgärder för att uppnå produktivitetsökningar och kostnadsbesparingar för offentliga tjänster, inbegripet strukturella förändringar och effektivitetshöjande regionförvaltningsreformer i syfte att lösa de problem som uppstår till följd av en åldrande befolkning.

               3.

               Genomföra pågående åtgärder för att förbättra ungas och långtidsarbetslösas ställning på arbetsmarknaden, med särskilt fokus på kompetensutveckling. Vidta ytterligare åtgärder för att förbättra sysselsättningsgraden bland äldre arbetstagare, bland annat genom att begränsa möjligheterna till tidigt utträde från arbetsmarknaden. Vidta åtgärder för att höja den faktiska pensionsåldern med hänsyn till den ökade förväntade livslängden.

               4.

               Fortsätta att stärka konkurrensen på produkt- och tjänstemarknaderna, speciellt inom detaljhandeln, genom att säkerställa effektivt genomförande av den nya konkurrenslagstiftningen och av det nya programmet för främjande av sund konkurrens. Fortsätta att vidta åtgärder för att effektivisera det kommunala tillhandahållandet av tjänster, bland annat genom att när så är lämpligt öka andelen tjänster som är föremål för anbudsförfaranden, och att säkerställa neutral konkurrens mellan privata och offentliga företag. Vidta ytterligare åtgärder för att säkerställa att konkurrensrättsliga böter har en tillräckligt avskräckande effekt.

               5.

               För att stärka produktivitetstillväxten och den externa konkurrenskraften, fortsätta med insatser för att diversifiera näringslivsstrukturen, speciellt genom att skynda på införandet av planerade åtgärder för att bredda innovationsbasen, medan man fortsätter att rikta in löne- och produktivitetsutvecklingen med fullständig respekt för arbetsmarknadsparternas roll och i enlighet med nationell praxis.

      Utfärdad i Bryssel den 10 juli 2012.

            På rådets vägnar

         V. SHIARLY

            Ordförande

      (1)  EGT L 209, 2.8.1997, s. 1.

      (2)  EUT L 306, 23.11.2011, s. 25.

      (3)  Upprätthålls för 2012 genom rådets beslut 2012/238/EU av den 26 april 2012 om riktlinjer för medlemsstaternas sysselsättningspolitik (EUT L 119, 4.5.2012, s. 47).

      (4)  EUT C 216, 22.7.2011, s. 3.

      (5)  Det konjunkturrensade saldot exklusive engångsåtgärder och andra tillfälliga åtgärder, omräknat av kommissionens avdelningar enligt den allmänt vedertagna metoden och baserat på uppgifterna i programmet.

      (6)  Enligt artikel 5.2 i förordning (EG) nr 1466/97.


title: Rådets rekommendation av den 10 juli 2012 om Luxemburgs nationella reformprogram 2012, med avgivande av rådets yttrande om Luxemburgs stabilitetsprogram för 2012–2015

text:
               24.7.2012

               SV

               Europeiska unionens officiella tidning

               C 219/58

         RÅDETS REKOMMENDATION
   av den 10 juli 2012
   om Luxemburgs nationella reformprogram 2012, med avgivande av rådets yttrande om Luxemburgs stabilitetsprogram för 2012–2015
   2012/C 219/17
   EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DENNA REKOMMENDATION
   med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artiklarna 121.2 och 148.4,
   med beaktande av rådets förordning (EG) nr 1466/97 av den 7 juli 1997 om förstärkning av övervakningen av de offentliga finanserna samt övervakningen och samordningen av den ekonomiska politiken (1), särskilt artikel 5.2,
   med beaktande av Europeiska kommissionens rekommendation,
   med beaktande av Europeiska rådets slutsatser,
   med beaktande av sysselsättningskommitténs yttrande,
   efter att ha hört ekonomiska och finansiella kommittén, och
   av följande skäl:

               (1)

               Den 26 mars 2010 antog Europeiska rådet kommissionens förslag till en ny strategi för sysselsättning och tillväxt, Europa 2020-strategin, som bygger på en utökad samordning av den ekonomiska politiken, med inriktning på ett antal nyckelområden där åtgärder behövs för att stärka förutsättningarna för hållbar tillväxt och konkurrenskraft i Europa.

               (2)

               Den 13 juli 2010 antog rådet en rekommendation om de allmänna riktlinjerna för medlemsstaternas och unionens ekonomiska politik (2010–2014) och den 21 oktober 2010 ett beslut om riktlinjer för medlemsstaternas sysselsättningspolitik (2), vilka tillsammans utgör de så kallade integrerade riktlinjerna. Medlemsstaterna uppmanades att beakta de integrerade riktlinjerna i sin nationella ekonomiska politik och sysselsättningspolitik.

               (3)

               Den 12 juli 2011 antog rådet en rekommendation (3) om Luxemburgs nationella reformprogram för 2011 och avgav ett yttrande om Luxemburgs uppdaterade stabilitetsprogram för 2011-2014.

               (4)

               Den 23 november 2011 antog kommissionen den andra årliga tillväxtöversikten, vilket inledde den andra europeiska planeringsterminen för förhandsintegrerad politisk samordning, med förankring i Europa 2020-strategin. Den 14 februari 2012 antog kommissionen, på grundval av Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1176/2011 av den 16 november 2011 om förebyggande och korrigering av makroekonomiska obalanser (4), rapporten om varningsmekanismen, i vilken den inte identifierade Luxemburg som en av de medlemsstater som skulle bli föremål för en fördjupad granskning.

               (5)

               Den 1 december 2011 antog rådet slutsatser där kommittén för socialt skydd uppmanades att, i samarbete med sysselsättningskommittén och andra kommittéer, framföra sina synpunkter på de åtgärder som rekommenderas inom Europa 2020-strategins politiska arbetscykel. Dessa synpunkter utgör en del av sysselsättningskommitténs yttrande.

               (6)

               Europaparlamentet har vederbörligen involverats i den europeiska planeringsterminen, i enlighet med förordning (EG) nr 1466/97, och antog den 15 februari 2012 en resolution om sysselsättning och sociala aspekter i den årliga tillväxtöversikten 2012 och en resolution om bidraget till den årliga tillväxtöversikten 2012.

               (7)

               Den 2 mars 2012 godkände Europeiska rådet prioriteringarna för att säkerställa finansiell stabilitet, budgetkonsolidering och åtgärder för att främja tillväxt. Europeiska rådet betonade behovet att eftersträva differentierad och tillväxtvänlig budgetkonsolidering, återställa normala villkor för utlåning till näringslivet, främja tillväxt och konkurrenskraft, ta itu med arbetslösheten och krisens sociala följdverkningar samt modernisera den offentliga förvaltningen.

