title: Rekommendationer till nationella domstolar om begäran om förhandsavgörande

text:
               6.11.2012

               SV

               Europeiska unionens officiella tidning

               C 338/1

   REKOMMENDATIONER
   till nationella domstolar om begäran om förhandsavgörande
   2012/C 338/01
   I —   ALLMÄNNA BESTÄMMELSER

      Domstolens behörighet att meddela förhandsavgöranden

               1.

               Systemet med begäran om förhandsavgörande är en mekanism av grundläggande betydelse i unionsrätten. Det har till syfte att ge de nationella domstolarna möjlighet att säkerställa en enhetlig tolkning och tillämpning av unionsrätten i samtliga medlemsstater.

               2.

               Enligt artikel 19.3 b i fördraget om Europeiska unionen (nedan kallat FEU) och artikel 267 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt (nedan kallat FEUF) är Europeiska unionens domstol behörig att meddela förhandsavgöranden angående tolkningen av unionsrätten och giltigheten av rättsakter som antagits av unionens institutioner, organ eller byråer.

               3.

               Enligt artikel 256.3 FEUF ska tribunalen visserligen vara behörig att pröva och avgöra frågor som hänskjutits för förhandsavgörande enligt artikel 267 FEUF på särskilda områden som fastställs i stadgan. Stadgan har emellertid inte anpassats i detta avseende, varför det för närvarande endast är domstolen som är behörig att pröva mål om förhandsavgörande.

               4.

               Även om domstolen enligt artikel 267 FEUF ges en allmän behörighet att pröva mål om förhandsavgörande, anges emellertid i ett flertal bestämmelser i primärrätten undantag från eller tillfälliga inskränkningar i denna behörighet. Här kan särskilt nämnas artiklarna 275 och 276 FEUF samt artikel 10 i protokoll (nr 36) om övergångsbestämmelser till Lissabonfördraget (EUT C 83, av den 30 mars 2010, s. 1) (1).

               5.

               Förfarandet för förhandsavgörande bygger på samarbetet mellan EU-domstolen och domstolar i medlemsstaterna. För att säkerställa att detta förfarande fungerar så effektivt som möjligt har domstolen ansett det lämpligt att lämna nedanstående rekommendationer till de nationella domstolarna.

               6.

               Rekommendationerna är inte bindande, utan syftar till att komplettera avdelning 3 i domstolens rättegångsregler (artiklarna 93–118) och att ge medlemsstaternas domstolar vägledning i fråga om när det är lämpligt att begära förhandsavgörande samt att lämna praktiska upplysningar om formen för och verkningarna av en sådan begäran.

      Domstolens roll i förfarandet för förhandsavgörande

               7.

               Som nämnts ovan är domstolens roll i förfarandet för förhandsavgörande att tillhandahålla en tolkning av unionsrätten eller att pröva dess giltighet, och inte att tillämpa unionsrätten på de faktiska omständigheterna i målet vid den nationella domstolen. Detta är en uppgift för den sistnämnda domstolen, och det ankommer således inte på EU-domstolen vare sig att pröva frågor som rör de faktiska omständigheterna i det nationella målet eller att avgöra eventuella meningsskiljaktigheter om tolkningen eller tillämpningen av nationella rättsregler.

               8.

               När EU-domstolen uttalar sig om tolkningen eller giltigheten av unionsrätten, försöker den dessutom att ge ett användbart svar för avgörandet av målet vid den nationella domstolen. Det är emellertid den nationella domstolen som ska dra de konkreta konsekvenserna av EU-domstolens svar, i förekommande fall genom att underlåta att tillämpa den aktuella nationella rättsregeln.

      Beslutet att begära förhandsavgörande

      Vem får begära förhandsavgörande?

               9.

               Enligt artikel 267 FEUF får i princip samtliga domstolar i medlemsstaterna, under förutsättning att de ska fälla avgörande inom ramen för ett förfarande som är avsett att leda till ett avgörande av rättskipningskaraktär, begära förhandsavgörande från EU-domstolen. EU-domstolen tolkar begreppet domstol som ett självständigt unionsrättsligt begrepp. Den tar i detta avseende hänsyn till ett antal omständigheter, såsom huruvida det hänskjutande organet är upprättat enligt lag, organet är av stadigvarande karaktär, dess jurisdiktion är av tvingande art, förfarandet är kontradiktoriskt, organet tillämpar rättsregler och huruvida det har en oberoende ställning.

               10.

               Oavsett om parterna i det nationella målet har uttryckt önskemål om att en begäran om förhandsavgörande ska framställas till EU-domstolen, ankommer det uteslutande på den nationella domstolen att besluta huruvida så ska ske.

      Tolkningsfrågor

               11.

               Enligt artikel 267 FEUF har varje domstol rätt att begära förhandsavgörande från EU-domstolen angående tolkningen av en unionsrättslig regel, när den anser att detta är nödvändigt för att avgöra ett anhängigt mål.

               12.

               En domstol vars avgöranden inte kan överklagas enligt den nationella rättsordningen är emellertid skyldig att begära förhandsavgörande från EU-domstolen, utom när frågan redan har avgjorts i rättspraxis (och det eventuellt nya sammanhanget inte ger upphov till konkret tvivel beträffande möjligheten att tillämpa denna rättspraxis i det nationella målet) eller när det framstår som uppenbart hur den aktuella unionsrättsliga regeln ska tolkas.

               13.

               En nationell domstol får således, särskilt om den anser sig ha funnit tillräckliga upplysningar i domstolens rättspraxis, själv avgöra hur unionsrätten ska tolkas och hur den ska tillämpas på de faktiska omständigheterna i målet. En begäran om förhandsavgörande kan emellertid visa sig vara särskilt användbar när det rör sig om en ny tolkningsfråga som har ett allmänt intresse för unionsrättens enhetliga tolkning eller när befintlig rättspraxis inte förefaller vara tillämplig på ett nytt faktiskt sammanhang.

               14.

               För att EU-domstolen ska kunna få en klar bild av vad det nationella målet rör och vilka frågor det ger upphov till, är det lämpligt att den nationella domstolen, för var och en av de frågor som den ställer, redogör för på vilket sätt den begärda tolkningen är nödvändig för att den ska kunna döma i saken.

      Giltighetsfrågor

               15.

               Medlemsstaternas domstolar kan underkänna de grunder för ogiltighet som åberopas inför dem, men det är endast EU-domstolen som kan ogiltigförklara en rättsakt som har antagits av någon av unionens institutioner eller byråer eller något av dess organ.

               16.

               En nationell domstol måste således begära förhandsavgörande från EU-domstolen när den är osäker på huruvida en sådan rättsakt är giltig, varvid den ska ange de skäl som den anser talar för att rättsakten är ogiltig.

               17.

               Likväl kan en nationell domstol som hyser allvarliga tvivel om giltigheten av en rättsakt, som har antagits av någon av unionens institutioner eller byråer eller något av dess organ, som ligger till grund för en nationell rättsakt i undantagsfall interimistiskt besluta om uppskov med tillämpningen av den rättsakten eller vidta andra interimistiska åtgärder med avseende på denna. Den är i sådana fall skyldig att föra giltighetsfrågan vidare till EU-domstolen och därvid ange skälen till att den anser att unionsrättsakten inte är giltig.

      I vilket skede i förfarandet bör en begäran om förhandsavgörande framställas?

               18.

               Den nationella domstolen kan framställa en begäran om förhandsavgörande till EU-domstolen så snart den konstaterar att ett avgörande angående tolkningen eller giltigheten av unionsrätten är nödvändigt för att den ska kunna döma i saken. Det är nämligen den nationella domstolen som bäst kan avgöra i vilket skede av förfarandet som en sådan begäran bör framställas.

               19.

               Det är emellertid önskvärt att beslutet att hänskjuta frågor för förhandsavgörande fattas i ett skede av förfarandet då den hänskjutande domstolen kan redogöra för de rättsliga och faktiska omständigheterna i målet, så att EU-domstolen får tillgång till samtliga uppgifter som är nödvändiga för att den, i förekommande fall, ska kunna kontrollera att unionsrätten är tillämplig i det nationella målet. Med hänsyn till intresset av en god rättskipning kan det även vara lämpligt att begäran om förhandsavgörande framställs efter det att parterna beretts tillfälle att yttra sig i saken.

      Vilken form ska en begäran om förhandsavgörande ha och vad ska den innehålla?

               20.

               Ett beslut från en domstol i en medlemsstat om att hänskjuta en eller flera frågor till EU-domstolen för förhandsavgörande kan ges vilken form som helst som är tillåten enligt nationell rätt för beslut under rättegången. Det är emellertid viktigt att tänka på att det är detta beslut som kommer att ligga till grund för förfarandet vid EU-domstolen och att denna måste ha tillgång till uppgifter som gör det möjligt för den att lämna ett användbart svar till den hänskjutande domstolen. Det är dessutom endast begäran om förhandsavgörande som delges parterna i det nationella målet och övriga berörda som avses i artikel 23 i stadgan, däribland medlemsstaterna, för att ge dem möjlighet att inkomma med ett skriftligt yttrande.

               21.

               En begäran om förhandsavgörande bör vara skriven på ett enkelt, klart och exakt sätt och bör inte innehålla några överflödiga uppgifter, eftersom den ska översättas till Europeiska unionens samtliga officiella språk.

               22.

               Det behövs ofta inte mer än ett tiotal sidor för att redogöra för bakgrunden till en begäran om förhandsavgörande på ett adekvat sätt. Samtidigt som begäran bör vara kortfattad måste den likväl vara tillräckligt utförlig och innehålla samtliga relevanta upplysningar, så att EU-domstolen, och berörda som har rätt att inkomma med yttrande till domstolen, kan få en god förståelse av bakgrunden och de tillämpliga bestämmelserna i målet vid den nationella domstolen. Enligt artikel 94 i rättegångsreglerna ska begäran om förhandsavgörande förutom de frågor som hänskjuts till domstolen för förhandsavgörande innehålla följande:

                           —

                           Saken och en sammanfattning av de relevanta omständigheterna, såsom dessa har utretts av den hänskjutande domstolen eller, i vart fall, en redogörelse för de uppgifter om de faktiska omständigheterna som ligger till grund för frågorna.

                           —

                           Lydelsen av de nationella bestämmelser som kan vara tillämpliga i målet och, i förekommande fall, relevant nationell rättspraxis (2).

                           —

                           En redogörelse för de skäl som fått den hänskjutande domstolen att undra över tolkningen eller giltigheten av de aktuella unionsrättsliga bestämmelserna, och för det samband som den hänskjutande domstolen har funnit föreligga mellan de unionsrättsliga bestämmelserna och den nationella lagstiftning som är tillämplig i målet.

