Avis juridique important

|

52004SC0798

Rekommendation till rådets yttrande enligt artikel 9.3 i rådets förordning (EG) nr 1466/97 av den 7 juli 1997 om Estlands konvergensprogram, 2004-2008  /* SEK/2004/0798 slutlig */

Rekommendation till RÅDETS YTTRANDE enligt artikel 9.3 i rådets förordning (EG) nr 1466/97 av den 7 juli 1997 om Estlands konvergensprogram, 2004-2008(framlagd av kommissionen)MOTIVERINGEnligt rådets förordning (EG) nr 1466/97 om förstärkning av övervakningen och samordningen av den offentliga sektorns finanser [1] skall de medlemsstater som inte deltar, dvs. sådana som inte har infört den gemensamma valutan, överlämna konvergensprogram till rådet och kommissionen för det regelbundna multilaterala övervakningsförfarande som avses i artikel 99 i fördraget.[1]  EGT L 209, 2.8.1997. De dokument som det hänvisas till i texten finns på följande webbplatshttp://europa.eu.int/comm/economy_finance/about/activities/sgp/main_en.htmEnligt artikel 9 i förordningen skall rådet granska dessa program på grundval av de bedömningar som gjorts av kommissionen och av den kommitté (Ekonomiska och finansiella kommittén) som inrättas genom artikel 114 i fördraget. Rådet skall med stöd av kommissionens rekommendation och efter samråd med Ekonomiska och finansiella kommittén avge ett yttrande efter att ha granskat programmen. Enligt förordningen skall medlemsstaterna årligen lägga fram uppdaterade program, som också kan granskas av rådet enligt samma förfarande.De tio länder som anslöt sig till EU den 1 maj 2004 har beviljats undantag och deltar därför ännu inte i det gemensamma valutasamarbetet. De har åtagit sig att överlämna sina konvergensprogram senast den 15 maj 2004 och en första uppdatering av dem mot slutet av år 2004.Estlands konvergensprogram för perioden 2004-2008 överlämnades den 13 maj 2004. Kommissionens har gjort en teknisk utvärdering av programmet med beaktande av uppgifterna i vårprognoserna 2004 och uppförandekoden [2] och de principer som fastställs i kommissionens meddelande till rådet och Europaparlamentet av den 27 november 2002 om bättre samordning av finanspolitiken [3]. Denna utvärdering ger anledning till följande bedömning:[2]  Reviderat yttrande från Ekonomiska och finansiella kommittén om innehållet i och utformningen av stabilitets- och konvergensprogram, som godkändes av Ekofinrådet den 10 juli 2001.[3]  KOM (2002) 668 slutlig, 27.11.2002.Estlands första konvergensprogram inbegriper de åtgärder som vidtogs i 2004 års budget, och överensstämmer med strategin för de offentliga finanserna för 2004-2008. Det godkändes formellt av ministerrådet och utgör därmed landets officiella makroekonomiska ram på medellång sikt. De politiska åtgärderna överensstämmer med de ekonomiska utsikterna på medellång sikt som lagts fram i 2003 års ekonomiska program inför anslutningen. I programmet anges Estlands avsikt att ansluta sig till ERM II och införa euron "så snart som möjligt". Det hävdas att Estland kommer att uppfylla kriterierna för deltagande i euroområdet under programperioden, men samtidigt utfärdas en försiktig varning avseende den framtida utvecklingen av inflationen (för närvarande ligger inflationen under den i euroområdet).Programmet uppfyller i stort sett "uppförandekoden för stabilitets- och konvergensprogrammens innehåll". Efter en översyn av nationalräkenskaperna som offentliggjordes kort efter det att programmet lades fram, korrigerades BNP-talen för perioden 1993-2003 uppåt. Därmed är några av siffrorna och tabellerna i programmet nu föråldrade. Trots detta påverkas inte det övergripande intrycket och bedömningen av scenariona, med tanke på att de underliggande trenderna för prognoserna inte ändras i någon större omfattning.Offentliga finanser i balans och sedelfondssystemet (currency board arrangement) fortsätter att utgöra grunden för makroekonomisk stabilitet i Estland. Programmet förutsätter en stadig real BNP-tillväxt på mellan 5 och 6 % per år, som drivs av en fortsatt kraftig inhemsk efterfrågan och export som skall ökas i takt med uppgången i den internationella konjukturen. Trots det förväntas det externa nettobidraget förbli negativt under hela programperioden. Både den privata konsumtionen och de privata investeringarna kommer att fortsätta att öka, om än i långsammare takt. Arbetslösheten förväntas långsamt sjunka till ungefär 9,5 % av arbetskraften. Den förväntade återhämtningen i världsekonomin och den uppgång som därmed följer vad gäller exportefterfrågan