               (8)

               Den 2 mars 2012 uppmanade Europeiska rådet också de medlemsstater som deltar i europluspakten att lägga fram sina åtaganden i tid så att de kan inkludera dem i sina stabilitets- eller konvergensprogram och nationella reformprogram.

               (9)

               Den 27 april 2012 lade Luxemburg fram sitt stabilitetsprogram för perioden 2012–2015 och sitt nationella reformprogram för 2012. I syfte att beakta deras inbördes samband har de båda programmen bedömts samtidigt.

               (10)

               Mot bakgrund av bedömningen av stabilitetsprogrammet i enlighet med förordning (EG) nr 1466/97 anser rådet att det makroekonomiska scenario som ligger till grund för stabilitetsprogrammets finanspolitiska beräkningar är rimligt. I synnerhet ligger stabilitetsprogrammets scenario för 2012 och 2013 mycket nära kommissionens avdelningars vårprognos 2012. Beräkningar av underskott på medellång sikt genomförs enligt ett något optimistiskt tillväxtscenario, över den potentiella tillväxten men ändå klart under genomsnittliga historiska nivåer. Syftet med den finanspolitiska strategi som skisseras i stabilitetsprogrammet är att få ned underskottet från 1,5 % år 2012 till 0,9 % år 2014, med ett konsolideringspaket motsvarande cirka 1,2 % av BNP, och ge ett större handlingsutrymme i händelse av negativa störningar. Stabilitetsprogrammet bekräftar det tidigare medelfristiga budgetmålet avseende ett strukturellt överskott på 0,5 %. Detta medelfristiga budgetmål kan dock inte anses vara lämpligt enligt bestämmelserna i stabilitets- och tillväxtpakten eftersom det, på grundval av nuvarande politik och beräkningar, inte förefaller ta tillräcklig hänsyn till de implicita skulder som är kopplade till den åldrande befolkningen, trots att skulden ligger under fördragets referensvärde. Dessutom skulle Luxemburg – baserat på både kommissionens avdelningars vårprognos för 2012 och det (omräknade) strukturella saldot i de offentliga finanserna enligt stabilitetsprogrammet – påtagligt avvika från sitt eget medelfristiga budgetmål från och med 2012. Ökningstakten för de offentliga utgifterna, efter diskretionära åtgärder på inkomstsidan, väntas påtagligt överstiga riktmärket för utgifter enligt definitionen i stabilitets- och tillväxtpakten. Den offentliga bruttoskulden – 20 % av BNP – ligger under fördragets referensvärde.

               (11)

               Den 20 januari 2012 antog regeringen ett lagförslag för att reformera pensionssystemet för både den privata och den offentliga sektorn. Reformen inbegriper vissa korrigeringsmekanismer, för den händelse systemets finansiella läge skulle utvecklas negativt, och innehåller anpassningar av den mycket generösa beräkningsmetoden för förmåner. Den nya beräkningsmetoden kommer emellertid att fasas in under en mycket lång tidshorisont på 40 år. Dessutom är möjligheterna till förtidspensionering i stort sett oförändrade, och inga åtgärder har föreslagits för att koppla den lagstadgade pensionsåldern till den förväntade livslängden. På det hela taget tar Luxemburg steg i rätt riktning, men den föreslagna reformen förefaller inte utgöra en tillräcklig garanti för långsiktig hållbarhet i de offentliga finanserna.

               (12)

               I januari 2012 antog parlamentet en lag för att begränsa tillämpningen av den automatiska löneindexeringen mellan 2012 och 2014 i syfte att öka konkurrenskraften i Luxemburgs ekonomi. Utöver en eventuell ändring av referensindexet har regeringen emellertid inte tillkännagivit några ytterligare planer på en permanent revidering av lönebildningssystemet. Luxemburgs produktivitet är för närvarande mycket hög, men manöverutrymmet när det gäller produktivitetsökningar blir allt mindre. En permanent revidering av lönebildningssystemet, i samråd med arbetsmarknadens parter och i enlighet med nationell praxis, är nödvändig för att man ska kunna bevara konkurrenskraften i Luxemburgs ekonomi på längre sikt.

               (13)

               Luxemburg har vidtagit några relevanta och trovärdiga åtgärder för att ta itu med landets relativt höga ungdomsarbetslöshet. För att underlätta ungdomars inträde på arbetsmarknaden behövs det emellertid en enhetlig strategi för att, bland annat, stärka samarbetet mellan kommuner och förbättra arbetsförmedlingarnas effektivitet. Unga arbetssökande, särskilt sökande med lägre utbildningsnivå, skulle också ha nytta av ytterligare investeringar i utbildning.

               (14)

               Luxemburg väntas få svårt att nå sitt mål för 2020 avseende minskade utsläpp av växthusgaser. Enligt de senaste beräkningarna inför 2020, på grundval av befintliga åtgärder, väntas Luxemburg öka sina utsläpp inom sektorer som inte omfattas av EU:s utsläppshandelssystem med 6 % mellan 2005 och 2020, samtidigt som minskningsmålet är 20 %. Vägtransportsektorn är den mest betydande utsläppskällan och har en stor utsläppsminskningspotential. Drivmedelspriserna hör fortfarande till de lägsta i EU, något som uppmuntrar ”bränsleturism” och medför negativa externa effekter i form av föroreningar och trafikstockningar. Ytterligare åtgärder krävs för att minska utsläppen av växthusgaser. Om inte ytterligare politiska åtgärder vidtas för att minska utsläpp av växthusgaser kommer man att behöva använda kostsamma flexibla mekanismer.

               (15)

               Luxemburg har gjort flera åtaganden inom ramen för europluspakten. Dessa åtaganden, och genomförandet av åtagandena från 2011, handlar om att förbättra konkurrenskraften, främja sysselsättningen och stärka den finansiella stabiliteten. Kommissionen har bedömt genomförandet av åtagandena inom ramen för europluspakten. Resultaten av denna bedömning har beaktats i rekommendationerna.