               23.

               De unionsrättsliga bestämmelser som är relevanta i det nationella målet bör identifieras på ett så exakt sätt som möjligt i begäran om förhandsavgörande. Denna ska i förekommande fall även innehålla en kort sammanfattning av de relevanta argument som anförts av parterna i målet.

               24.

               Den hänskjutande domstolen får slutligen kortfattat redogöra för hur den anser att de frågor som hänskjuts för förhandsavgörande ska besvaras, om den anser sig kunna göra detta. En sådan redogörelse är till hjälp för EU-domstolen, särskilt när den ska pröva begäran inom ramen för ett förfarande för skyndsam handläggning eller ett förfarande för brådskande mål.

               25.

               För att göra det lättare att läsa begäran om förhandsavgörande, är det viktigt att den ges in till domstolen i maskinskriven form. Begäran ska vara daterad och underskriven. För att domstolen ska kunna hänvisa till begäran är det även till stor hjälp om sidorna och styckena i beslutet är numrerade.

               26.

               Själva frågorna bör finnas i en avskild och tydligt angiven del av beslutet om hänskjutande, helst i början eller slutet av detsamma. Frågorna ska vara begripliga i sig, utan att de måste läsas tillsammans med skälen för begäran om förhandsavgörande. Skälen ska emellertid ge den bakgrund som behövs för en riktig förståelse av målets omfattning.

               27.

               I ett mål om förhandsavgörande återger domstolen i princip de uppgifter som finns i beslutet om hänskjutande, inbegripet uppgifter om namn och andra personuppgifter. Den hänskjutande domstolen måste således själv i sitt beslut maskera vissa uppgifter eller sekretessbelägga uppgifter om identiteten av en eller flera av de personer eller enheter som berörs av det aktuella målet, om den anser att detta behövs.

               28.

               EU-domstolen får även besluta om sekretess efter det att begäran om förhandsavgörande har getts in. Detta kan ske på eget initiativ eller på ansökan av den hänskjutande domstolen eller en part i det nationella målet. En sådan ansökan ska emellertid göras på ett så tidigt stadium i förfarandet som möjligt, eftersom den annars riskerar att bli verkningslös. I alla händelser måste den göras före det att meddelandet om det aktuella målet offentliggörs i Europeiska unionens officiella tidning och före det att begäran om förhandsavgörande delges de berörda som avses i artikel 23 i stadgan.

      Vilka verkningar får en begäran om förhandsavgörande för det nationella förfarandet?

               29.

               Den nationella domstolen är visserligen behörig att besluta om interimistiska åtgärder, särskilt i samband med en begäran om förhandsavgörande rörande rättsakters giltighet (punkt 17 ovan). När en begäran om förhandsavgörande framställs måste emellertid målet vid den nationella domstolen förklaras vilande till dess att EU-domstolen har meddelat sitt avgörande.

               30.

               Den hänskjutande domstolen ska underrätta EU-domstolen om alla beslut under rättegången som kan påverka hänskjutandet, särskilt beslut att tillåta nya parter att inträda i rättegången. Detta ligger i linje med intresset av att förfarandet om förhandsavgörande vid domstolen förlöper väl. På så sätt säkerställs även att detta förfarande har en ändamålsenlig verkan.

      Rättegångskostnader och rättshjälp

               31.

               Förfarandet för förhandsavgörande vid EU-domstolen är kostnadsfritt, och domstolen beslutar inte om parternas rättegångskostnader i målet vid den hänskjutande domstolen. Det ankommer på den domstolen att besluta om detta.

               32.

               Den hänskjutande domstolen kan, om det är tillåtet enligt de nationella reglerna, bevilja rättshjälp till en part i det nationella målet som saknar tillräckliga medel för att täcka sina kostnader, bland annat ombudskostnader, vid EU-domstolen. EU-domstolen kan även själv bevilja rättshjälp, om en part inte redan har beviljats rättshjälp på nationell nivå eller i den mån den rättshjälpen inte – eller endast delvis – täcker kostnaderna vid EU-domstolen.

      Kommunikation mellan EU-domstolen och de nationella domstolarna

               33.

               Den hänskjutande domstolen ska skicka begäran om förhandsavgörande och relevanta handlingar (i förekommande fall särskilt akten i målet eller en kopia av densamma) direkt till EU-domstolen. Försändelsen ska vara rekommenderad och ställas till EU-domstolens kansli (adress: Rue du Fort Niedergrünewald, L-2925 Luxembourg).

               34.

               Domstolens kansli står i kontakt med den hänskjutande domstolen och översänder kopior av inlagor till den fram till dess att denna domstol delges EU-domstolens avgörande med anledning av begäran om förhandsavgörande.

               35.

               EU-domstolen översänder sitt avgörande till den hänskjutande domstolen. EU-domstolen uppskattar om den hänskjutande domstolen underrättar den om hur detta avgörande tillämpats i det nationella målet och översänder sitt slutliga avgörande.

         II —   SÄRSKILDA BESTÄMMELSER OM BRÅDSKANDE FALL AV BEGÄRAN OM FÖRHANDSAVGÖRANDE

               36.

               En begäran om förhandsavgörande kan under vissa omständigheter handläggas skyndsamt eller enligt ett förfarande för brådskande mål. Villkoren för detta anges i artikel 23a i stadgan samt i artiklarna 105–114 i rättegångsreglerna.

      Villkoren för tillämpning av förfarandet om skyndsam handläggning eller förfarandet för brådskande mål

               37.

               Det är EU-domstolen som beslutar huruvida dessa förfaranden ska tillämpas. Ett sådant beslut fattas i princip endast efter motiverad ansökan av den hänskjutande domstolen. I undantagsfall kan EU-domstolen emellertid på eget initiativ besluta att en begäran om förhandsavgörande ska handläggas skyndsamt eller enligt förfarandet för brådskande mål, om den bedömer att detta är nödvändigt mot bakgrund av målets art eller omständigheterna i målet.

               38.

               I artikel 105 i rättegångsreglerna anges att en begäran om förhandsavgörande kan handläggas skyndsamt med avvikelse från vad som gäller enligt rättegångsreglerna, när målet är av sådan beskaffenhet att det måste avgöras utan dröjsmål. Förfarandet för skyndsam handläggning medför betydande begränsningar för alla berörda aktörer. Detta gäller särskilt samtliga medlemsstater, som måste avge sina skriftliga eller muntliga yttranden inom mycket kortare frister än de som gäller i vanliga mål. En ansökan om skyndsam handläggning bör därför göras endast om det föreligger särskilda omständigheter, som motiverar att EU-domstolen prövar de hänskjutna frågorna snabbt. Det förhållandet att ett stort antal personer eller rättsliga situationer kan komma att påverkas av det avgörande som den hänskjutande domstolen ska meddela efter att ha begärt förhandsavgörande av EU-domstolen utgör inte i sig en sådan särskild omständighet som kan motivera att målet ska handläggas skyndsamt (3).

               39.

               Det nyss sagda gäller i än högre grad för förfarandet för brådskande mål om förhandsavgörande, som behandlas i artikel 107 i rättegångsreglerna. Detta förfarande tillämpas endast på de områden som avses i avdelning V i tredje delen i FEUF om området med frihet, säkerhet och rättvisa. Förfarandet medför ännu större begränsningar för berörda aktörer. Det är bland annat bara ett begränsat antal parter som får yttra sig skriftligen, och det är dessutom möjligt att i ytterst brådskande fall helt utelämna den skriftliga delen av förfarandet vid EU-domstolen. En ansökan om handläggning enligt förfarandet för brådskande mål bör därför göras endast om det föreligger omständigheter där det är absolut nödvändigt att domstolen mycket snabbt prövar den hänskjutande domstolens frågor.

               40.

               Det är inte möjligt att här på ett uttömmande sätt räkna upp sådana omständigheter, bland annat på grund av att de unionsrättsliga bestämmelser som reglerar området med frihet, rättvisa och säkerhet är av varierande karaktär och under ständig utveckling. Som exempel på situationer där en nationell domstol skulle kunna överväga att ansöka om handläggning enligt förfarandet för brådskande mål om förhandsavgörande kan dock nämnas följande: När en person är häktad eller på annat sätt frihetsberövad och svaret på den uppkomna frågan är avgörande för bedömningen av denna persons rättsliga ställning (se artikel 267 fjärde stycket FEUF), eller när det i ett mål om den rättsliga eller den faktiska vårdnaden om barn där talan har väckts med stöd av unionsrätten uppkommer fråga om den nationella domstolens behörighet och svaret på den frågan är beroende av svaret på den fråga som ställts i begäran om förhandsavgörande.

      Ansökan om att domstolen ska tillämpa förfarandet för skyndsam handläggning eller förfarandet för brådskande mål

               41.

               För att EU-domstolen snabbt ska kunna besluta huruvida målet bör handläggas skyndsamt eller enligt förfarandet för brådskande mål, måste den nationella domstolen i sin ansökan på ett exakt sätt redogöra för de rättsliga och faktiska omständigheter som medför att målet är brådskande och i synnerhet ange vilka risker som uppkommer om begäran om förhandsavgörande handläggs enligt det normala förfarandet.

               42.

               Den hänskjutande domstolen ska i den mån det är möjligt kortfattat ange hur den anser att de frågor som den ställer ska besvaras. Detta gör det lättare för parterna i det nationella målet och övriga som deltar i förfarandet att ta ställning till frågorna och för domstolen att fatta sitt avgörande, och bidrar därigenom till en snabb handläggning.

               43.

               En ansökan om att domstolen ska tillämpa förfarandet för skyndsam handläggning eller förfarandet för brådskande mål ska framställas på ett klart och tydligt sätt, så att domstolens kansli omedelbart kan konstatera att ärendet ska ges en särskild behandling. För detta ändamål ombeds den hänskjutande domstolen att ange vilket av de två förfarandena som ansökan avser och att ange vilken artikel i rättegångsreglerna som är relevant (artikel 105 om skyndsam handläggning eller artikel 107 om förfarandet för brådskande mål). Detta bör anges på ett ställe i beslutet om hänskjutande som är lätt att upptäcka (till exempel i rubriken eller i en separat handling). I förekommande fall kan det vara lämpligt att den hänskjutande domstolens ansökan om handläggning enligt förfarandet för brådskande mål framställs i ett följebrev.

               44.

               När det gäller själva beslutet om hänskjutande bör det erinras om att det i en brådskande situation är än viktigare att beslutet är kortfattat, eftersom detta bidrar till att målet kan handläggas snabbt.

      Kommunikation mellan EU-domstolen, den hänskjutande domstolen och parterna i det nationella målet

               45.