förväntas leda till en minskning av det höga bytesbalansunderskottet, som trots detta beräknas ligga över 8 % av BNP 2008.Det makroekonomiska scenariot förefaller i stort sett realistiskt. För åren 2004 och 2005 ligger den förväntade BNP-tillväxten något under kommissionens vårprognos, medan inflationen beräknas bli högre. Jämfört med 2003 års ekonomiska program inför anslutningen ligger det makroekonomiska scenariot något lägre vad gäller BNP-tillväxten, vilket beror på en försening i den internationella ekonomiska återhämtningen, medan utsikterna för inflationen och arbetslösheten blivit bättre till följd av bättre resultat än väntat under 2003. Den uppåtgående justeringen av tillväxttalen i den estländska prognosen efter översynen av nationalräkenskaperna den 20 maj 2004 gör att programmets scenarion framstår som ännu mer realistiska. Ett högt bytesbalansunderskott fortsätter att utgöra Estlands största makroekonomiska obalans under överskådlig framtid, med tanke på landets stora investeringsbehov. I programmet behandlas denna fråga i detalj. Då de offentliga finanserna enligt prognoserna kommer att fortsätta att uppvisa ett litet överskott eller vara i balans under programperioden, förs en stramare finanspolitik för att understödja förbättringen i bytesbalansen, men i betydligt mindre utsträckning än vad som var fallet under 2002 och 2003. Strikt budgetdisciplin, som inkluderar att man sätter eventuella "överraskningsöverskott" åt sidan, kommer att fortsätta att utgöra ett viktigt inslag för en hållbar korrigering av den externa obalansen.Det sedelfondssystem som varit i kraft sedan landet blev självständigt - där den estländska kronan först har varit bunden till den tyska D-marken och sedan 1999 till euron - har fungerat bra för landet och ger hög trovärdighet bland marknadsdeltagarna. De penningpolitiska målsättningarna har genom den kraftiga bindningen till en förstärkt euro ganska snabbt hjälpt till att minska inflationen i Estlands ekonomi, så att den årliga ökningen i KPI nu ligger på precis 1,3 % under 2003, men den nivån beräknas stiga till ungefär 3 % på medellång sikt. Estlands räntesatser ligger på en historiskt låg nivå, vilket speglar utvecklingen på euroområdet och gynnsamma internationella ländervärderingar. Estland siktar mot att ansluta sig till ERM II i ett tidigt skede, med ett normalt fluktuationsband, samtidigt som det upprätthåller ett unilateralt åtagande gentemot nuvarande sedelfondssystem. Landet planerar också att införa euron "så snart som möjligt".Strategin för de offentliga finanserna som den dragits upp i programmet är att den offentliga sektorns finanser fortsätter att uppvisa ett överskott på 0,7 % av BNP under 2004, och att man uppnår offentliga finanser i balans från och med 2005. Detta är lite mer optimistiskt än i scenariot för 2003 års ekonomiska program inför anslutningen där inga fler överskott indikerades redan från 2004, och i överensstämmelse med kommissionens prognoser fram till 2005. Som helhet medför detta en betydande lättnad av finanspolitiken jämfört med det överraskande höga överskottet under 2003. Programmet innehåller ett fast åtagande om att ansluta sig till reglerna i stabilitets- och tillväxtpakten och att bibehålla de offentliga finanserna i balans eller med överskott under hela programperioden. En pågående reform av skattesystemet syftar till en gradvis minskning av skattesatserna för både bolag och de personliga inkomstskatterna, vilka kommer att kombineras med högre sociala transfereringar och ökade skattelättnader. Kraftig tillväxt, besparingar på utgiftssidan, ökade inkomster från mervärdesskatt och punktskatter, tillsammans med ändringar i utgiftsstrukturen och förbättrad skatteuppbörd förväntas finansiera dessa reformer. Sammantaget förväntas utgiftskvoten minska medan de nominella utgifterna ökar. Även om den offentliga sektorn och socialförsäkringarna beräknas fortsätta uppvisa överskott under programperioden (trots betydande transfereringar till en privat andra pelare i pensionssystemet på upp till 1 % av BNP), beräknas de lokala myndigheterna fortsätta att uppvisa underskott, om än minskande. Den offentliga skulden motsvarade 5,8 % av BNP under 2003 och beräknas att fortsätta att minska till endast 3,2 % av BNP 2008. Den täcks uteslutande av den offentliga sektorns reserver och och utgör en obetydlig risk för den estländska ekonomin.Programmets finanspolitiska prognoser förefaller som helhet realistiska, även om det faktiska resultatet