               (16)

               Kommissionen har inom ramen för den europeiska planeringsterminen genomfört en omfattande analys av Luxemburgs ekonomiska politik. Den har bedömt stabilitetsprogrammet och det nationella reformprogrammet. Kommissionen har beaktat inte bara programmens relevans för en hållbar finanspolitik och socioekonomisk politik i Luxemburg utan även i vilken utsträckning EU:s regler och riktlinjer har iakttagits, mot bakgrund av behovet att stärka den övergripande ekonomiska styrningen i unionen genom att framtida nationella beslut fattas med beaktande av synpunkter på EU-nivå. Kommissionens rekommendationer inom ramen för den europeiska planeringsterminen återspeglas i rekommendationerna 1–5 nedan.

               (17)

               Mot bakgrund av denna bedömning har rådet granskat stabilitetsprogrammet, och dess yttrande (5) återspeglas särskilt i rekommendation 1 nedan.

         HÄRIGENOM REKOMMENDERAS Luxemburg att vidta följande åtgärder under perioden 2012–2013:

               1.

               Bevara en sund ställning i de offentliga finanserna, med korrigering av eventuella avvikelser från ett medelfristigt budgetmål som säkerställer de offentliga finansernas långsiktiga hållbarhet, särskilt med hänsyn till implicita skulder som är kopplade till den åldrande befolkningen. För detta ändamål bör Luxemburg förstärka och strikt genomföra den finanspolitiska strategin, med stöd av tillräckligt specificerade åtgärder, för år 2013 och framåt, inklusive nå riktmärket för utgifter.

               2.

               Stärka den föreslagna pensionsreformen genom att vidta ytterligare åtgärder för att öka äldre anställdas förvärvsfrekvens, i synnerhet genom att förebygga förtidspension och genom att vidta ytterligare åtgärder för att höja den faktiska pensionsåldern, inbegripet genom att koppla den lagstadgade pensionsåldern till förväntad livslängd, för att säkerställa pensionssystemets långsiktiga hållbarhet.

               3.

               Vidta ytterligare åtgärder för att i samråd med arbetsmarknadens parter och i enlighet med nationell praxis reformera löneförhandlings- och löneindexeringssystemen, i syfte att bevara konkurrenskraften i Luxemburgs ekonomi på längre sikt, i ett första steg genom att bibehålla det nuvarande ettåriga indexeringsintervallet efter 2014 och genom att minska effekten av energi och andra volatila poster på referensindexet.

               4.

               Fortsätta ansträngningarna för att minska ungdomsarbetslösheten genom att förstärka de berörda aktörernas delaktighet och genom att stärka utbildningsåtgärder, framför allt för arbetssökande med låg utbildningsnivå, i syfte att uppnå en bättre överensstämmelse mellan ungdomars färdigheter och kvalifikationer å ena sidan och arbetsmarknadens behov å andra sidan.

               5.

               Se till att målen avseende minskade växthusgasutsläpp från sektorer som inte omfattas av EU:s utsläppshandelssystem kommer att uppfyllas, särskilt genom att öka beskattningen på energiprodukter.

      Utfärdad i Bryssel den 10 juli 2012.

            På rådets vägnar

         V. SHIARLY

            Ordförande

      (1)  EGT L 209, 2.8.1997, s. 1.

      (2)  Upprätthålls för 2012 genom rådets beslut 2012/238/EU av den 26 april 2012 om riktlinjer för medlemsstaternas sysselsättningspolitik (EUT L 119, 4.5.2012, s. 47).

      (3)  EUT C 210, 16.7.2011, s. 5

      (4)  EUT L 306, 23.11.2011, s. 25.

      (5)  Enligt artikel 5.2 i förordning (EG) nr 1466/97.


Avis juridique important

|

32001H0115

Kommissionens rekommendation av den 17 januari 2001 om högsta tillåtna blodalkoholkoncentration (BAK) för förare av motorfordon (Text av betydelse för EES) [delgivet med nr K(2000) 4397]

Europeiska gemenskapernas officiella tidning nr L 043 , 14/02/2001 s. 0031 - 0036