               Den domstol som ansöker om att EU-domstolen ska tillämpa förfarandet för skyndsam handläggning eller förfarandet för brådskande mål bör ange den e-postadress, och eventuellt det faxnummer, som domstolen kan använda. Den bör även ange e-postadresser, och eventuella faxnummer, till parternas ombud. På så sätt påskyndas och underlättas EU-domstolens kommunikation med den hänskjutande domstolen och parterna i det nationella målet.

               46.

               En kopia av det undertecknade beslutet om hänskjutande, med en ansökan om att domstolen ska tillämpa förfarandet för skyndsam handläggning eller förfarandet för brådskande mål, kan skickas i förväg till domstolen med e-post (ECJ-Registry@curia.europa.eu) eller telefax (+352 43 37 66). Handläggningen av begäran om förhandsavgörande och av nämnda ansökan kan påbörjas så snart en sådan kopia har inkommit till domstolens kansli. Dessa handlingar i original måste emellertid översändas till kansliet snarast möjligt.

      (1)  Enligt artikel 10.1–10.3 i protokoll nr 36 ska domstolens befogenheter i fråga om unionsakter som antagits på området för polissamarbete och straffrättsligt samarbete före ikraftträdandet av Lissabonfördraget, och som inte ändrats därefter, emellertid vara oförändrade under en period av högst fem år efter dagen för ikraftträdandet av Lissabonfördraget (den 1 december 2009). Under denna period kan följaktligen sådana rättsakter endast bli föremål för en begäran om förhandsavgörande från domstolar i medlemsstater som har godtagit EU-domstolens behörighet. Det är upp till var och en av dessa medlemsstater att bestämma huruvida möjligheten att hänskjuta frågor till domstolen ska vara öppen för samtliga domstolar i denna stat eller endast för dem som dömer i sista instans.

      (2)  Den hänskjutande domstolen ombeds att lämna exakta hänvisningar i detta avseende, till exempel sidnummer i en officiell tidning eller i en viss författnings- eller rättsfallssamling. Den kan också hänvisa till en webbplats.

      (3)  En översikt av omständigheter som har ansetts medföra bifall eller avslag på ansökningar om skyndsam handläggning som getts in med stöd av artikel 104a i domstolens rättegångsregler av den 19 juni 1991, i ändrad lydelse, ges i de beslut som meddelats av domstolens ordförande. Dessa beslut publiceras på webbplatsen www.curia.europa.eu. Sökväg: Klicka på rubriken ”Rättspraxis”. I sökformuläret, klicka på ikonen längst till höger om sökfältet ”Dokument” och kryssa i rutorna ”Dokument som inte publiceras i rättsfallssamlingen” och ”Beslut”. I rullgardinsmenyn under ”Beslut”, välj ”Skyndsam handläggning”, ”OK”, ”Sök”.


title: Rekommendation till rådet om FN:s generalförsamlings 67:e session Europaparlamentets rekommendation av den 13 juni 2012 till rådet om FN:s generalförsamlings 67:e session (2012/2036(INI))

text:
               15.11.2013

               SV

               Europeiska unionens officiella tidning

               CE 332/106

         Onsdagen den 13 juni 2012Rekommendation till rådet om FN:s generalförsamlings 67:e session
   P7_TA(2012)0240
   Europaparlamentets rekommendation av den 13 juni 2012 till rådet om FN:s generalförsamlings 67:e session (2012/2036(INI))
   2013/C 332 E/23

      Europaparlamentet utfärdar denna resolution

               —

               med beaktande av fördraget om Europeiska unionen, särskilt artiklarna 21 och 34,

               —

               med beaktande av förslaget till rekommendation till rådet från Alexander Graf Lambsdorff för ALDE-gruppen om FN:s generalförsamlings 67:e session (B7-0132/2012),

               —

               med beaktande av sin rekommendation till rådet av den 8 juni 2011 om FN:s generalförsamlings 66:e session (1) samt av sin resolution av den 11 maj 2011 med titeln ”EU som global aktör: dess roll i multilaterala organisationer” (2),

               —

               med beaktande av EU:s prioriteringar inför FN:s generalförsamlings 66:e session, vilka antogs av rådet den 10 juni 2011 (3),

               —

               med beaktande av FN:s generalförsamlings 66:e session, i synnerhet dess resolutioner om ”FN och den globala styrningen” (4), ”Främjande av effektivitet, ansvarsutkrävande, verkningsfullhet och öppenhet inom offentlig förvaltning genom förstärkning av högre revisionsorgan” (5), ”Situationen i Arabrepubliken Syrien” (6), ”Folkligt medbestämmande och utveckling” (7), ”På väg mot globala partnerskap” (8), ”Syd-syd-samarbete” (9), ”FN:s roll inom främjandet av utveckling i samband med globalisering och ömsesidigt beroende” (10), ”Förstärkning av FN:s roll i fråga om att förbättra periodiska och verkliga val och att främja demokratisering” (11), ”Rapport om nedrustningskonferensen” (12), ”Främjande av en demokratisk och rättvis världsordning” (13) och ”Universella mänskliga rättigheter och grundläggande friheters universella, odelbara, ömsesidigt beroende och ömsesidigt förstärkande karaktär” (14),

               —

               med beaktande av FN:s generalförsamlings resolution av den 19 december 2011 om att bekämpa intolerans, negativa stereotyper, stigmatisering, diskriminering, anstiftan till våld och våld mot personer på grund av religion eller tro (15),

               —

               med beaktande av FN:s generalförsamlings resolution av den 3 maj 2011 om Europeiska unionens deltagande i FN:s arbete (16),

               —

               med beaktande av FN:s generalförsamlings resolution av den 31 mars 2010 om genomförandet av Agenda 21, programmet för vidare genomförande av Agenda 21 och resultatet av världstoppmötet om hållbar utveckling (17),

               —

               med beaktande av FN:s millennieförklaring av den 8 september 2000, i vilken världssamfundet gemensamt fastställde millennieutvecklingsmålen för utrotande av fattigdomen,

               —

               med beaktande av kommissionens meddelande av den 10 september 2003”Europeiska unionen och Förenta nationerna: Vårt engagemang för multilateralism” (COM(2003)0526),

               —

               med beaktande av Europeiska rådets ordförandes kommentarer efter hans möte med FN:s generalsekreterare den 16 april 2012,

               —

               med beaktande av sin resolution av den 16 februari 2012 om parlamentets ståndpunkt om det nittonde mötet i FN:s råd för mänskliga rättigheter (18),

               —

               med beaktande av sin resolution av den 17 november 2011 med titeln ”EU:s stöd till Internationella brottmålsdomstolen: utmaningar och svårigheter” (19),

               —

               med beaktande av sin resolution av den 7 juli 2011 om EU:s utrikespolitik till stöd för demokratisering (20),

               —

               med beaktande av sin resolution av den 15 december 2010 om framtiden för det strategiska partnerskapet EU–Afrika efter det tredje toppmötet mellan EU och Afrika (21),

               —

               med beaktande av sin resolution av den 25 november 2010 om tioårsdagen för FN:s säkerhetsråds resolution 1325 (2000) om kvinnor, fred och säkerhet (22),

               —

               med beaktande av sin resolution av den 23 november 2010 om civil-militärt samarbete och utvecklingen av civil-militär kapacitet (23),

               —

               med beaktade av sin resolution av den 9 juni 2005 om reformen av Förenta nationerna (24),

               —

               med beaktade av betänkandet från den gemensamma delegationen för utskottet för utrikesfrågor och underutskottet för mänskliga rättigheter till FN:s generalförsamlings 66:e session av den 28–29 november 2011,

               —

               med beaktande av artiklarna 121.3 och 97 i arbetsordningen,

               —

               med beaktande av betänkandet från utskottet för utrikesfrågor och yttrandet från utskottet för utveckling (A7-0186/2012), och av följande skäl:

               A.

               Gemensamma internationella värden och normer syftar till att säkerställa fred, skydd för de mänskliga rättigheterna, säkerhet och välstånd i världen och till att vinsterna med globaliseringen ska fördelas mellan alla på ett rättvisare sätt.

               B.

               FN befinner sig i centrum för den globala styrningen samtidigt som organisationen fortsätter med sina egna reformer för att uppnå ökad öppenhet, effektivitet och verkningsfullhet.

               C.

               Det finns ett växande behov av gemensamma regler och beslutsmekanismer för att man tillsammans ska kunna ta itu med framväxande globala utmaningar och den globala ekonomiska krisens negativa följder.

               D.

               EU behöver förstärka sin sammanhållning för att förbli en central aktör i en alltmer multipolär värld där det behövs samordnade globala insatser. EU:s medlemsstater måste enligt fördragen samordna sina insatser inom internationella organisationer och vid internationella konferenser.

               E.

               EU har engagerat sig för en effektiv multilateralism med ett starkt FN i centrum, eftersom detta är avgörande för att man ska kunna ta itu med de globala utmaningarna.

               F.

               EU och dess medlemsstater är de största finansiella bidragsgivarna till FN-systemet. EU-27 finansierar 39 procent av FN:s reguljära budget och mer än 40 procent av FN:s fredsbevarande insatser.

               G.

               Ett stadigt och stabilt partnerskap mellan EU och FN är av avgörande betydelse för FN:s arbete inom alla de tre pelarna – fred och säkerhet, mänskliga rättigheter samt utveckling – och är också centralt för EU:s roll som global aktör.

               H.

               EU och FN är naturliga partner inom freds- och statsbyggandet och utgör tillsammans en ram för kollektiva insatser för freds- och statsbyggande.

               I.

               Mänskliga rättigheter och demokrati är grundläggande värden för EU och utgör principer och mål för EU:s yttre åtgärder, inbegripet internationell handel. Respekt för och främjande och skydd av de mänskliga rättigheternas allmängiltighet och odelbarhet utgör grundvalen för EU:s enighet och okränkbarhet.

               J.

               Rättvisa och rättsstatsprincipen är pelare för hållbar fred, och garanterar mänskliga rättigheter och grundläggande friheter. Romstadgan för Internationella brottmålsdomstolen utgör ett avgörande bidrag till upprätthållandet av mänskliga rättigheter, till internationell rätt och till kampen mot straffrihet.

               K.

               Alla länder och alla medborgare såväl som världssamfundet självt kommer att vinna på ett fortsatt stöd till demokratiska processer. Man står inför utmaningar när det gäller att bygga, återuppbygga och bevara demokratier.