för de offentliga finanserna kan visa sig bli bättre än väntat. Denna synpunkt grundas särskilt på de mycket positiva resultat som uppnåtts genom försiktiga prognoser (som upprepade gånger överskridit de finanspolitiska målen) under de senaste åren, realistiska tillväxtprognoser som stödjer programmets prognoser för de offentliga finanserna, möjlighet till ytterligare övervältringseffekter från det höga överskottet under 2003, ett långsammare än förväntat genomförande av offentliga investeringar baserade på EU-transaktioner, men också korrigeringen nedåt av underskott och skuldkvoter efter den översyn som nyligen genomförts av nationalräkenskaperna. Risker om ett sämre resultat än väntat, även om de inte verkar vara en realistisk möjlighet i ett aktuellt perspektiv, kan dock uppstå från inkomstminskningen till följd av de planerade skattenedskärningarna eller en negativ tillväxtutveckling som härrör från utifrån kommande chocker. Den snabba avvecklingen av överskott i de offentliga finanserna under 2004 och 2005 som skulle sammanfalla med en förväntad uppgång i den ekonomiska aktiviteten kommer sannolikt att leda till en tydlig finanspolitik av konjunkturförstärkande typ enligt programmet. Skulle det visa sig att det inte går att genomföra en välordnad och gradvis minskning av den externa obalansen genom en återhämtning i de privata inhemska besparingarna (som antyds i programmet), kan en finanspolitik som siktar mot offentliga finanser i balans visa sig vara otillräcklig för att stödja den planerade korrigeringen av bytesbalansunderskottet.Det anges tydligt i programmet att landet har för avsikt att uppfylla målsättningarna i Lissabon-strategin till 2010. Sysselsättningsnivån bör ökas både genom reformer av yrkesutbildningen och genom en minskning av sociala avgifter och inkomstskatter på arbete. Behovet av att utvidga ekonomins försörjningsunderlag (och samtidigt skatteunderlaget) kommer att lösas genom förbättrad infrastruktur tillika med utbildningsåtgärder för att minska nuvarande brister mellan utbud och efterfrågan på arbetsmarknaden. Den låga produktivitetsnivån skall höjas genom att stimulera F&U både i privat och offentlig regi och därmed öka ekonomins tillväxt ytterligare. Vad gäller de offentliga finanserna siktar programmet mot att genomföra strukturreformer både på utgifts- och inkomstsidan. Reformerna på utgiftssidan syftar särskilt mot en bättre uppställning av målen för sociala transfereringar mot dem som har mest behov av dem och en förstärkning av incitamenten att arbeta. På inkomstsidan kommer den omfattande skattereform som inleddes under 2004 gradvis leda till ett skifte från direkt till indirekt beskattning, samtidigt som man behåller ett enkelt skattesystem. Reformerna, av vilka vissa håller på att genomföras, kan med sannolikhet förväntas stärka incitamenten till att arbeta, skapa nya arbetstillfällen och motverka skatteflykt.Estland är väl rustat för att klara de beräknade kostnaderna för en åldrande befolkning. Hänsyn tas till de betydande kostnaderna för att genomföra ett fullt finansierat privat andra pelare i pensionssystemet i programmets beräkningar av de offentliga finanserna. En låg offentlig skuldnivå, betydande reserver i de offentliga finanserna och en finanspolitisk strategi på medellång sikt som helt överensstämmer med målet om offentliga finanser nära balans eller med överskott bör tillsammans med reformerna av pensions- samt hälso- och sjukvårdssystemen, som är avsedda att lätta på trycket på de offentliga finanserna, på lång sikt säkerställa hållbara offentliga finanser.Tabell: Jämförelse av centrala makroekonomiska och finansiella prognoser>Plats för tabell>Med utgångspunkt i denna bedömning har kommissionen antagit den bifogade rekommendationen till rådets yttrande över Estlands konvergensprogram och överlämnar den till rådet.Rekommendation tillRÅDETS YTTRANDE enligt artikel 9.3 i   rådets förordning (EG) nr 1466/97 av den 7 juli 1997  om Estlands konvergensprogram, 2004-2008EUROPEISKA UNIONENS RÅD AVGER FÖLJANDE YTTRANDEmed beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen,med beaktande av rådets förordning (EG) nr 1466/97 av den 7 juli 1997 om förstärkning av övervakningen av de offentliga finanserna samt övervakningen och samordningen av den ekonomiska politiken [4], särskilt artikel 9.3 i denna,[4]  EGT L 209, 2.8.1997, s. 1. De dokument som det hänvisas till i texten finns på följande webbplatshttp://europa.eu.int/comm/economy_finance/about/activities/sgp/main_en.htmmed