Kommissionens rekommendationav den 17 januari 2001om högsta tillåtna blodalkoholkoncentration (BAK) för förare av motorfordon[delgivet med nr K(2000) 4397](Text av betydelse för EES)(2001/115/EG)EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION HAR UTFÄRDAT DENNA REKOMMENDATIONmed beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artikel 71 i detta, ochav följande skäl:(1) Ett av målen för den gemensamma transportpolitiken är att fastställa gemensamma regler för internationell transport inom gemenskapen, i synnerhet med avseende på säkerheten för trafikanter i medlemsstaterna.(2) I april 1997 antog kommissionen ett program med specifika åtgärder för att förbättra vägtrafiksäkerheten(1), och prioriteringar fastställdes i mars 2000(2).(3) Tillväxten inom passagerar- och godstransporterna sedan 1988 har ökat risken för trafikolyckor under det senaste decenniet.(4) Man har uppskattat att 1 %-5 % av förarna har en blodalkoholkoncentration som överstiger respektive högsta tillåtna nationella promillegränser. Risken för att sådana förare skall bli inblandade i trafikolyckor är proportionellt sett mycket högre, och de anses stå för upp till 20 % av alla dödliga och allvarliga skador och upp till 25 % av alla olyckor där föraren omkommer. Det finns ett behov av att se till att ansvarslöst dryckesbeteende inte kombineras med framförande av fordon.(5) Man har uppskattat att minst 10000 förare, passagerare, fotgängare och cyklister dödas på gemenskapens vägar varje år i trafikolyckor där en förares prestationsförmåga nedsatts på grund av alkoholförtäring.(6) Forskning har bekräftat att den relativa olycksrisken ökar markant vid en blodalkoholkoncentration över 0,5 mg/ml och att den relativa olycksrisken för genomsnittsföraren inom intervallet 0,5 till 0,8 mg/ml är ungefär dubbelt så stor som för en förare med blodalkoholkoncentrationen 0 mg/ml. Vid dödsolyckor är den relativa risken mycket högre.(7) Huvudsyftet med en mer enhetlig högsta tillåtna promillegräns inom gemenskapen är att ge förare av passagerarfordon och lastbilar ett klarare och mer konsekvent budskap med innebörden att det är farligt att dricka alkohol, över en viss gräns, i samband med framförande av fordon. Olika gränser i olika medlemsstater kan ge upphov till förvirring och försvaga budskapet om att det är farligt att framföra fordon i alkoholpåverkat tillstånd.(8) En mer enhetlig promillegräns kommer att utgöra en tydligare referens för tillämpningen på det nationella planet. Oberoende av var i gemenskapen förarna finns bör de vara mer medvetna om att det finns en mer enhetlig gräns, och om att de, om de ertappas med att överskrida denna gräns, kommer att drabbas av påföljder i enlighet med nationell lagstiftning där brottet begicks.(9) Det finns omfattande belägg för att sänkta promillegränser, understödda av effektiv övervakning och effektiva informationskampanjer, kan minska problemet med trafikonykterhet på alla promillenivåer.(10) Man räknar med att ett åtgärdspaket med nationella kontroll- och informationsåtgärder, grundade på sänkta promillegränser, bör kunna leda till en minskning med åtminstone 10 % av samtliga dödsfall i olyckor där alkoholpåverkade förare varit inblandade, och att större minskningar är möjliga genom mer omfattande övervakningsåtgärder.(11) Det är mycket troligt att det samhällsvinsterna av kompletterande gemensamma åtgärder för att minska trafikonykterheten, baserade på ett mer enhetligt system av promillegränser, uppväger kostnaderna för övervakning och ekonomisk anpassning.(12) De flesta medlemsstaterna har redan antagit 0,5 mg/ml som högsta tillåtna promillegräns.(13) Den ännu lägre promillegränsen 0,2 mg/ml är lämplig dels för de motorfordonsförare som har en mycket högre olycksrisk, antingen på grund av bristande erfarenhet eller på grund av den fordonstyp de kör, dels för förare av tunga lastbilar och passagerarfordon, dels för förare av fordon som är avsedda för transport av farligt gods.(14) Medlemsstaterna måste vara särskilt medvetna om den ökade olycksrisk som följer av användning av vissa illegala och lagliga droger i kombination med alkohol, och om behovet av att ta hänsyn till detta i ländernas nationella lagstiftning.(15) Medlemsstaterna bör beakta den ömsesidiga nyttan av utbyte av dels testinformation avseende blodalkoholkoncentration (och utandningsekvivalent), så att man därigenom ökar den mängd material som kan användas för att bedöma hur effektiva åtgärder mot trafikonykterheten är, dels forskningsresultat som rör nedsättning av förares prestationsförmåga.(16) Trafikonykterhet är också ett betydande folkhälsoproblem, och artikel 152 i fördraget syftar till att säkerställa en hög hälsoskyddsnivå för människor vid utformning och i genomförande av all gemenskapspolitik och alla gemenskapsåtgärder. Dessutom skall gemenskapens insatser inom folkhälsoområdet vara inriktade på att förbättra folkhälsan, förebygga ohälsa och sjukdomar hos människor och undanröja faror för människors hälsa.(17) I artikel 152 fastställs gemenskapens behörighet inom folkhälsoområdet, varvid det föreskrivs att den skall bidra dels genom att främja samarbete mellan medlemsstaterna och vid behov stödja deras insatser, dels genom att ta lämpliga initiativ, i nära kontakt med medlemsstaterna, för att främja samordning av medlemsstaternas politik och program.(18) I kommissionens meddelande om en hälsovårdsstrategi för Europeiska gemenskapen och förslaget till Europaparlamentets och rådets beslut om antagande av ett program för åtgärder inom folkhälsoområdet (2001-2006)(3), nämns alkohol som ett av de områden inom vilka särskilda åtgärder och insatser skulle kunna genomföras, t.ex. i form av åtgärder för att minska eller undanröja risken för personskador eller dödsfall.(19) I detta sammanhang är problemet med trafikonykterhet otvivelaktigt en av de viktigaste alkoholpolitiska frågorna. Ur riskminskningsperspektiv är detta dock en av de mindre kontroversiella frågorna, även om det inte nödvändigtvis är så ur politisk synvinkel.HÄRIGENOM REKOMMENDERAS FÖLJANDE.DEFINITIONER1. I denna rekommendation används följande beteckningar med de betydelser som här anges:a) förare av ett fordon: förare av ett motorfordon med minst tre hjul.b) förare av tvåhjuliga motorfordon: förare av tvåhjuliga motorfordon, varvid eventuella medföljande passagerare bakpå inte inbegrips.c) oerfaren förare:i) övningsförare som håller på att lära sig att köra och som inte innehar körkort i enlighet med rådets direktiv 91/439/EEG(4). Här ingår innehavare av provisoriska körkort, övningsförare som inte har körkort men som övningskör tillsammans med medföljande handledare - privat övningskörning, och förare som går i körskola.ii) förare som är nybörjare och som har innehaft körkort i enlighet med direktiv 91/439/EEG i mindre än två år och som eventuellt har körkortet på prov.d) tunga fordon: tunga lastfordon med en bruttovikt över 3,5 ton och passagerarfordon med mer än åtta passagerarplatser.e) fordon avsett för transport av farligt gods: fordon som är försett med det riskidentifieringsnummer som avses i bilaga B.5 till rådets direktiv 94/55/EG och vars förare innehar det utbildningsbevis som avses i bilaga B.6 i samma direktiv(5).HANTERING AV FRÅGAN OM TRAFIKONYKTERHET FÖR FÖRARE AV MOTORFORDON MED MINST TVÅ HJUL2. Alla medlemsstater bör lagstifta om en högsta tillåtna blodalkoholkoncentration på högst 0,5 mg/ml för förare av alla motorfordon.3. Alla medlemsstater bör lagstifta om en lägre högsta tillåtna blodalkoholkoncentration, högst 0,2 mg/ml, för följande trafikantgrupper:a) Oerfarna förare.b) Förare av tvåhjuliga motorfordon.c) Förare av tunga fordon.d) Förare av fordon avsedda för transport av farligt gods.4. Alla medlemsstater bör genomföra alkoholutandningsprov med hjälp av stickprov för att avskräcka förare från alkoholförtäring, i en sådan omfattning att det för varje förare finns en realistisk statistisk sannolikhet för att han skall bli testad i enlighet med aktuell bästa praxis minst en gång vart tredje år.5. Alla medlemsstater bör arbeta för ett godtagande av utkastet till mätinstrumentdirektiv i syfte att harmonisera noggrannheten för testinstrument som används för alkoholutandningsprov.UPPFÖLJNING PÅ GEMENSKAPSNIVÅ6. Alla medlemsstater bör uppmana kommissionen att arbeta i nära samarbete med dem för atta) utbyta information om bästa praxis rörande till exempel övervakningsstrategier, rehabiliteringsprogram och insamling av data om olyckor,b) stödja forskning och utveckling, särskilt avseende tekniska möjligheter att hindra att onyktra förare och förare som behandlas för alkoholproblem kör,c) stödja Europaomfattande informationskampanjer som uppmanar förare att inte dricka alkohol i samband med körning,d) stödja och samordna användning av alla data om alkoholrelaterade trafikolyckor, inom ramen för CARE-programmet för övervakning av effektiviteten hos politiska åtgärder, samt tillhandahålla en korshänvisning till åtgärder inom det framtida programmet för gemenskapsåtgärder på folkhälsoområdet(6).Utfärdad i Bryssel den 17 januari 2001.På kommissionens vägnarLoyola De PalacioVice ordförande(1) Ökad vägtrafiksäkerhet inom EU-Programmet för åren 1997-2001 (KOM(97) 131 slutlig).(2) Prioriteringar när det gäller vägtrafiksäkerheten inom EU-Lägesrapport och klassificering av åtgärder (KOM(2000) 125).(3) EGT C 337, 28.11.2000, s. 122.(4) EGT L 237, 24.8.1991, s. 1.(5) European agreement concerning the international carriage of dangerous goods by road (ADR) and protocol of signature (Volume II): ECE/TRANS/130, Vol II.(6) Se fotnot 3.BILAGAI nedanstående tabell redogörs för några av de inrapporterade framgångarna när det gäller att minska antalet dödsfall och olyckor, och antalet fällande domar, i de länder där man har sänkt promillegränserna, vanligen i kombination med stödåtgärder för att minska trafikonykterheten. Här anges också uppskattade minskningar till följd av sänkta promillegränser.Resultaten är sammanfattade i "Report of the Working Group on Alcohol Drugs and Medicines for the High level Group: October 1999":>Plats för tabell>>Plats för tabell>