         1.   Europaparlamentet riktar följande rekommendationer till rådet:

         EU i FN

               a)

               Rådet uppmanas att i största möjliga mån samordna och framföra enhetliga ståndpunkter och att stärka EU:s sammanhållning och synlighet som global aktör inom FN. Rådet uppmanas att uppfylla FN-medlemmarnas förväntningar när det gäller EU:s förmåga att handla och uppnå resultat i tid. Rådet uppmanas att anta ett brett och flexibelt förhållningssätt till den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken på FN-nivå, så att EU får möjlighet att agera på ett snabbt och övergripande sätt i utrikes- och säkerhetsrelaterade frågor.

               b)

               Rådet uppmanas att öka sitt bidrag till FN:s arbete genom att komma fram till en gemensam tolkning av FN:s generalförsamlings resolution om formerna för EU:s deltagande i FN:s generalförsamlings arbete och genom att samarbeta med partnerna för att uppnå ett fullständigt genomförande av denna resolution. Rådet uppmanas att lägga fram en rapport för parlamentet om den praktiska tillämpningen av resolutionen.

               c)

               Rådet uppmanas att arbeta med EU:s medlemsstater och EU-delegationen till FN för att förbättra samordningen, öppenheten och informationsutbytet inom FN:s säkerhetsråd och försvaret av EU:s ståndpunkter och intressen i FN:s säkerhetsråd genom de medlemsstater som ingår i detta organ, eller alternativt genom en EU-representant på inbjudan av ordföranden. Rådet uppmanas att förstärka EU:s inflytande över FN:s säkerhetsråds beslut och att höja EU:s profil inom FN i samband med avgörande frågor i FN:s säkerhetsråd.

               d)

               Rådet uppmanas att garantera en stark EU-representation i alla FN:s institutioner och fackorgan.

               e)

               Rådet uppmanas att utveckla en långsiktig strategi med inriktning på FN-medlemskap och att bedriva en starkare offentlig diplomati avseende FN-frågor.

         EU och global styrning

               f)

               Rådet uppmanas att främja effektiv multilateralism som ett av EU:s dominerande strategiska intressen genom att förbättra FN:s representativitet, öppenhet, ansvarsskyldighet, effektivitet och verkningsfullhet i syfte att förbättra dess konkreta resultat. Rådet uppmanas att erinra om behovet av en ny institutionell balans mellan den nya rollen för G 20, FN och dess organ samt internationella finansiella institutioner. Rådet uppmanas i detta sammanhang att öka den globala styrningen och att söka efter lösningar för att ytterligare förbättra samordningen mellan G-formationerna och FN-systemet, i den mån den ekonomiska dimensionen på ett ändamålsenligt sätt kan täckas av dessa grupper, förutsatt att FN behåller sin centrala roll och fortsätter vara behörig myndighet för globala åtgärder.

               g)

               Rådet uppmanas att arbeta mer aktivt med strategiska och andra bilaterala och multilaterala partner, särskilt USA, för att främja effektiva lösningar på problem som drabbar både EU:s medborgare och världen som helhet, inbegripet de fattigaste och mest sårbara.

               h)

               Rådet uppmanas att aktivt stödja en övergripande och gemensamt överenskommen reform av FN:s säkerhetsråd för att stärka dess legitimitet, regionala representation, ansvarighet och effektivitet. Rådet uppmanas att erinra om att en EU-plats i ett större säkerhetsråd alltjämt är ett centralt och långsiktigt mål för EU. Rådet uppmanas att be vice ordföranden/unionens höga representant utveckla en gemensam ståndpunkt för medlemsstaterna i detta syfte. Rådet uppmanas, för att nå detta mål i framtiden, att försöka förhandssamordna sina ståndpunkter till introduktionen av nya medlemmar i FN:s säkerhetsråd och till reformen av FN:s säkerhetsråds beslutsfattande.

               i)

               Rådet uppmanas att delta i de diskussioner som inletts inom FN:s generalförsamling om FN:s roll inom global styrning i syfte att förbättra öppenheten och samarbetet. Rådet uppmanas att främja ett större samarbete mellan EU och FN:s generalförsamling.

               j)

               Rådet uppmanas att bidra till att gjuta nytt liv i FN:s generalförsamling och att öka dess effektivitet, bland annat genom att stödja ad hoc-arbetsgruppens arbete, genom att främja mer djupgående och resultatinriktade tematiska diskussioner om aktuella, viktiga frågor och genom ett närmare engagemang från FN:s generalförsamlings sida gentemot andra intressenter, inbegripet det civila samhället och andra internationella och regionala organisationer och forum. Rådet uppmanas att betona behovet av en ytterligare harmonisering av FN:s generalförsamlings och dess huvudsakliga kommittéers agendor. Rådet uppmanas att betona att det endast är möjligt att gjuta nytt liv i FN:s generalförsamling om den vidtar relevanta och lämpliga åtgärder i frågor som är av allmänt intresse för världssamfundet.

               k)

               Rådet uppmanas att stå fast vid sitt åtagande att säkerställa att FN:s finansiella tillgångar är tillräckliga och förvaltas effektivt och verkningsfullt i enlighet med principerna om budgetdisciplin och sammanhållning och i överensstämmelse med de högsta internationella standarderna.

         Fred och säkerhet

      Fredsbevarande och fredsuppbyggande

               l)

               Rådet uppmanas att stärka det operativa partnerskapet och främja den strategiska enhetligheten och effektiviteten när det gäller de kollektiva fredsbyggande insatserna, bland annat genom arbetet i den särskilda kommittén för fredsbevarande insatser.

               m)

               Rådet uppmanas att främja samarbete och att bygga partnerskap när det gäller förebyggande av konflikter
                     ,
                   civil och militär krishantering samt konfliktlösning tillsammans med FN, OSSE, Afrikanska unionen, Arabförbundet och andra internationella och regionala organisationer samt med det civila samhället. Rådet uppmanas att förbättra den fredsuppbyggande kapaciteten hos regionala organisationer, bland annat genom de föreslagna trepartspartnerskapen mellan EU, FN och Afrikanska unionen och mellan EU, FN och Ecowas.

               n)

               Rådet uppmanas att främja samarbetet mellan olika aktörer i samband med strukturerna bakom fredsuppbyggandet, i synnerhet mellan FN:s sekretariat, FN:s säkerhetsråd, FN:s generalförsamling och de FN-medlemsstater som är engagerade i fredsuppbyggande uppdrag. Rådet uppmanas att fullfölja insatserna för att se till att EU:s medlemsstater bidrar till FN:s fredsuppdrag med särskild kapacitet, såsom transport och logistik samt utbildning. Rådet uppmanas att överväga alternativet att inleda en militär operation inom ramen för den gemensamma säkerhets- och försvarspolitiken (GSFP), inbegripet ett möjligt insättande av en stridsgrupp, som ska föregå FN:s fredsuppdrag om detta begärs av FN, och samtidigt särskilt uppmärksamma skyddet av personer som deltar i fredsbevarande uppdrag samt eventuella stridsgrupper. Rådet uppmanas att stödja utvecklingen av kapaciteten att förebygga och hantera konflikter samt medlings-, fredsbevarande- och fredsuppbyggnadskapaciteten på nationell nivå och på lägre nivå inom nationerna samt att främja utbytet av kunskap och bästa praxis bland partnerna.

               o)

               Rådet uppmanas att stödja FN:s översyn över civila kapaciteter genom att fastställa praktiska sätt att avpassa tillgång till efterfrågan inom avgörande områden avseende civil kapacitet. Rådet uppmanas att underlätta rekrytering, undanröja operativa oförenligheter och att undvika överlappning i samband med insättandet av civila GSFP-kapaciteter till stöd för FN:s insatser. Rådet uppmanas att undersöka alternativ för gemensamt insättande av krisinsatsgrupper inom en FN-operation i fall där det krävs kapaciteter som kan sättas in snabbt.

               p)

               Rådet uppmanas att säkerställa kvinnors deltagande vid alla skeden av fredsprocesser och att systematiskt anlita dem inom förebyggande diplomati, tidig varning och säkerhetsövervakning. Rådet uppmanas att i linje med FN:s säkerhetsråds resolution 1325 (2000) rikta in sig på behovet av att integrera ett jämställdhetsperspektiv inom områdena konfliktförebyggande, fredsbevarande insatser, humanitärt bistånd, återuppbyggande efter konflikter och initiativ för avväpning, demobilisering och återanpassning (25). Rådet uppmanas att aktivt arbeta för att säkerställa att alla FN-medlemsstater genomför FN:s säkerhetsråds resolution 1325.

               q)

               Rådet uppmanas att samarbeta med FN för att hantera de aktuella globala hoten såsom klimatförändring, kärnvapenspridning, organiserad brottslighet och terrorism samt pandemier.

               r)

               Rådet uppmanas att bidra till ett framgångsrikt resultat vid och en framgångsrik uppföljning av 2012 års FN-konferens om vapenhandelsfördraget och 2012 års översynskonferens om handlingsprogrammet för handeldvapen och lätta vapen.

      Skyldighet att skydda

               s)

               Rådet uppmanas att hjälpa stater att uppfylla sina skyldigheter i fråga om att skydda sin befolkning. Rådet uppmanas att betona behovet av lämpliga internationella åtgärder i tid för att förhindra och stoppa folkmord, etnisk rensning, krigsförbrytelser och brott mot mänskligheten.

               t)

               Rådet uppmanas att åstadkomma ytterligare politiska och institutionella framsteg avseende genomförandet av ”skyldigheten att skydda” inom FN:s organ, i synnerhet inom FN:s säkerhetsråd, FN:s generalförsamling och UNHRC, genom att dra slutsatser och ta lärdom av både interventionen i Libyen och oförmågan att vidta snabba åtgärder i Syrien. Rådet uppmanas att främja diskussionerna om hur FN:s organ, i synnerhet FN:s säkerhetsråd, ska kunna använda denna princip för att säkerställa ett större samarbete mellan FN:s medlemsstater vid kriser. Rådet uppmanas att främja den positiva roll som regionala organisationer spelar i samband med utveckling och tillämpning av en operativ strategi avseende skyldigheten att skydda.

               u)

               Rådet uppmanas att arbeta med partnerna för att se till att denna princip fokuserar på förebyggande, skydd och återuppbyggande efter konflikter i linje med tredelningen av ”skyldigheten att skydda”, dvs. ansvaret för att förebygga, skydda och återuppbygga. Rådet uppmanas att stödja stater att bygga upp kapaciteter för detta ändamål bland annat genom att stärka mekanismerna för tidig varning och relevant medlingskapacitet inom FN. Rådet uppmanas att i samarbete med FN:s medlemsstater uppmuntra till upprättandet av kontaktpunkter för övervakning av framväxande konfliktsituationer och att bygga upp relevanta kapaciteter inom EU:s delegationer.

               v)

               Rådet uppmanas att kraftfullt bekräfta EU:s stöd för skyldigheten att skydda. Vidare uppmanas rådet att börja utveckla ett interinstitutionellt samförstånd mellan Europaparlamentet, Europeiska utrikestjänsten och EU-medlemsstaterna om skyldigheten att skydda, så att mer konsekventa EU-åtgärder i dessa frågor kan säkerställas i FN-forum.