beaktande av kommissionens rekommendation, ochefter att ha hört Ekonomiska och finansiella kommittén.HÄRIGENOM FRAMFÖRS FÖLJANDE.Den [5 juli 2004] granskade rådet Estlands konvergensprogram, som omfattar perioden 2004 till 2008. Programmet uppfyller i stort kraven i den reviderade "uppförandekoden för stabilitets- och konvergensprogrammets innehåll och utformning".Den finanspolitiska strategi som ligger till grund för programmet syftar till att upprätthålla sunda offentliga finanser som definieras som att uppnå balans eller överskott i de offentliga finanserna. I detta avseende inriktas programmet, efter ett överskott på 2,6 % av BNP under 2003, på ett litet överskott på 0,7 % under 2004 och på offentliga finanser i balans från och med 2005, åtföljt av en gradvis minskning av både inkomst- och utgiftsnivåerna efter en ökning av båda nivåerna under 2004 i samband med anslutningen till EU. Programmet inbegriper reformer som medför minskad direkt beskattning, kombinerat med ökade transfereringar och skattelättnader. Kraftig tillväxt, förbättrad skatteuppbörd, besparingar på utgiftssidan och ändrad utgiftsstruktur tillsammans med ökade inkomster från mervärdesskatt och punktskatter beräknas finansiera dessa reformer. Skuldkvoten, som låg på 5,8 % av BNP 2003, är mycket låg och kommer att sjunka ytterligare, till 3,2 % av BNP, till 2008.På grundval av de uppgifter som för närvarande finns tillgängliga förefaller det makroekonomiska scenario som ligger till grund för programmet återspegla realistiska antaganden om en BNP-tillväxt på mellan 5 och 6 % under programperioden. De huvudsakliga källorna för tillväxt utgörs av den inhemska efterfrågan (på cirka 7 % per år), och en ökning i exporten på upp till 10 % per år. Den privata konsumtionen beräknas öka med 5 till 6 % per år. Investeringarna beräknas fortsätta ligga på en hög nivå, på 7 till 9 % per år, men inte överstiga 10 % som varit fallet under senare år. Inflationsprognosen, som uppvisar en ökning till ungefär 3 % från och med 2004, efter en rekordlåg inflation på 1,3 % under 2003, förefaller också vara realistisk. Det för närvarande höga bytesbalansunderskottet (13,7 % av BNP under 2003) beräknas minska till nivåer på omkring 8 % av BNP till 2008.Riskerna i samband med prognoserna för de offentliga finanserna förefaller på det hela taget balanserade. Å ena sidan har Estland uppnått positiva resultat genom att upprätta försiktiga prognoser och har upprepade gånger uppvisat överskott i de offentliga finanserna under de senaste åren. Å andra sidan kan inte oväntade inkomstbortfall genom de planerade skattenedskärningarna eller negativa effekter på tillväxten från utifrån kommande chocker uteslutas. Därför förefaller budgetläget i programmet vara tillräckligt för att uppnå stabilitets- och tillväxtpaktens målsättning om att uppnå offentliga finanser nära balans på medellång sikt. Det bör också ha en tillräcklig säkerhetsmarginal mot att överskrida underskottströskeln på 3 % av BNP vid normala makroekonomiska fluktuationer. Den snabba avvecklingen av överskott från 2004 under en period med fortsatt kraftig tillväxt, vilket förväntas i programmet, förmodas medföra en klart konjunkturförstärkande finanspolitik.Estlands skuldkvot är, med mindre än 6 % av BNP, nästan den lägsta i EU och förväntas minska ytterligare med 2,6 procentenheter under programperioden. Den faktiska trenden kommer sannolikt att vara ännu mer gynnsam än beräknat mot bakgrund av den översyn av nationalräkenskaperna som nyligen gjorts som permanent kommer att öka BNP-nivåerna och därmed kvotens nämnare.Estland är väl rustat för att klara kostnaderna för en åldrande befolkning. En låg offentlig skuldnivå, betydande reserver i de offentliga finanserna och en strategi för de offentliga finanserna på medellång sikt som helt överensstämmer med målsättningen om offentliga finanser nära balans eller med överskott bör tillsammans med reformer av pensions- samt hälso- och sjukvårdssystemen, som är avsedda att lätta på trycket på de offentliga finanserna, på lång sikt säkerställa hållbara offentliga finanser.Prognosticerade nyckeltal i Estlands konvergensprogram>Plats för tabell>* Dessa kvoter tar inte hänsyn till översynen av nationalräkenskaperna av den 20 maj 2004, som statistiskt ledde till permanent högre BNP-nivå. Siffrorna för 2003 kommer att ses över enligt följande: real BNP-tillväxt 5,1 %, saldo för de offentliga finanserna 2,4 % av BNP, bruttoskuldkvot 5,3 % av BNP.