title: Rådets rekommendation av den 9 juli 2013 om Belgiens nationella reformprogram 2013, med avgivande av rådets yttrande om Belgiens stabilitetsprogram för 2012–2016

text:
               30.7.2013

               SV

               Europeiska unionens officiella tidning

               C 217/5

      RÅDETS REKOMMENDATION

   av den 9 juli 2013
   om Belgiens nationella reformprogram 2013, med avgivande av rådets yttrande om Belgiens stabilitetsprogram för 2012–2016
   2013/C 217/02
   EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DENNA REKOMMENDATION
   med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artiklarna 121.2 och 148.4,
   med beaktande av rådets förordning (EG) nr 1466/97 av den 7 juli 1997 om förstärkning av övervakningen av de offentliga finanserna samt övervakningen och samordningen av den ekonomiska politiken (1), särskilt artikel 5.2,
   med beaktande av Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1176/2011 av den 16 november 2011 om förebyggande och korrigering av makroekonomiska obalanser (2), särskilt artikel 6.1,
   med beaktande av Europeiska kommissionens rekommendation,
   med beaktande av Europeiska rådets slutsatser,
   med beaktande av sysselsättningskommitténs yttrande,
   med beaktande av ekonomiska och finansiella kommitténs yttrande,
   med beaktande av yttrandet från kommittén för socialt skydd,
   med beaktande av yttrandet från kommittén för ekonomisk politik, och
   av följande skäl:

               (1)

               Den 26 mars 2010 antog Europeiska rådet kommissionens förslag till en ny strategi för sysselsättning och tillväxt, Europa 2020, som bygger på en ökad samordning av den ekonomiska politiken med inriktning på ett antal nyckelområden där åtgärder behövs för att stärka förutsättningarna för hållbar tillväxt och konkurrenskraft i Europa.

               (2)

               Den 13 juli 2010 antog rådet en rekommendation om de allmänna riktlinjerna för medlemsstaternas och unionens ekonomiska politik (2010–2014) och den 21 oktober 2010 ett beslut om riktlinjer för medlemsstaternas sysselsättningspolitik (3), vilka tillsammans utgör de integrerade riktlinjerna. Medlemsstaterna uppmanades att beakta de integrerade riktlinjerna i sin nationella ekonomiska politik och sysselsättningspolitik.

               (3)

               Den 29 juni 2012 beslutade medlemsstaternas stats- och regeringschefer om en tillväxt- och sysselsättningspakt, som ger ett enhetligt ramverk för insatser på nationell nivå, EU-nivå och euroområdesnivå med hjälp av alla tänkbara medel, instrument och politiska åtgärder. De beslutade om insatser som ska utföras på medlemsstatsnivå och uttryckte i synnerhet sitt fulla åtagande att uppnå målen i Europa 2020-strategin och genomföra de landsspecifika rekommendationerna.

               (4)

               Den 10 juli 2012 antog rådet en rekommendation (4) om Belgiens nationella reformprogram för 2012 och avgav ett yttrande om Belgiens stabilitetsprogram för 2012–2015.

               (5)

               Den 28 november 2012 antog kommissionen den årliga tillväxtöversikten, som markerar inledningen av 2013 års europeiska planeringstermin för samordning av den ekonomiska politiken. Den 28 november 2012 antog kommissionen, på grundval av förordning (EU) nr 1176/2011, även rapporten om varningsmekanismen, i vilken Belgien identifierades som en av de medlemsstater som skulle bli föremål för en fördjupad granskning.

               (6)

               Europaparlamentet har vederbörligen involverats i den europeiska planeringsterminen, i enlighet med förordning (EG) nr 1466/97, och antog den 7 februari 2013 en resolution om sysselsättning och sociala aspekter i den årliga tillväxtöversikten 2013 och en resolution om bidraget till den årliga tillväxtöversikten 2013.

               (7)

               Den 14 mars 2013 godkände Europeiska rådet prioriteringarna för att säkerställa finansiell stabilitet, budgetkonsolidering och åtgärder för att främja tillväxt. Europeiska rådet betonade behovet av att eftersträva differentierad och tillväxtvänlig budgetkonsolidering, återställa normala villkor för utlåning till näringslivet, främja tillväxt och konkurrenskraft, ta itu med arbetslösheten och krisens sociala följdverkningar samt modernisera den offentliga förvaltningen.

               (8)

               Den 10 april 2013 offentliggjorde kommissionen resultaten av sin fördjupade granskning av Belgien, i enlighet med artikel 5 i förordning (EU) nr 1176/2011. Av sin analys drog kommissionen slutsatsen att det föreligger makroekonomiska obalanser i Belgien, som motiverar övervakning och kräver politiska åtgärder. Man bör särskilt ägna fortsatt uppmärksamhet åt den makroekonomiska utvecklingen i fråga om extern konkurrenskraft för varor, samt åt skuldsättningen, i synnerhet den stora offentliga skuldsättningens påverkan på den reala ekonomin.