      Medling

               w)

               Rådet uppmanas att främja medling som ett kostnadseffektivt redskap inom fredligt förebyggande och fredlig lösning av tvister samt för att konflikter inte ska återuppstå i länder där konflikter nyligen har utspelat sig. Rådet uppmanas att utarbeta effektivare riktlinjer för medling när det gäller rättsstaten och det demokratiska ansvarsutkrävandet.

               x)

               Rådet uppmanas att prioritera och utveckla tillämpningen av detta verktyg och att ytterligare utveckla medlingskapaciteten inom Europeiska utrikestjänsten, på grundval av principen om att förstärka EU:s medlings- och dialogkapaciteter.

               y)

               Rådet uppmanas att bedriva ett nära samarbete med FN och andra aktörer i samband med medling. Rådet uppmanas att sträva efter synergieffekter med FN:s avdelning för politiska frågor vid medlingsverksamhet. Rådet uppmanas att främja internationella, regionala och lokala organisationers partnerskap och samarbete med FN, med varandra och med det civila samhället, exempelvis genom ett partnerskap för medlingskapacitet mellan EU och FN. Rådet uppmanas att förbättra informationsutbytet, samarbetet och samordningen för att säkerställa enhetlighet och komplementaritet när det gäller de insatser som görs av aktörer som ägnar sig åt specifik medling.

      Internationell rättvisa

               z)

               Rådet uppmanas att förstärka det internationella straffrättsliga systemet, belysa Internationella brottmålsdomstolens roll i kampen mot straffrihet och ytterligare främja brottmålsdomstolen som det enda permanenta rättsliga organ som är behörigt att ställa individuella förövare inför rätta för krigsförbrytelser, brott mot mänskligheten och folkmord, då nationella domstolar inte kan eller vill behandla fallen.

               aa)

               Rådet uppmanas att förstärka Internationella brottmålsdomstolen genom att erbjuda politiskt, diplomatiskt, finansiellt och logistiskt stöd. Rådet uppmanas att uppmuntra alla FN:s medlemsstater att ansluta sig till brottmålsdomstolen genom att ratificera Romstadgan. Rådet uppmanas att främja ett nära samarbete mellan FN och dess organ och brottmålsdomstolen.

         Mänskliga rättigheter

               ab)

               Rådet uppmanas att förstärka de internationella insatser som syftar till att se till att alla mänskliga rättigheter som man kommit överens om i FN-konventioner betraktas som allmängiltiga, odelbara samt avhängiga av varandra och tätt sammankopplade. Rådet uppmanas att hjälpa till vid förstärkningen av nationella kapaciteter för att uppfylla de internationella skyldigheterna avseende mänskliga rättigheter. I detta sammanhang uppmanas rådet att betona vikten av att garantera alla människor religions- och trosfrihet.

               ac)

               Rådet uppmanas att aktivt stödja det Afrikaledda initiativet och rekommendationen från kvinnokommissionen genom att verka för att en resolution från FN:s generalförsamling ska antas 2012, i syfte att förbjuda könsstympningar av kvinnor i hela världen. Rådet uppmanas att be vice ordföranden/den höga representanten och kommissionen ge högsta prioritet till att se till att denna process faller väl ut.

               ad)

               Rådet uppmanas att ytterligare främja integreringen av de mänskliga rättigheterna i alla aspekter av FN:s arbete genom att åter bekräfta att de mänskliga rättigheterna är oupplösligen förbundna med FN:s övriga mål avseende fred, säkerhet och utveckling.

               ae)

               Rådet uppmanas att delta i UNHRC:s arbete på ett proaktivt sätt, genom att stödja resolutioner, göra uttalanden och delta i interaktiva dialoger och diskussioner för att säkerställa en bättre balans i UNHRC:s arbete.

               af)

               Rådet uppmanas att förbättra kapaciteten för tidig varning inom de särskilda förfarandena genom att se till att det finns en mekanism genom vilken det blir möjligt att automatiskt få UNHRC att ta en situation i beaktande. Rådet uppmanas att förstärka uppföljningsprocessen när det gäller genomförandet av rekommendationerna beträffande de särskilda förfarandena.

               ag)

               Rådet uppmanas att förstärka processen avseende den allmänna återkommande utvärderingen genom att innesluta rekommendationer i bilaterala och multilaterala dialoger med FN-medlemsstater och genom att grunda dessa dialoger på och omkring internationella normer och standarder.

               ah)

               Rådet uppmanas att fortsätta sina strävanden i FN:s generalförsamling och i sina kommittéer när det gäller efterlysningen av ett moratorium för tillämpning av dödsstraffet, vilket fortsätter att få ökat stöd från ett allt större antal länder, och när det gäller barnets rättigheter, fria medier och religiös tolerans. Rådet uppmanas att stödja alla ansträngningar för att utrota tortyr. Rådet uppmanas att särskilt främja antagandet av det fakultativa protokollet till FN:s konvention mot tortyr.

         Demokratistöd

               ai)

               Rådet uppmanas att hjälpa till att säkerställa ett dominerande lokalt inflytande över de demokratiska processerna och en utveckling av en demokratisk kultur samt av rättsstaten. Rådet uppmanas att utvidga demokratistödet till att omfatta mer än bara valprocessen för att demokratin ska bli långsiktigt hållbar och för att man ska kunna tillhandahålla medborgarna konkreta resultat. Rådet uppmanas att se till att parlament och politiska partier inbegrips i högre utsträckning i program till stöd för demokratin. Rådet uppmanas att betona betydelsen av oberoende icke-statliga organisationer som fritt kan bedriva verksamhet för att utveckla en stark medborgarkultur.

               aj)

               Rådet uppmanas att rikta in sig på social och ekonomisk inkludering, övergång till demokrati och politiska processer/valprocesser, kapacitetsuppbyggande, förstärkning av det civila samhället, unga människors deltagande i den parlamentariska demokratin och skyddet av yttrandefriheten, samvetsfriheten och religionsfriheten samt skyddet av kvinnors rättigheter, både när det gäller social praxis och lagstiftning.

               ak)

               Rådet uppmanas att bättre integrera demokratistödet i EU:s yttre åtgärder. Rådet uppmanas att stödja demokratiskt styre genom sina finansiella instrument och använda EU-delegationernas resurser när detta är möjligt. Rådet uppmanas att arbeta globalt och lokalt med FN och andra partner för att förbättra rättsstaten, främja oberoende medier och bygga upp och förstärka demokratiska institutioner som kan uppnå resultat.

               al)

               Rådet uppmanas att garantera att de fredsbevarande uppdragens mandat speglar behovet av att stödja valobservationsuppdragen och ge dem tillräckliga medel för att kunna garantera observatörernas säkerhet i området.

         Utveckling

               am)

               Rådet uppmanas att integrera EU:s utvecklingsrelaterade politik på alla nivåer för att undvika inkonsekvenser mellan utvecklingsfrämjande politik å ena sidan och hinder för partnerländernas utveckling i bi-, pluri- och multilaterala forum å den andra. Rådet uppmanas att särskilt uppmärksamma de konsekvenser som frihandelsavtal och WTO-förhandlingar har när det gäller mänskliga rättigheter och utveckling.

               an)

               Rådet uppmanas att fortsätta arbeta för att sätta människorna i centrum för utvecklingsprocessen. Rådet uppmanas att följa upp FN:s förklaring om rätten till utveckling och att inrikta sig på praktiska åtgärder för dess genomförande.

               ao)

               Rådet uppmanas att se till att den andel av EU:s samlade bistånd som går genom EU:s budget inte minskar och att inriktningen på fattigdom och svält bevaras. Rådet uppmanas att överväga att öronmärka 20 procent av allt EU-bistånd till grundläggande sociala tjänster enligt FN:s definition, med särskild inriktning på kostnadsfri och allmän tillgång till primärvård och grundläggande utbildning med beaktande av EU:s stöd till initiativet ”Utbildning för alla” och dess åtaganden i fråga om att spela en roll för den globala hälsan.

               ap)

               Rådet uppmanas att bidra till att förbättra enhetligheten för utvecklingspolitiken och att förbättra utvecklingsbiståndets effektivitet, eftersom dessa frågor förblir centrala för uppnåendet av millennieutvecklingsmålen.

               aq)

               Rådet uppmanas att leda och påskynda insatserna inom FN för att uppnå millennieutvecklingsmålen genom att framför allt fokusera på de mål där man hittills har gjort minst framsteg.

               ar)

               Rådet uppmanas att fortsätta att bekämpa fattigdom i samarbete med världssamfundet och att vara engagerat i fastställandet av den ambitiösa agendan för millennieutvecklingsmålen efter 2015 och ta hänsyn till de framsteg som gjorts, men även till återstående utmaningar.

               as)

               Rådet uppmanas att följa upp och arbeta för ett fullständigt genomförande av resultatet från FN:s konferens om hållbar utveckling (Rio+20), bl.a. genom att främja hållbar utveckling som den vägledande principen för långsiktig global utveckling.

               at)

               Rådet uppmanas att inrätta en FN-panel med framstående personer.

               au)

               Rådet uppmanas att aktivt följa upp de slutsatser som antogs i Busan.

               av)

               Rådet uppmanas att på ett betydande sätt bidra till kampen mot livsmedelsspekulation och till en lösning på det trängande problemet med fattigdom och svält.

               aw)

               Rådet uppmanas att prioritera tryggad livsmedelsförsörjning, jordbrukets produktionskapacitet, infrastruktur, kapacitetsuppbyggnad, ekonomisk tillväxt för alla, gynnsamma marknader och nya företag, tillgång till teknik samt mänsklig och social utveckling i de minst utvecklade länderna, i enlighet med FN-handlingsprogrammet från Istanbul och de slutsatser som antogs under den 13:e sammankomsten för Unctad, FN:s konferens för handel och utveckling, i Doha den 26 april 2012.

               ax)

               Rådet uppmanas att bekräfta uppslutningen kring Romprinciperna om tryggad livsmedelsförsörjning, och fördöma följderna av spekulation i livsmedel.

               ay)

               Rådet uppmanas att uppmuntra utvecklingsländerna att med stöd från internationella givare vidta långsiktiga åtgärder för att garantera att torka inte oundvikligen leder till hungersnöd. Rådet uppmanas att genomföra riskhanteringsstrategier för katastrofer och system för tidig varning.

               az)

               Rådet uppmanas att helt och fullt stödja den nyckelroll som spelas av FN, och i synnerhet av FN:s kontor för samordning av humanitära frågor.

               ba)

               Rådet uppmanas att på nytt bekräfta EU:s förpliktelse på lång sikt att främja välfärden för befolkningen på Afrikas horn och ta itu med de underliggande orsakerna till konflikter och strukturella problem med livsmedelsförsörjningen.