title: 2011/413/EU: Kommissionens rekommendation av den 11 juli 2011 om initiativet för gemensam programplanering för forskning ”längre liv, bättre livskvalitet – den demografiska förändringens möjligheter och utmaningar”

text:
               13.7.2011

               SV

               Europeiska unionens officiella tidning

               L 183/28

         KOMMISSIONENS REKOMMENDATION
   av den 11 juli 2011
   om initiativet för gemensam programplanering för forskning ”längre liv, bättre livskvalitet – den demografiska förändringens möjligheter och utmaningar”
   (2011/413/EU)
   EUROPEISKA KOMMISSIONEN UTFÄRDAR DENNA REKOMMENDATION
   med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artikel 181, och
   av följande skäl:

               (1)

               Antalet européer som är äldre än 65 år förväntas öka med 42 %, från 87 miljoner till 124 miljoner, före 2030 (1). Den kontinuerligt ökande medellivslängden är ett av de viktigaste framstegen under senare tid. Samtidigt finns det dock en risk för att detta ytterligare belastar ekonomin, samhället och de offentliga finanserna.

               (2)

               En åldrande befolkning medför att behovet av offentliga avsättningar för åldersrelaterade transfereringar och tjänster kommer att öka. De finanspolitiska effekterna av den åldrande befolkningen beräknas därför bli betydande i nästan alla medlemsstater. På grundval av den nuvarande politiken beräknas generellt sett de offentliga åldersrelaterade utgifterna i EU öka med i genomsnitt omkring 4¾ procentenheter av BNP, särskilt på grund av utgifter för pensioner, sjuk- och hälsovård och äldrevård (inom vårdsektorn förvärras detta ytterligare av det faktum att arbetskraften krymper och ofta saknar tillräckliga kunskaper) (2).

               (3)

               Minskningen av andelen befolkning i arbetsför ålder med omkring 50 miljoner människor mellan 2010 och 2060 och motsvarande ökning av försörjningsbördan, som i stor utsträckning kommer att inträffa redan före 2030, kan ge lägre BNP-tillväxt om inte detta kan kompenseras av ett högre arbetsmarknadsdeltagande i alla kategorier av arbetstagare samt ökad produktivitetstillväxt (3).

               (4)

               Med tanke på den krympande och åldrande befolkningen skulle samhället dra stor nytta av att förlänga äldre människors friska och aktiva liv genom att bättre integrera dem i ekonomin och samhället och genom att hjälpa dem att förbli oberoende högre upp i åldern. Därmed skulle äldre personers och deras vårdares livskvalitet ökas, de sociala trygghetssystemen skulle bli hållbarare (system för pensioner, sjuk- och hälsovård och äldrevård) och många nya marknadsmöjligheter för innovativa lösningar för förbättrade villkor för åldrande skulle skapas.

               (5)

               Europa 2020-strategin identifierar befolkningens stigande medelålder som både en utmaning och en möjlighet för smart och hållbar tillväxt för alla, och denna fråga tas upp som en prioritering i flaggskeppsinitiativen ”En digital agenda för Europa” (4), ”Innovationsunionen” (5), ”En agenda för ny kompetens och nya arbetstillfällen” och ”Europeisk plattform mot fattigdom”. Genom flexicurityåtgärder inom den europeiska sysselsättningsstrategin medges att det är nödvändigt att ha en övergripande strategi inom personalpolitik och att det finns ett behov av en livscykelinriktad syn på arbete för att främja deltagandet på arbetsmarknaden och för att undanröja befintliga hinder.

               (6)

               Den 6 september 2010 föreslog kommissionen att man skulle utse 2012 till Europaåret för aktivt åldrande i syfte att stödja medlemsstaterna i deras försök att hjälpa äldre människor att stanna kvar i arbetslivet och dela med sig av sina erfarenheter, fortsätta att vara aktiva i samhället och leva så hälsosamma, oberoende och meningsfulla liv som möjligt (6).

               (7)

               Det är viktigt att man snabbt förbättrar kunskapen om själva åldrandeprocessen och om åldrandets effekter på samhället och ekonomin så att besluten baseras på fakta.

               (8)

               För att kunna ta itu med ovannämnda utmaning och utnyttja möjligheterna behövs samordnade åtgärder, som även underlättar högkvalitativt forskningssamarbete i syfte att tillhandahålla forskningsresultat för att styrka insatserna.

               (9)

               Vid sitt möte den 26 maj 2010 (7) identifierade och bekräftade rådet (konkurrenskraft) en rad möjliga initiativ för gemensam programplanering, inklusive ”längre liv, bättre livskvalitet – den demografiska förändringens möjligheter och utmaningar”, som områden där gemensam programplanering för forskning skulle leda till ett stort mervärde jämfört med de nuvarande splittrade insatserna i medlemsstaterna. I sina slutsatser framhöll rådet därför att ett initiativ för gemensam programplanering måste lanseras och man uppmanade kommissionen att bidra till upprättandet av ett sådant.

               (10)

               Medlemsstaterna har genom formella brev om detta åtagande bekräftat att de deltar i initiativet.

               (11)

               Gemensam programplanering för forskning om demografisk förändring och åldrande befolkning skulle möjliggöra samordning av forskning på detta område och på ett viktigt sätt bidra till upprättandet av ett funktionsdugligt europeiskt forskningsområde om åldrande och stärka Europas ledande ställning och konkurrenskraft inom forskningen på området.

               (12)

               För att uppnå de mål som fastställs i denna rekommendation bör medlemsstaterna säkerställa samarbete och komplementaritet med de viktigaste tillhörande initiativen – det gemensamma programmet för it-stöd i boendet (8) och innovationspartnerskapet för aktivt och sunt åldrande, forskning och utveckling inom ramen för ramprogrammet, särskilt på områden som informations- och kommunikationsteknik, hälsa, samhällsvetenskap, samt andra forskningsinitiativ såsom Share, konsortium för europeisk forskningsinfrastruktur (9) och ERA-AGE II (10).

               (13)

               För att kommissionen ska kunna rapportera till Europaparlamentet och rådet bör medlemsstaterna regelbundet rapportera till kommissionen om hur initiativet utvecklas.

         HÄRIGENOM REKOMMENDERAS FÖLJANDE.

               1.