               (9)

               Den 29 april 2013 lade Belgien fram sitt nationella reformprogram för 2013 och sitt stabilitetsprogram för perioden 2012–2016. I syfte att beakta deras inbördes samband har de båda programmen bedömts samtidigt.

               (10)

               Baserat på bedömningen av stabilitetsprogrammet enligt förordning (EG) nr 1466/97 anser rådet att det makroekonomiska scenario som ligger till grund för de finanspolitiska beräkningarna i stabilitetsprogrammet är trovärdigt. Jämfört med kommissionens avdelningars vårprognos 2013, som förespår en nolltillväxt för BNP för 2013 och en ökning på 1,2 % för 2014, är programmet något mer optimistiskt (med 0,2 % respektive 1,5 %). Belgien har sedan 2010, och särskilt under 2012, genomfört konsolideringsåtgärder och, genomförde också samma år strukturreformer i pensionssystemet, systemet för arbetslöshetsförmåner och på produktmarknaderna. De finanspolitiska satsningarna var dock inte tillräckliga för att i enlighet med rådets rekommendation av den 2 december 2009 få situationen med ett alltför stort underskott att upphöra. Mot bakgrund av rekapitaliseringen av bankgruppen Dexia, som ökade det offentliga underskottet med 0,8 % av BNP, och med tanke på att den ekonomiska utvecklingen blev sämre än väntat under andra halvåret 2012, har Belgien inte kunnat hålla tidsgränsen 2012 för en korrigering av det alltför stora underskottet. Av denna anledning förväntas underskottet nu sjunka till under fördragets referensvärde på 3 % av BNP från och med 2013. Målet för den finanspolitiska strategin i stabilitetsprogrammet är att nå budgetbalans i strukturella termer till 2015 och uppfylla det medelfristiga budgetmålet 2016. I stabilitetsprogrammet har man ändrat det medelfristiga budgetmålet från ett överskott på 0,5 % till 0,75 % av BNP. Det nya medelfristiga budgetmålet ligger i linje med stabilitets- och tillväxtpaktens krav. Stabilitetsprogrammet är förenligt med den nya tidsfristen 2013 inom förfarandet vid alltför stora underskott, men enligt kommissionens avdelningars vårprognos 2013 är säkerhetsmarginalen för att inte bryta mot fördragets referensvärde på 3 % av BNP liten, med ett väntat underskott på 2,9 % av BNP för 2013.
               De planerade årliga framstegen mot det medelfristiga budgetmålet, som enligt programmet ska nås 2016, är större än 0,5 % av BNP (i strukturella termer). Inga konsolideringsåtgärder har angetts för tiden efter 2013. Enligt stabilitetsprogrammet väntas tillväxttakten i de offentliga utgifterna, efter diskretionära åtgärder på inkomstsidan, mellan 2014 och 2016 bidra till en årlig strukturell justering på 0,5 % av BNP för att nå det medelfristiga budgetmålet. Enligt stabilitetsprogrammet kommer skuldkvoten att nå sitt högsta värde på 100 % av BNP under 2013 för att sedan stegvis sjunka till 93 % av BNP till 2016. Mellan 2014 och 2016 kan Belgien väntas befinna sig i en övergångsperiod när det gäller efterlevnaden av skuldkriteriet. Enligt planerna kommer skuldriktmärket att nås i slutet av övergångsperioden. På grundval av kommissionens avdelningars vårprognos 2013, som beräknar att skuldkvoten kommer att bli 101,4 % för 2013 och stiga ytterligare till 102,1 % av BNP under 2014 med ett antagande om oförändrad politik, kommer övergången till en skuldminskningsregel inte att respekteras 2014, vilket tyder på att framstegen på väg mot det medelfristiga budgetmålet inte är tillräckliga. Stabilitetsprogrammet förklarar inte hur den planerade justeringen ska fördelas mellan olika förvaltningsnivåer, ett problem som också togs upp i förra årets landsspecifika rekommendation. Förutom ett regelbaserat flerårig ramverk för den offentliga sektorn är det nödvändigt att utforma och komma överens om uttryckliga samordningsarrangemang för att säkra och tillämpa mer robusta, automatiska åtaganden från regioner, gemenskaper och lokala myndigheter för att uppnå de finanspolitiska målen.

               (11)

               Belgien står inför en mycket stor beräknad ökning av de åldersrelaterade utgifterna (+2,0 procentenheter av BNP) redan under perioden 2010–2020, främst när det gäller pensioner och långtidsvård. Den inledda reformen av socialförsäkringen för pensionärer kommer att få en positiv effekt på de äldre arbetstagarnas sysselsättning. Dock visar prognoserna att Belgien inte kommer att nå sitt 2020-mål på området. Med tanke på den stora utmaningen kommer ytterligare satsningar att krävas för att minska gapet mellan den faktiska och den lagstadgade pensionsåldern. Åtgärder för att koppla den lagstadgade pensionsåldern till den ökande förväntade livslängden skulle göra det möjligt att säkra pensionssystemets hållbarhet på lång sikt. Behovet av att nå finansiell hållbarhet måste vägas mot behovet av att bibehålla ett tillräckligt socialförsäkringssystem för äldre. Inom långtidsvården bör förbättrad kostnadseffektivitet i de offentliga utgifterna för långtidsvård, kostnadsbesparingar såsom hälsoförebyggande och rehabilitering och bättre förutsättningar för eget boende utforskas mot bakgrund av den relativt höga kostnaden för institutionsvård i Belgien.

               (12)

               Belgiens långsiktigt försämrade konkurrenskraft beror på flera faktorer, bland annat lönebildningssystemet och dåligt fungerande marknader för insatsvaror, och andra faktorer med koppling till ekonomins innovationsförmåga. Lönenormen från 1996, som skulle bevara konkurrenskraften i förhållande till de viktigaste handelspartnerna, har inte alltid uppfyllt sitt syfte. De snabba åtgärder som hittills vidtagits för att löneutvecklingen ska följa produktivitetsutvecklingen är steg i rätt riktning, men är inte tillräckliga för att säkerställa överensstämmelse mellan löne- och produktivitetsutvecklingen på lång sikt. Det krävs fortfarande strukturella förbättringar av lönebildningens ramverk, t.ex. automatiska korrigeringar om inte lönenormen följs eller om hälsoindexets ökning är högre än löneökningarna hos de viktigaste handelspartnerna. Lönebildningssystemet bör säkerställa att löneutvecklingen följer dynamiken i produktivitetsutvecklingen på subregional och lokal nivå. Belgien är specialiserat på mellanprodukter där den internationella konkurrensen är hård och det gör det svårare att inkludera variationer i insatspriserna i slutpriset. Det belgiska forsknings- och innovationssystemets (FoU) starka sidor har visserligen haft en mildrande effekt på kostnads- och konkurrenskraftsproblemen, men näringslivets FoU är mycket koncentrerad och ett bredare upptagande i företagen släpar efter. Förutsättningarna för att påskynda övergången till en mer kunskapsintensiv ekonomi bör förbättras, med inriktning på entreprenörskap, stimulans av dynamiken i näringslivet och kompetensutveckling.