         Klimatförändringar, globalt miljöskydd och hållbarhet

               bb)

               Rådet uppmanas att leda utvecklingen inom den globala klimatpolitiken och det internationella samarbetet om klimatförändringar. Rådet uppmanas att bidra till en institutionell struktur som är inkluderande, öppen och rättvis och möjliggör en balanserad representation av både utvecklade länder och utvecklingsländer i relevanta ledningsorgan. Rådet uppmanas att vidareutveckla en dialog med viktiga aktörer, t.ex. Briksländerna och utvecklingsländerna, med hänsyn till att klimatförändringarna har blivit en viktig del av de internationella förbindelserna Rådet uppmanas att vidareutveckla Europeiska utrikestjänstens förmåga att skapa en klimatdiplomatisk politik inom EU.

               bc)

               Rådet uppmanas att ge medborgarna möjlighet att delta i miljöstyrningen genom ett effektivt globalt genomförande av Rioprincip 10. Rådet uppmanas i detta sammanhang att utvidga Århuskonventionens bestämmelser utöver FN:s ekonomiska kommission för Europa (Unece) genom en global konvention eller genom att öppna Århusförklaringen för parter som står utanför Unece. Rådet uppmanas att främja en förbättrad förvaltning när det gäller hållbar utveckling, bland annat genom att stärka FN:s miljöprogram (Unep). Rådet uppmanas att aktivt samarbeta med partnerna om ett bättre globalt genomförande av miljölagar.

               bd)

               Rådet uppmanas att främja AU:s och EU:s gemensamma ståndpunkt till förmån för en uppgradering av Unep till ett specialiserat FN-organ med sitt huvudkontor i Nairobi, Kenya. Rådet uppmanas att inom denna nya institutionella ram ta itu med frågorna avseende finansiering, tekniköverföring och kapacitetsuppbyggnad för hållbar utveckling.

               be)

               Rådet uppmanas att stödja den biologiska mångfalden och klimatskyddet i utvecklingsländerna, i linje med de mål som har angetts enligt FN:s ramkonvention om klimatförändringar och konventionen om biologisk mångfald. Rådet uppmanas att göra hav och oceaner till en av nyckelpelarna i ramen från Rio de Janeiro, tillsammans med klimatskydd och skydd för den biologiska mångfalden.

               bf)

               Rådet uppmanas att stödja kommissionens aktiva deltagande i den pågående diskussion om luckor i skyddet och åtgärder mot dessa som inleddes av FN:s flyktingkommissariat (UNHCR) inom ramen för dess dialog om skyddsutmaningar 2010, vilken syftar till att förbättra den befintliga internationella skyddsramen för fördrivna och statslösa personer. Rådet uppmanas att ta aktiv del i diskussionen om begreppet ”klimatflykting” – varmed avses en människa som tvingas fly från sitt hem och söka skydd utomlands till följd av klimatförändringar – och den möjliga juridiska definitionen av detta begrepp som ännu inte är erkänt inom internationell rätt eller i något rättsligt bindande internationellt avtal.

         Övrigt

               bg)

               Rådet uppmanas att främja samspel om globala frågor mellan regeringar och parlament och att främja en diskussion om parlamentens globala roll. Rådet uppmanas att förstärka den globala styrningens demokratiska karaktär, ansvarsutkrävande och öppenhet samt öppna upp för större deltagande från allmänhet och parlament i FN:s verksamhet.

         2.   Europaparlamentet uppdrar åt talmannen att översända denna rekommendation till vice ordföranden för kommissionen/unionens höga representant för utrikes frågor och säkerhetspolitik, rådet och, för kännedom, till kommissionen.

      (1)  Antagna texter, P7_TA(2011)0255.

      (2)  Antagna texter, P7_TA(2011)0229.

      (3)  Europeiska unionens råd 11298/2011.

      (4)  FN:s generalförsamlings resolution A/RES/66/256.

      (5)  FN:s generalförsamlings resolution A/RES/66/209.

      (6)  FN:s generalförsamlings resolution A/RES/66/253.

      (7)  FN:s generalförsamlings resolution A/RES/66/224.

      (8)  FN:s generalförsamlings resolution A/RES/66/223.

      (9)  FN:s generalförsamlings resolution A/RES/66/219.

      (10)  FN:s generalförsamlings resolution A/RES/66/210.

      (11)  FN:s generalförsamlings resolution A/RES/66/163.

      (12)  FN:s generalförsamlings resolution A/RES/66/59.

      (13)  FN:s generalförsamlings resolution A/RES/66/159.

      (14)  FN:s generalförsamlings resolution A/RES/66/151.

      (15)  FN:s generalförsamlings resolution A/RES/66/167.

      (16)  FN:s generalförsamlings resolution A/RES/65/276.

      (17)  FN:s generalförsamlings resolution A/RES/64/236.

      (18)  Antagna texter, P7_TA(2012)0058.

      (19)  Antagna texter, P7_TA(2011)0507.

      (20)  Antagna texter, P7_TA(2011)0334.

      (21)  Antagna texter, P7_TA(2010)0482.

      (22)  EUT C 99 E, 3.4.2012, s. 56.

      (23)  EUT C 99 E, 3.4.2012, s. 7.

      (24)  EUT C 124 E, 25.5.2006, s. 549.

      (25)  Avväpning, demobilisering, återanpassning och återintegration


title: Europaparlamentets och rådets rekommendation av den 23 april 2008 om en europeisk referensram för kvalifikationer för livslångt lärande (Text av betydelse för EES)

text:
               6.5.2008

               SV

               Europeiska unionens officiella tidning

               C 111/1

      EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS REKOMMENDATION

   av den 23 april 2008
   om en europeisk referensram för kvalifikationer för livslångt lärande
   (Text av betydelse för EES)
   (2008/C 111/01)
   EUROPAPARLAMENTET OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR UTFÄRDAT DENNA REKOMMENDATION
   med beaktande av fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artiklarna 149.4 och 150.4,
   med beaktande av kommissionens förslag,
   med beaktande av Europeiska ekonomiska och sociala kommitténs yttrande (1),
   med beaktande av Regionkommitténs yttrande (2),
   i enlighet med förfarandet i artikel 251 i fördraget (3),
   och av följande skäl:

               (1)

               Utveckling och erkännande av medborgarnas kunskaper, färdigheter och kompetens är avgörande för den individuella utvecklingen, konkurrenskraften, sysselsättningen och den sociala sammanhållningen inom gemenskapen. Detta slag av utveckling och erkännande bör underlätta den gränsöverskridande rörligheten för arbetstagare och studerande och bör bidra till att kraven på utbud och efterfrågan på den europeiska arbetsmarknaden tillgodoses. Tillgång till och deltagande i livslångt lärande för alla, även missgynnade personer, och användning av kvalifikationer bör därför främjas och förbättras på nationell nivå och på gemenskapsnivå.

               (2)

               Vid Europeiska rådets möte i Lissabon år 2000 fastställdes att tydligare kvalifikationer bör bli ett av de huvudinslag som krävs för att anpassa gemenskapens utbildningssystem till kunskapssamhällets krav. Dessutom manade Europeiska rådet vid sitt möte i Barcelona år 2002 till närmare samarbete inom högre utbildning och till större tydlighet och bättre metoder för erkännande inom yrkesinriktad utbildning.

               (3)

               I rådets resolution av den 27 juni 2002 om livslångt lärande (4) uppmanas kommissionen att i nära samarbete med rådet och medlemsstaterna skapa en ram för erkännande av kvalifikationer inom utbildningsområdet som bygger på de resultat som uppnåtts i Bolognaprocessen samt främja liknande åtgärder inom yrkesutbildning.

               (4)

               I rådets och kommissionens gemensamma rapporter om genomförandet av handlingsprogrammet ”Utbildning 2010” som antogs 2004 och 2006 betonas att det är nödvändigt att utarbeta en europeisk referensram för kvalifikationer.

               (5)

               Inom ramen för Köpenhamnsprocessen prioriterades i slutsatserna från rådet och företrädarna för medlemsstaternas regeringar, församlade i rådet den 15 november 2004, om de framtida prioriteringarna för det förstärkta europeiska samarbetet inom yrkesutbildning utarbetandet av en öppen och flexibel europeisk referensram för kvalifikationer, som grundas på öppenhet och förtroende och som bör utgöra en gemensam referens och omfatta all slags utbildning.

               (6)

               Validering av resultaten av icke-formellt och informellt lärande bör främjas i enlighet med rådets slutsatser av den 28 maj 2004 om gemensamma europeiska principer för identifiering och validering av icke-formellt och informellt lärande.

               (7)

               Vid Europeiska rådets möte i Bryssel i mars 2005 och mars 2006 betonades vikten av att en europeisk referensram för kvalifikationer antas.

               (8)

               I denna rekommendation beaktas Europaparlamentets och rådets beslut nr 2241/2004/EG av den 15 december 2004 om en enhetlig gemenskapsram för tydlighet i kvalifikationer och meriter (Europass) (5) samt Europaparlamentets och rådets rekommendation 2006/962/EG av den 18 december 2006 om nyckelkompetenser för livslångt lärande (6).

               (9)

               Rekommendationen är förenlig med den ram för Europeiska området för högre utbildning och de deskriptorer för olika nivåer som ministrarna för högre utbildning i 45 europeiska länder enades om i Bergen den 19 och 20 maj 2005 inom ramen för Bolognaprocessen.

               (10)

               Rådets slutsatser om kvalitetssäkring inom yrkesutbildningen av den 23 och 24 maj 2004, Europaparlamentets och rådets rekommendation 2006/143/EG av den 15 februari 2006 om ytterligare europeiskt samarbete om kvalitetssäkring i den högre utbildningen (7) och de standarder och riktlinjer för kvalitetssäkring inom Europeiska området för högre utbildning som ministrarna för högre utbildning enades om vid mötet i Bergen, innehåller allmänna principer för kvalitetssäkring till stöd för genomförandet av den europeiska referensramen för kvalifikationer.