               Medlemsstaterna uppmanas att utforma och upprätthålla en gemensam vision om hur samarbete och samordning inom forskningen på unionsnivå kan bidra till att möta utmaningarna och dra nytta av de möjligheter som den demografiska förändringen medför.

               2.

               Medlemsstaterna uppmanas att utarbeta en gemensam strategisk forskningsagenda i vilken behov och mål på medellång till lång sikt fastställs när det gäller den demografiska förändringen. Den strategiska forskningsagendan bör innehålla en genomförandeplan med prioriteringar och tidslinjer samt en beskrivning av de insatser, instrument och resurser som krävs för att genomföra den.

               3.

               Medlemsstaterna uppmanas att vidta följande åtgärder som en del av den strategiska forskningsagendan och genomförandeplanen:

                           a)

                           Insamling och utbyte av information om relevanta nationella program och forskningsinsatser.

                           b)

                           Förstärkning av gemensamma framtidsstudier och utvärdering av teknik.

                           c)

                           Utbyte av information, resurser, bästa praxis, metoder och riktlinjer.

                           d)

                           Fastställande av områden eller forskning som skulle gynnas av samordning, gemensamma ansökningsomgångar eller av en sammanslagning av resurser.

                           e)

                           Fastställande av villkor för forskning som ska utföras gemensamt på de områden som anges i led d.

                           f)

                           Beaktande av äldre människors förändrade behov och deras formella och anhörigvårdares behov när man fastställer målen för forskningsprogrammen för åldrande.

                           g)

                           I lämpliga fall delning av befintliga forskningsinfrastrukturer eller utveckling av nya resurser såsom samordnade databanker eller utveckling av modeller för att undersöka åldrandeprocesser.

                           h)

                           Främjande av ett bättre samarbete mellan den offentliga och den privata sektorn samt öppen innovation mellan olika forskningsaktiviteter och verksamhetssektorer som är kopplade till den demografiska förändringen och den åldrande befolkningen.

                           i)

                           Export och spridning av kunskap, innovation och tvärvetenskapliga strategier.

                           j)

                           Upprättande av nätverk mellan centrum för forskning om den demografiska förändringen och den åldrande befolkningen.

               4.

               Medlemsstaterna uppmanas att upprätthålla en effektiv gemensam ledningsstruktur på området forskning om den demografiska förändringen och den åldrande befolkningen, som ska fastställa gemensamma villkor, regler och förfaranden för samarbete och samordning och övervaka genomförandet av den strategiska forskningsagendan.

               5.

               Medlemsstaterna uppmanas att gemensamt genomföra den strategiska forskningsagendan genom sina nationella forskningsprogram i enlighet med riktlinjerna för ramvillkor för den gemensamma programplaneringen som utarbetats av rådets högnivågrupp om gemensam programplanering.

               6.

               Medlemsstaterna uppmanas att tillsammans med kommissionen undersöka eventuella kommissionsinitiativ som kan hjälpa dem att utveckla och genomföra den strategiska forskningsagendan och samordna det gemensamma programmet med andra unionsinitiativ på området.

               7.

               Medlemsstaterna uppmanas att genom årliga lägesrapporter regelbundet rapportera till kommissionen om hur initiativet för gemensam programplanering utvecklas.

      Utfärdad i Bryssel den 11 juli 2011.

            På kommissionens vägnar

         Neelie KROES

            Vice ordförande

      (1)  Antalet européer som är äldre än 65 år kommer nästan att fördubblas under de närmaste 50 åren, från 87 miljoner 2010 till 153 miljoner 2060 – Eurostats befolkningsprognos Europop2010.

      (2)  Ibid.

      (3)  KOM(2009) 180 slutlig: Hanteringen av effekterna av en åldrande befolkning i EU (2009 års åldranderapport).

      (4)  9981/1/10, version 1.

      (5)  14035/10.

      (6)  Rådets slutsatser (sysselsättning och socialpolitik, hälso- och sjukvård samt konsumentfrågor, december 2010) 18132/10.

      (7)  10246/10.

      (8)  Medbeslutanderapport, pressmeddelandehttp://www.europarl.europa.eu/sides/getDoc.do?language = en&type = IM-PRESS&reference = 20080121IPR19252.

      (9)  http://www.share-project.org/t3/share/fileadmin/press_information/SHARE_ERIC-EN_upload.pdf.

      (10)  http://futurage.group.shef.ac.uk/.


title: Kommissionens rekommendation (EU) 2017/820 av den 12 maj 2017 om proportionella poliskontroller och polissamarbete i Schengenområdet

text:
               13.5.2017

               SV

               Europeiska unionens officiella tidning

               L 122/79

         KOMMISSIONENS REKOMMENDATION (EU) 2017/820
   av den 12 maj 2017
   om proportionella poliskontroller och polissamarbete i Schengenområdet
   EUROPEISKA KOMMISSIONEN HAR ANTAGIT DENNA REKOMMENDATION
   med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artikel 292, och
   av följande skäl:

               (1)

               I ett område utan kontroller vid de inre gränserna är det nödvändigt att gemensamt ingripa mot gränsöverskridande hot mot den allmänna ordningen eller den inre säkerheten i det området. För att ett sådant område ska fungera väl krävs det inte bara en enhetlig tillämpning av EU:s regelverk, utan även att nationella behörigheter att upprätthålla lag och ordning och skydd av den inre säkerheten tillämpas i enlighet med målen i Schengenregelverket. För att Schengenområdet ska fungera är det viktigt att inte enbart ta hänsyn till hur medlemsstaterna hanterar sina yttre gränser, utan även hur de utövar sina polisiära befogenheter, såväl över hela territoriet som i gränsområdena.