               (13)

               Priserna på el och många andra varor och tjänster är högre i Belgien än i andra medlemsstater, vilket är ett uttryck för svag konkurrens och strukturella hinder. Priserna i detaljhandeln ligger fortfarande högre än genomsnittet i euroområdet, medan restriktioner för tjänster inom de fria yrkena hindrar framväxten av innovativa företagsmodeller och hämmar investeringar. Belgien har bara gjort begränsade framsteg när det gäller att förbättra konkurrensen i nätverksindustrierna och upprätta starka och självständiga tillsynsmyndigheter. Belgien har den näst sämsta marknadspenetrationen för mobilt bredband i unionen, vilket främst beror på lagstiftnings- och samordningsproblem i fråga om tillgången på spektrum. Konsumenterna byter i högre grad leverantör, vilket har minskat det tidigare monopolföretagets dominerande ställning som energiproducent, men konkurrensen på detaljhandelsnivå för el och gas och på grossistnivå för el är fortsatt en utmaning med distributionskostnader som ger oproportionerligt höga nettoprisnivåer för industriella användare jämfört med grannländerna. Belgiens beslut att reglera slutanvändarnas detaljhandelspriser för el och gas kan hämma investeringarna i ny kapacitet och hindra nya aktörers inträde på marknaden. Tillståndsvillkoren i postsektorn är också ett orosmoment. Den inhemska tågpassagerartrafiken är inte konkurrensutsatt och lagstiftningen för hamnarbetare har inte moderniserats. Med tanke på hur viktiga de här sektorerna är för konkurrenskraften bör de här åtgärderna vidtas snarast.

               (14)

               Det belgiska skattesystemet förlitar sig i alltför hög grad på direkta skatter och innehåller kryphål som äventyrar rättvisan i systemet. Belgien har gjort vissa insatser för att minska den övergripande skattebördan på arbete, men den implicita skattesatsen är fortfarande en av de högsta i unionen för flertalet typer av arbetstagare. Belgien fortsätter att vara ett av de länder som har lägst andel miljöskatter av de totala skatteintäkterna. Det finns utrymme att förenkla och effektivisera skattesystemet, till exempel genom att sänka och rationalisera skatteutgifterna och ta bort reducerade momssatser som är omotiverade eller ineffektiva.

               (15)

               Arbetsmarknadsdeltagandet i Belgien ligger under genomsnittet och är stagnerande, och det råder stora skillnader i förvärvsfrekvens och arbetslöshet mellan regioner och befolkningsundergrupper. Befolkningsgrupper med det lägsta deltagandet på arbetsmarknaden är personer med invandrarbakgrund, äldre och lågutbildade unga i alla regioner. De här grupperna riskerar också i högre grad att drabbas av fattigdom och social utestängning. Reformen av arbetslöshetsförmånerna är ett steg i rätt riktning, men garanterar inte i sig en bättre matchning av utbud och efterfrågan på arbetskraft, om den inte kopplas till effektivare arbetsförmedling och möjligheter till vidareutbildning. Samspelet mellan de målinriktade sänkningarna på federal nivå och regionernas sysselsättningsstöd ger upphov till en tämligen komplex situation. Trots att de insatser som är inriktade på lågutbildade ungdomar troligen också gynnar personer med invandrarbakgrund, behövs en övergripande strategi som är särskilt inriktad på den här målgruppen. Det verkar dessutom vara svårt att lösa vissa problem med bristande matchning på arbetsmarknaden utan att betydligt öka arbetskraftens rörlighet mellan regionerna. En mer grundläggande utvärdering krävs av hur man kan göra utbudet på utbildning och vidareutbildning mer tydligt och effektivt och hur man kan stärka synergieffekterna mellan olika utbildningsleverantörer.

               (16)

               Utsläppsprognoser för växthusgaser fram till 2020 tyder på att Belgien inte kommer att nå sitt mål att minska utsläppen med 15 %. Det är fortfarande oklart hur de spridda initiativ som olika myndigheter har tagit ska sörja för att målet nås och hur bördan ska delas mellan regionerna. Effekten av de kombinerade åtgärderna för utsläppsminskningar, främst från transport- och byggsektorerna, är också oklar. Trafikstockningar är mycket kostsamma för den belgiska ekonomin, kostnaden beräknas motsvara så mycket som 2 % av BNP, vilket är en av de högsta nivåerna i Europa, men införandet av det nya trafikbeskattningssystemet i de tre regionerna har skjutits upp till 2016.

               (17)

               De samordningsproblem som är inbyggda i en mycket regionaliserad struktur framhäver i ännu högre grad behovet av en effektivt organiserad offentlig förvaltning, eftersom många nätverk, lager och aktörer kan leda till en fördubbling av strukturer med försvagad styrning och högre administrativa kostnader. De här frågorna är aktuella med tanke på beskattning och delad börda för de finanspolitiska insatser som krävs inom till exempel utbildning och socialförsäkring, som i allmänhet kräver mer samarbete och samordning.

               (18)

               Kommissionen har inom ramen för den europeiska planeringsterminen gjort en omfattande analys av Belgiens ekonomiska politik. Den har bedömt det nationella reformprogrammet, och stabilitetsprogrammet, och lagt fram en fördjupad granskning. Kommissionen har inte bara beaktat programmens relevans för en hållbar finanspolitik och socioekonomisk politik i Belgien utan också i vilken utsträckning EU:s regler och riktlinjer har iakttagits, mot bakgrund av behovet att stärka den övergripande ekonomiska styrningen i unionen genom att framtida nationella beslut fattas med beaktande av synpunkter på EU-nivå. Kommissionens rekommendationer inom den europeiska planeringsterminen återspeglas i rekommendationerna 1–7 nedan.