               (11)

               Denna rekommendation påverkar inte tillämpningen av Europaparlamentets och rådets direktiv 2005/36/EG av den 7 september 2005 om erkännande av yrkeskvalifikationer (8) där man fastställer rättigheter och skyldigheter både för den berörda nationella myndigheten och för de personer som flyttar inom gemenskapen. Hänvisningar till den europeiska referensramen för kvalifikationer bör inte påverka tillträdet till arbetsmarknaden i de fall där yrkeskvalifikationer erkänns i enlighet med direktiv 2005/36/EG.

               (12)

               Målet med denna rekommendation är att införa en gemensam referensram som bör fungera som ett översättningsverktyg mellan olika kvalifikationssystem och deras nivåer, för all slags utbildning. Detta kommer att förbättra tydligheten, jämförbarheten och överförbarheten av medborgarnas kvalifikationer som utfärdas i enlighet med de olika medlemsstaternas praxis. Varje kvalifikationsnivå bör i princip kunna uppnås genom olika utbildnings- och karriärvägar. Dessutom bör den europeiska referensramen för kvalifikationer göra det möjligt för internationella branschorganisationer att koppla sina kvalifikationssystem till en gemensam europeisk referenspunkt och på så sätt klargöra förhållandet mellan internationella branschrelaterade kvalifikationer och nationella kvalifikationssystem. Denna rekommendation bidrar därför till de vidare målen att främja livslångt lärande och förbättra anställbarhet, rörlighet och social integrering för arbetstagare och studerande. Tydliga kvalitetssäkringsprinciper och informationsutbyte bör stödja dess genomförande genom att bidra till att skapa ömsesidigt förtroende.

               (13)

               Denna rekommendation bör bidra till att modernisera utbildningssystemen, stärka kopplingarna mellan allmän och yrkesinriktad utbildning och arbetsliv och bygga broar mellan formellt, icke-formellt och informellt lärande, samt leda till validering av resultaten av erfarenhetsbaserat lärande.

               (14)

               Denna rekommendation ersätter eller fastställer inte nationella kvalifikationssystem och/eller kvalifikationer. I den europeiska ramen för kvalifikationer beskrivs inte specifika kvalifikationer eller en enskild persons meriter, och en bestämd kvalifikation bör referera till den lämpliga nivån i den europeiska referensramen för kvalifikationer via de tillämpliga nationella kvalifikationssystemen.

               (15)

               Denna rekommendation är, med hänsyn till sin icke bindande karaktär, förenlig med subsidiaritetsprincipen genom att den stöder och kompletterar medlemsstaternas insatser genom att underlätta ytterligare samarbete mellan dem för att öka tydligheten och främja rörlighet och livslångt lärande. Den bör genomföras i enlighet med nationell lagstiftning och praxis.

               (16)

               Eftersom målet för denna rekommendation, nämligen att införa en gemensam referensram som bör fungera som ett översättningsverktyg mellan olika kvalifikationssystem och deras nivåer, inte i tillräcklig utsträckning kan uppnås av medlemsstaterna och det därför, på grund av den planerade åtgärdens omfattning och verkningar, bättre kan uppnås på gemenskapsnivå, kan gemenskapen vidta åtgärder i enlighet med subsidiaritetsprincipen i artikel 5 i fördraget. I enlighet med proportionalitetsprincipen i samma artikel går denna rekommendation inte utöver vad som är nödvändigt för att uppnå detta mål.

         HÄRIGENOM REKOMMENDERAS MEDLEMSSTATERNA ATT

               1.

               Använda den europeiska referensramen för kvalifikationer som ett referensverktyg för att jämföra kvalifikationsnivåerna inom de olika kvalifikationssystemen och främja både livslångt lärande och lika möjligheter i det kunskapsbaserade samhället, samt den fortsatta integreringen av den europeiska arbetsmarknaden, samtidigt som de nationella utbildningssystemens stora mångfald respekteras.

               2.

               Senast år 2010 koppla sina nationella kvalifikationssystem till den europeiska referensramen för kvalifikationer, särskilt genom att på ett tydligt sätt göra hänvisningar från nationella kvalifikationsnivåer till de nivåer som anges i bilaga II, och, där detta är lämpligt, genom att utarbeta nationella referensramar för kvalifikationer i enlighet med nationell lagstiftning och praxis.

               3.

               Vidta nödvändiga åtgärder så att alla nya kvalifikationsbevis, examensbevis och Europassdokument som utfärdas av de behöriga myndigheterna senast 2012 innehåller en tydlig hänvisning – via de nationella kvalifikationssystemen – till motsvarande nivå i den europeiska referensramen för kvalifikationer.

               4.

               Använda ett tillvägagångssätt som bygger på resultat av lärande när kvalifikationer beskrivs och fastställs, samt främja validering av icke-formellt och informellt lärande i enlighet med de gemensamma europeiska principer som man enades om i rådets slutsatser av den 28 maj 2004, och fästa särskild uppmärksamhet vid de medborgare som med stor sannolikhet kan komma att drabbas av arbetslöshet eller otrygga anställningsformer och för vilka ett sådant tillvägagångssätt kan innebära ett ökat deltagande i livslångt lärande och ökat tillträde till arbetsmarknaden.

               5.

               Främja och tillämpa de principer för kvalitetssäkring inom utbildning som anges i bilaga III när kvalifikationer inom högre utbildning och yrkesutbildning inom nationella kvalifikationssystem ska kopplas till den europeiska referensramen för kvalifikationer.

               6.

               Utse nationella samordningspunkter kopplade till medlemsstaternas särskilda strukturer och krav för att stödja och, tillsammans med andra berörda nationella myndigheter, styra kopplingen mellan det nationella kvalifikationssystemet och den europeiska referensramen för kvalifikationer i syfte att främja kopplingens kvalitet och tydlighet.
               Dessa samordningspunkter bör bland annat ha i uppgift att

                           a)

                           koppla kvalifikationsnivåer inom det nationella kvalifikationssystemet till de nivåer i den europeiska referensramen för kvalifikationer som beskrivs i bilaga II,

                           b)

                           säkerställa att en öppen metod används för att koppla nivåerna i de nationella kvalifikationssystemen till den europeiska referensramen för kvalifikationer för att underlätta jämförelser mellan dem, och säkerställa att de beslut den leder till offentliggörs,

                           c)

                           tillhandahålla vägledning till intressenterna och ge dem tillgång till information om hur de nationella kvalifikationerna förhåller sig till den europeiska referensramen för kvalifikationer via nationella kvalifikationssystem,

                           d)

                           främja deltagandet av alla berörda intressenter, inbegripet, i enlighet med nationell lagstiftning och praxis, läroanstalter inom högre utbildning och yrkesutbildning, arbetsmarknadens parter, branscher samt experter på jämförelse och användning av kvalifikationer på europeisk nivå.

         EUROPAPARLAMENTET OCH RÅDET STÖDER KOMMISSIONENS AVSIKT ATT

               1.

               Stödja medlemsstaterna i utförandet av ovannämnda uppgifter och de internationella branschorganisationerna i användningen av referensnivåerna och principerna för den europeiska referensramen för kvalifikationer enligt denna rekommendation, i synnerhet genom att underlätta samarbete, utbyte av god praxis och utvärdering – bland annat genom frivillig inbördes utvärdering och pilotprojekt inom ramen för gemenskapsprogram och genom initiativ till information och samråd med kommittéerna för den sociala dialogen – samt genom att utarbeta material för stöd och vägledning.

               2.

               Senast den den 23 april 2009 inrätta en rådgivande grupp för den europeiska referensramen för kvalifikationer (som kommer att bestå av företrädare för medlemsstaterna och involvera arbetsmarknadens parter på europeisk nivå och andra intressenter där detta är lämpligt) med ansvar för den övergripande enhetligheten och för öppenheten i arbetet med att koppla kvalifikationssystem till den europeiska referensramen för kvalifikationer.

               3.

               I samarbete med medlemsstaterna och efter samråd med berörda intressenter bedöma och utvärdera den verksamhet som företas som svar på denna rekommendation, inbegripet den rådgivande gruppens ansvarsområde och varaktighet, och senast den den 23 april 2013 rapportera till Europaparlamentet och rådet om de erfarenheter som gjorts samt slutsatser för framtiden, inbegripet, om detta är nödvändigt, en eventuell översyn och revidering av denna rekommendation.

               4.

               Främja en nära koppling mellan den europeiska referensramen för kvalifikationer och befintliga eller framtida europeiska system för överföring och ackumulering av meriter inom högre utbildning och yrkesutbildning för att öka medborgarnas rörlighet och underlätta erkännandet av resultat av lärande.

      Utfärdad i Strasbourg den 23 april 2008.

            På Europaparlamentets vägnar

         H.-G. PÖTTERING

            Ordförande

            På rådets vägnar

         J. LANARČIČ

            Ordförande

      (1)  EUT C 175, 27.7.2007, s. 74.

      (2)  EUT C 146, 30.6.2007, s. 77.

      (3)  Europaparlamentets yttrande av den 24 oktober 2007 (ännu ej offentliggjort i EUT) och rådets beslut av den 14 februari 2008.

      (4)  EGT C 163, 9.7.2002, s. 1.

      (5)  EUT L 390, 31.12.2004, s. 6.

      (6)  EUT L 394, 30.12.2006, s. 10.

      (7)  EUT L 64, 4.3.2006, s. 60.

      (8)  EUT L 255, 30.9.2005, s. 22. Direktivet ändrat genom rådets direktiv 2006/100/EG (EUT L 363, 20.12.2006, s. 141).