               (2)

               År 2012 utfärdade kommissionen riktlinjer för medlemsstaterna avseende polisens åtgärder i de inre gränsområdena samtidigt som den första halvårsrapporten om Schengenområdets funktion offentliggjordes (1). Mot bakgrund av erfarenheterna från de senaste tre åren bör riktlinjerna ses över. Detta är syftet med denna rekommendation. Rekommendationen utgår ifrån de senaste tre årens lärdomar av att bemöta hoten mot den allmänna ordningen eller inre säkerheten och bygger på god praxis vid utövandet av polisiära befogenheter och gränsöverskridande polissamarbete, relevant rättspraxis om poliskontroller, Schengenutvärderingar som hittills genomförts inom ramen för polissamarbete och nya möjligheter till följd av den tekniska utvecklingen.

               (3)

               I enlighet med Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2016/399 (2) får inte avsaknad av gränskontroller vid de inre gränserna påverka utövandet av polisiära befogenheter av de behöriga myndigheterna i medlemsstaterna i enlighet med nationell rätt, i den mån utövandet av dessa befogenheter inte har samma verkan som in- och utresekontroller. Utövandet av polisiära befogenheter får särskilt inte anses ha samma verkan som in- och utresekontroller när de polisiära åtgärderna inte syftar till gränskontroll, när de bygger på allmän polisinformation och poliserfarenhet när det gäller eventuella hot mot den allmänna säkerheten och särskilt syftar till att bekämpa gränsöverskridande brottslighet, när de utformas och utförs på ett sätt som klart skiljer sig från systematiska personkontroller vid de yttre gränserna och när de utförs som stickprovskontroller. Såsom framgår av domstolens dom i Adil-målet (3) är detta varken någon kumulativ eller uttömmande uppräkning över kriterier, vilket innebär att dessa inte bör betraktas som de enda möjliga polisiära åtgärderna i gränsområden (4).

               (4)

               Bestämmelserna i artikel 23 i förordning (EU) 2016/399 och ordalydelsen i artikel 72 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt bekräftar att avskaffandet av gränskontroller vid de inre gränserna inte har påverkat medlemsstaternas befogenheter att upprätthålla lag och ordning och skydda den inre säkerheten.

               (5)

               Polisiära befogenheter som är tillämpliga på en medlemsstats territorium är förenliga med unionsrätten. Medlemsstaterna får därför utföra poliskontroller även i gränsområden, inbegripet inre gränsområden, i överensstämmelse med de befintliga polisiära befogenheterna enligt den nationella rätt som gäller för hela territoriet.

               (6)

               Under nuvarande omständigheter, med hot mot den allmänna ordningen eller den inre säkerheten till följd av terrorism och annan allvarlig gränsöverskridande brottslighet, och risken för sekundära förflyttningar av personer som har passerat de yttre gränserna irreguljärt, kan en intensifiering av poliskontroller i hela territoriet i medlemsstaterna, inbegripet i gränsområden, och genomförande av poliskontroller längs huvudtransportlederna, såsom motorvägar och järnvägar, anses vara nödvändigt och motiverat. Beslut om den typen av kontroller, var de ska äga rum och hur omfattande de ska vara ligger fortfarande helt och hållet i medlemsstaternas händer, och ska alltid stå i proportion till de identifierade hoten. Sådana kontroller kan visa sig vara effektivare än kontroller vid de inre gränserna, särskilt då de är mer flexibla än statiska gränskontroller vid vissa gränsövergångsställen och lättare kan anpassas till föränderliga risker.

               (7)

               Gränsområden kan vara utsatta för särskilda risker när det gäller gränsöverskridande brottslighet, och kan också vara mer utsatta för vissa brott som begåtts över hela territoriet såsom inbrott, fordonsstöld, olaglig narkotikahandel, otillåten sekundär förflyttning av tredjelandsmedborgare, smuggling av migranter eller människohandel. Risken för överträdelser av reglerna om laglig vistelse inom territoriet kan också vara högre i gränsområden. Med beaktande av dessa risker får medlemsstaterna besluta att utföra och intensifiera poliskontroller i gränsområden, som är anpassade till de specifika riskerna i gränsområden, i den mån dessa åtgärder inte har samma verkan som in- och utresekontroller.