               (19)

               Mot bakgrund av denna bedömning har rådet granskat stabilitetsprogrammet, och dess yttrande (5) återspeglas särskilt i rekommendation 1 nedan.

               (20)

               Mot bakgrund av kommissionens fördjupade granskning och denna bedömning har rådet granskat nationella reformprogrammet och stabilitetsprogrammet. Dess rekommendationer enligt artikel 6 i förordning (EU) nr 1176/2011 återspeglas i rekommendationerna 1–5 nedan.

               (21)

               I samband med den europeiska planeringsterminen har kommissionen dessutom analyserat den ekonomiska politiken i euroområdet som helhet. På dessa grunder har rådet utfärdat särskilda rekommendationer till de medlemsstater som har euron som valuta (6). I egenskap av ett land som har euron som valuta bör Belgien även säkerställa ett fullständigt och snabbt genomförande av dessa rekommendationer.

         HÄRIGENOM REKOMMENDERAS Belgien att vidta följande åtgärder under perioden 2013–2014:

               1.

               Anta ytterligare åtgärder för att genomföra de strukturanpassningar som anges i rådets beslut om att det alltför stora underskottet ska korrigeras till 2013 och om att förbättra konsolideringens varaktighet och trovärdighet. En varaktig korrigering av finanspolitiska obalanser kräver ett trovärdig genomförande av ambitiösa strukturreformer som stärker anpassningsförmågan och ger en skjuts åt potentiell tillväxt. Fortsätta med strukturanpassningar i lagom takt efter det att det alltför stora underskottet har åtgärdats så att det medelfristiga budgetmålet kan uppnås till 2016 och se till att den höga skuldkvoten börjar sjunka på ett övertygande sätt. Av den anledningen senast den 15 oktober 2013 lägga fram tillväxtvänliga strukturåtgärder för 2014 som kan säkra en varaktig korrigering av det alltför stora underskottet och tillräckliga framsteg på väg mot det medelfristiga budgetmålet. Se till att anpassningen är balanserad över tiden eller till och med koncentrerad till början av perioden. Anta tydliga samordningsarrangemang för att se till att de finanspolitiska målen är bindande på federal nivå och nivåerna under federal nivå inom ett medellångt planeringsperspektiv, inbegripet genom ett snabbt antagande av en regel om balans eller överskott i den offentliga sektorns budget som iakttar kraven i fördraget om stabilitet, samordning och styrning inom Ekonomiska och monetära unionen, och öka insynen i hur bördor och ansvar ska fördelas mellan olika förvaltningsnivåer.

               2.

               Påskynda arbetet med att överbrygga klyftan mellan den faktiska och den lagstadgade pensionsåldern, inklusive genom att fortsätta den pågående reformen för att minska möjligheterna till förtida pension. Stötta reformer av socialförsäkringssystemen för pensionärer med sysselsättningsstöd och arbetsmarknadsreformer som främjar ett aktivt åldrande. Höja den faktiska pensionsåldern genom att anpassa pensionsåldern eller pensionsförmånerna till förändringar i den förväntade livslängden. Fortsätta att göra de offentliga utgifterna för långtidsvård mer kostnadseffektiva.

               3.

               Återställa konkurrenskraften, fortsätta med de pågående insatserna för att reformera lönebildningssystemet, inklusive löneindexering, i synnerhet genom att genomföra strukturåtgärder, i samråd med arbetsmarknadens parter och i enlighet med nationell praxis, för att säkerställa att lönebildningen är förenlig med produktivitetsutvecklingen, speglar subregionala och lokala skillnader i produktivitet och förhållanden på arbetsmarknaden och ger automatiska korrigeringar när löneutvecklingen urholkar konkurrenskraften på kostnadssidan.

               4.

               Lägga fram konkreta och tidsbestämda strukturåtgärder för att öka konkurrensen i tjänstesektorn, genom att undanröja hinder inom detaljhandeln och orimliga restriktioner för tjänster inom de fria yrkena och förbättra tillhandahållandet av mobilt bredband. Fortsätta att förbättra energisektorns funktionssätt genom att sänka distributionskostnader och övervaka kostnaderna för slutkunderna, stärka tillsynsmyndigheternas oberoende i energisektorn, telekomsektorn och transportsektorn (järnväg, lufttrafik). Undanröja återstående lagstiftningshinder i postsektorn.

               5.

               Utarbeta konkreta och tidsbestämda förslag för att lägga om skatter från arbete till mindre tillväxtstörande skattebaser, främst genom att utforska potentialen för miljöskatter, till exempel på diesel och uppvärmningsbränsle, och beskattning av företagsbilar för privat bruk. Förenkla skattesystemet genom att sänka skatteutgifterna i inkomstbeskattningen, öka momseffektiviteten och förbättra uppbörden genom att täppa till befintliga kryphål.

               6.

               Ytterligare minska de negativa incitamenten att arbeta genom att se till att krav på att söka arbete tillämpas effektivt och att alla arbetslösa får tillgång till personlig arbetsförmedling. Vidta åtgärder för att öka arbetskraftens rörlighet mellan regionerna. Förenkla och stärka överensstämmelsen mellan stimulansåtgärder för anställning, aktiveringspolitik, jobbmatchning och strategier för utbildning, livslångt lärande och yrkesutbildning för äldre och yngre arbetstagare. Ta fram omfattande strategier för social inkludering av och arbetsmarknadsstrategier för personer med invandrarbakgrund.

               7.

               Vidta konkreta åtgärder och komma överens om en tydlig fördelning av uppgifter mellan federala och regionala myndigheter för att säkra framsteg med avseende på målen för minskade utsläpp av växthusgaser från verksamhet som inte ingår i systemet för handel med utsläppsrätter, i synnerhet från transport- och byggsektorn.

      Utfärdad i Bryssel den 9 juli 2013.

            På rådets vägnar

         R. ŠADŽIUS

            Ordförande

      (1)  EGT L 209, 2.8.1997, s. 1.

      (2)  EUT L 306, 23.11.2011, s. 25.

      (3)  Upprätthålls för 2013 genom rådets beslut 2013/208/EU av den 22 april 2013 om riktlinjer för medlemsstaternas sysselsättningspolitik (EUT L 118, 30.4.2013, s. 21).

      (4)  EUT C 219, 24.7.2012, s. 5.

      (5)  Enligt artikel 5.2 i förordning (EG) nr 1466/97.

      (6)  Se sidan 97 i detta nummer av EUT.