      BILAGA I
      Definitioner
      I denna rekommendation gäller följande definitioner:

                  a)

                     kvalifikation: ett formellt resultat av en bedömnings- och valideringsprocess som erhålls när ett behörigt organ fastställer att en person har uppnått resultat av lärande som motsvarar fastställda kriterier,

                  b)

                     nationellt kvalifikationssystem: alla aspekter av en medlemsstats verksamhet som gäller erkännandet av lärande och andra mekanismer som kopplar utbildning till arbetsmarknaden och till samhället i övrigt. Detta inkluderar utarbetandet och genomförandet av institutionella arrangemang och processer som gäller kvalitetssäkring, bedömning och utfärdande av kvalifikationsbevis. Ett nationellt kvalifikationssystem kan bestå av flera undersystem och inbegripa en nationell referensram för kvalifikationer,

                  c)

                     nationell referensram för kvalifikationer: ett instrument för att klassificera kvalifikationer i förhållande till en rad kriterier för angivna lärandenivåer som uppnåtts, vars syfte är att integrera och samordna undersystem för nationella kvalifikationsbevis och förbättra tydligheten, tillgängligheten, progressionen och kvaliteten i kvalifikationerna i förhållande till arbetsmarknaden och till det civila samhället,

                  d)

                     bransch: yrkesrelaterade aktiviteter grupperade utifrån deras huvudsakliga ekonomiska funktion, produkt, tjänst eller metod,

                  e)

                     internationell branschorganisation: en sammanslutning av nationella organisationer, inbegripet exempelvis arbetsgivare och yrkesorganisationer, som företräder de nationella branschernas intressen,

                  f)

                     resultat av lärande: vad en inlärare vet, förstår och kan göra när en lärandeprocess är avslutad, vilket uttrycks i kunskaper, färdigheter och kompetens,

                  g)

                     kunskaper: resultat av tillgodogörande av information genom lärande. Kunskaper utgörs av fakta, principer, teorier och praxis som är kopplade till ett arbets- eller studieområde. I förbindelse med den europeiska referensramen för kvalifikationer beskrivs kunskaper som teoretisk eller faktabaserad,

                  h)

                     färdigheter: förmågan att tillämpa kunskaper och beprövad erfarenhet för att utföra uppgifter och lösa problem. I förbindelse med den europeiska referensramen för kvalifikationer beskrivs färdigheter som kognitiva (som inbegriper användning av logiskt, intuitivt och kreativt tänkande) eller praktiska (som inbegriper manuell skicklighet och användningen av metoder, material, verktyg och redskap),

                  i)

                     kompetens: visad förmåga att använda kunskaper, färdigheter samt personliga, sociala och metodologiska färdigheter i arbets- eller studiesituationer samt i yrkesrelaterad och personlig utveckling. I förbindelse med den europeiska referensramen för kvalifikationer uttrycks kompetens i ansvar och självständighet.

      BILAGA II
      Deskriptorer för att definiera nivåerna i den europeiska referensramen för kvalifikationer

                  Var och en av de åtta nivåerna definieras via en rad deskriptorer som anger de resultat av lärande som är av betydelse för kvalifikationerna på den nivån i varje kvalifikationssystem.

                  Kunskaper

                  Färdigheter

                  Kompetens

                  Inom ramen för den europeiska referensramen för kvalifikationer beskrivs kunskaper som teoretiska eller faktabaserade

                  Inom ramen för den europeiska referensramen för kvalifikationer beskrivs färdigheter som kognitiva (som inbegriper användning av logiskt, intuitivt och kreativt tänkande) och praktiska (som inbegriper manuell skicklighet och användningen av metoder, material, verktyg och redskap)

                  Inom ramen för den europeiska referensramen för kvalifikationer uttrycks kompetens i ansvar och självständighet

                  Nivå 1
                  Resultat av lärande av betydelse för nivå 1:

                  Grundläggande allmänna kunskaper

                  Grundläggande färdigheter för att utföra enkla uppgifter

                  Arbete eller studier under direkt övervakning i ett strukturerat sammanhang

                  Nivå 2
                  Resultat av lärande av betydelse för nivå 2:

                  Grundläggande faktabaserade kunskaper inom ett arbets- eller studieområde

                  Grundläggande kognitiva och praktiska färdigheter som behövs för att använda relevant information till utförande av uppgifter och lösning av rutinmässiga problem med hjälp av enkla regler och verktyg

                  Arbete eller studier under övervakning, med viss självständighet

                  Nivå 3
                  Resultat av lärande av betydelse för nivå 3:

                  Kunskaper vad gäller fakta, principer, processer och allmänna begrepp inom ett arbets- eller studieområde

                  En rad kognitiva och praktiska färdigheter som behövs för att utföra uppgifter och lösa problem genom att välja ut och tillämpa grundläggande metoder, verktyg, material och information

                  Ta ansvaret för fullgörandet av arbets- eller studieuppgifter
                  Anpassa det egna beteendet till omständigheterna vid problemlösning

                  Nivå 4
                  Resultat av lärande av betydelse för nivå 4:

                  Faktabaserade och teoretiska kunskaper i breda sammanhang inom ett arbets- eller studieområde

                  En rad kognitiva och praktiska färdigheter som behövs för lösningar på specifika problem inom ett arbets- eller studieområde

                  Utöva egenledning inom riktlinjerna för arbets- eller studiesammanhang som vanligtvis är förutsägbara men kan ändras
                  Övervaka andras rutinarbete, med visst ansvar för bedömning och förbättring av arbets- eller studieverksamhet

                  Nivå 5 (1)

                  Resultat av lärande av betydelse för nivå 5:

                  Övergripande, specialiserade, faktabaserade och teoretiska kunskaper inom ett arbets- eller studieområde samt medvetenhet om denna kunskaps gränser

                  En övergripande skala kognitiva och praktiska färdigheter för att utarbeta kreativa lösningar på abstrakta problem

                  Utöva ledning och övervakning av arbets- eller studieverksamhet där det finns oförutsägbara förändringar
                  Se över och utveckla egna och andras prestationer

                  Nivå 6 (2)

                  Resultat av lärande av betydelse för nivå 6:

                  Avancerade kunskaper inom ett arbets- eller studieområde som inbegriper kritisk förståelse för teorier och principer

                  Avancerade färdigheter i vilka man uppvisar skicklighet och innovation, och som behövs för att lösa komplicerade och oförutsägbara problem inom ett specialiserat arbets- eller studieområde

                  Hantera komplicerade tekniska eller yrkesrelaterade aktiviteter eller projekt, ta ansvar för beslutsfattande i oförutsägbara arbets- eller studiesituationer
                  Ta ansvar för ledning av individers och gruppers yrkesutveckling

                  Nivå 7 (3)

                  Resultat av lärande av betydelse för nivå 7:

                  Mycket specialiserade kunskaper, varav en del ligger i spetsen för kunskaper inom ett arbets- eller studieområde, som grund för eget tänkande och/eller forskning
                  Kritisk medvetenhet om kunskapsfrågor inom ett område och i beröringspunkterna mellan olika områden

                  Specialiserade färdigheter för problemlösning som behövs inom forskning eller innovation för att utveckla nya kunskaper och nya förfaranden och integrera kunskaper från olika områden

                  Hantera och omvandla arbets- eller studiesituationer som är komplicerade, oförutsägbara och kräver nya strategiska tillvägagångssätt
                  Ta ansvar för att bidra till yrkesrelaterade kunskaper och praxis och för att se över arbetslagens strategiska prestation

                  Nivå 8 (4)

                  Resultat av lärande av betydelse för nivå 8:

                  Kunskaper på den mest avancerade nivån inom ett arbets- eller studieområde och i beröringspunkterna mellan olika områden

                  De mest avancerade och specialiserade färdigheterna och metoderna, inbegripet den syntes och bedömning som behövs för att lösa kritiska problem inom forskning eller innovation och utvidga och omdefiniera befintliga kunskaper eller yrkespraxis

                  Uppvisa betydlig auktoritet, innovation, självständighet, akademisk och yrkesrelaterad integritet och varaktigt engagemang för utveckling av nya idéer eller förfaranden i spetsen för arbets- eller studiesituationer, inbegripet forskning

                  Referensramen för kvalifikationer i Europeiska området för högre utbildning innehåller deskriptorer för nivåer.
                  Varje deskriptor innehåller en allmän uppgift om typiska förväntningar beträffande resultat och kompetens som förknippas med kvalifikationer som markerar avslutningen på nivån i fråga.

         (1)  Deskriptorn för den kortare utbildningsvägen inom högre utbildning (inom eller kopplad till den första nivån) som utarbetats av det gemensamma kvalitetsinitiativet som en del av Bolognaprocessen motsvarar resultat av lärande för nivå 5 inom den europeiska referensramen för kvalifikationer.

         (2)  Deskriptorn för den första nivån i Ramen för kvalifikationer i Europeiska området för högre utbildning, som ministrarna för högre utbildning enades om vid mötet i Bergen i maj 2005 inom ramen för Bolognaprocessen, motsvarar resultat av lärande för nivå 6 inom den europeiska referensramen för kvalifikationer.

         (3)  Deskriptorn för den andra nivån i Ramen för kvalifikationer i Europeiska området för högre utbildning, som ministrarna för högre utbildning enades om vid mötet i Bergen i maj 2005 inom ramen för Bolognaprocessen, motsvarar resultat av lärande för nivå 7 inom den europeiska referensramen för kvalifikationer.

         (4)  Deskriptorn för den tredje nivån i Ramen för kvalifikationer i Europeiska området för högre utbildning, som ministrarna för högre utbildning enades om vid mötet i Bergen i maj 2005 inom ramen för Bolognaprocessen, motsvarar resultat av lärande för nivå 8 inom den europeiska referensramen för kvalifikationer.

      BILAGA III
      Gemensamma principer för kvalitetssäkring inom högre utbildning och yrkesinriktad utbildning inom ramen för den europeiska referensramen för kvalifikationer
      Vid genomförandet av den europeiska referensramen för kvalifikationer bör kvalitetssäkring – som är nödvändig för att säkerställa ansvarighet och förbättring av högre utbildning och yrkesinriktad utbildning – genomföras enligt principerna nedan.

                  —

                  Policy och förfaranden för kvalitetssäkring bör stödja alla nivåer i den europeiska referensramen för kvalifikationer.

                  —

                  Kvalitetssäkring bör ingå i den interna förvaltningen av utbildningsanstalter.

                  —

                  Kvalitetssäkring bör omfatta en regelbunden utvärdering av utbildningsanstalterna, deras program eller deras kvalitetssäkringssystem, genomförd av utomstående övervakningsorgan eller -myndigheter.

                  —

                  Utomstående övervakningsorgan eller -myndigheter som utför kvalitetssäkring bör granskas regelbundet.

                  —

                  Kvalitetssäkring bör omfatta sammanhang, insatser, processer och prestationer med betoning på prestationer, däribland resultat av lärande.

                  —

                  Följande inslag bör ingå i system för kvalitetssäkring:

                              —

                              Tydliga och mätbara mål och standarder.

                              —

                              Riktlinjer för genomförande, inbegripet medverkan från intressenternas sida.

                              —

                              Tillräckliga resurser.

                              —

                              Konsekventa utvärderingsmetoder som kopplar samman självbedömning och extern granskning.

                              —

                              Återkopplingsmekanismer och förfaranden för förbättring.

                              —

                              Brett tillgängliga utvärderingsresultat.

                  —

                  Initiativ inom kvalitetssäkring på internationell, nationell och regional nivå bör samordnas för att säkerställa översikt, enhetlighet, synergi och systemtäckande analys.

                  —

                  Kvalitetssäkring bör vara en samarbetsprocess över alla nivåer och system i utbildningen, med alla berörda intressenter, inom medlemsstaterna och i hela gemenskapen.

                  —

                  Riktlinjer för kvalitetssäkring på gemenskapsnivå kan utgöra referenspunkter för utvärdering och lärande av varandra.