               (8)

               Modern teknik för att övervaka trafikflödena, framför allt på motorvägar och andra viktiga vägar som fastställts av medlemsstaterna, kan vara till hjälp när det gäller att bemöta hot mot den allmänna ordningen eller den inre säkerheten. Ur det perspektivet bör därför användningen av övervakningssystem som möjliggör automatisk nummerplåtsavläsning för brottsbekämpande ändamål uppmuntras, med förbehåll för tillämpliga regler om kameraövervakning, inklusive uppgiftsskyddsgarantier. Detta skulle kunna vara till hjälp vid övervakningen av de största europeiska transportkorridorerna, som används av ett mycket stort antal resenärer och fordon för förflyttning inom unionen, utan att det får oproportionerliga effekter på trafikflödet.

               (9)

               Endast när det gäller polisiära befogenheter enligt nationell lagstiftning, som är särskilt begränsade till gränsområden och som medför identitetskontroll även utan konkreta misstankar, är medlemsstaterna skyldiga att tillhandahålla särskilda föreskrifter för att säkerställa att dessa poliskontroller inte utgör åtgärder som får samma verkan som gränskontroller. I domen i Melki-målet (5) erkände domstolen att medlemsstaterna får fastställa sådana särskilda polisiära befogenheter i områden vid de inre gränserna som möjliggör ökade identitetskontroller endast i de delarna av territoriet. Domstolen slog dock fast att i sådana fall måste medlemsstaterna föreskriva särskilda bestämmelser vad avser omfattningen och frekvensen av sådana kontroller. Om en kontroll inte beror på den kontrollerade personens beteende eller särskilda omständigheter eller uppgifter som medför en risk för den allmänna ordningen eller den inre säkerheten, måste medlemsstaterna dessutom tillhandahålla nödvändiga föreskrifter för att styra den praktiska tillämpningen för att undvika att sådana polisiära åtgärder får samma verkan som gränskontroller.

               (10)

               Under de tre senaste åren har ett antal medlemsstater intensifierat poliskontrollerna i gränsområdena mot bakgrund av det ökade hotet mot den allmänna ordningen eller den inre säkerheten (i Belgien, Danmark, Frankrike, Italien, Nederländerna, Schweiz, Slovenien, Tjeckien, Tyskland och Österrike). Kontrollerna har ibland varit inriktade på enskilda transportmedel, t.ex. tåg, eller särskilda gränsområden. Tekniska hjälpmedel används också allt oftare i detta sammanhang. Kommissionen har inte ifrågasatt något av dessa fall. Vissa av fallen utgör exempel på god praxis för att bemöta ihållande och ökande hot mot den allmänna ordningen eller den inre säkerheten.

               (11)

               I enlighet med förordning (EU) 2016/399 får ett tillfälligt återinförande av gränskontroller endast tillämpas under exceptionella omständigheter, som en sista utväg. I detta sammanhang uppmuntras medlemsstaterna uttryckligen i rådets genomförandebeslut (EU) 2017/246 (6) att göra en bedömning av huruvida poliskontroller inte skulle uppnå samma resultat som tillfälliga kontroller vid de inre gränserna, innan man inför eller förlänger sådana kontroller.

               (12)

               Även om det under vissa omständigheter kan stå klart redan från början att poliskontroller i sig inte är tillräckliga för att bemöta de identifierade hoten mot den allmänna ordningen eller den inre säkerheten (till exempel i sökandet efter särskilda misstänkta efter en terroristattack), kan man i andra fall tillämpa förstärkta poliskontroller i gränsområden för eftersträva samma mål som kan uppnås med hjälp av återinförda gränskontroller. Därför bör beslutet om tillfälligt återinförande av gränskontroller vid de inre gränserna i princip föregås av en bedömning av alternativa åtgärder. Särskilt vid beslut om tillfälligt återinförande av gränskontroller vid de inre gränserna till följd av förutsebara händelser bör medlemsstaterna kunna visa att en sådan bedömning har gjorts. Samtidigt kan det i specifika fall som gäller brådskande och allvarliga hot mot den allmänna ordningen eller den inre säkerheten i ett område utan inre gränskontroll eller på nationell nivå vara nödvändigt att omedelbart tillfälligt återinföra kontroller vid de inre gränserna.

               (13)

               I denna rekommendation uppmuntras medlemsstaterna att i större utsträckning använda sina polisiära befogenheter och ge företräde åt poliskontroller innan man beslutar om tillfälligt återinförande av kontroller vid de inre gränserna.

               (14)

               Oavsett vilka åtgärder en medlemsstat vidtar för att avhjälpa ett specifikt hot mot dess allmänna ordning eller inre säkerhet, bör man se till att genomförandet av åtgärden inte leder till hinder för den fria rörligheten för personer och varor som inte är nödvändiga, motiverade och proportionella i förhållande till hoten mot den allmänna ordningen eller den inre säkerheten, och se till att man fullt ut respekterar de grundläggande rättigheterna och principen om icke-diskriminering.

               (15)

               Området utan inre gränskontroller bygger även på en ändamålsenlig och effektiv tillämpning från medlemsstaternas sida av kompletterande åtgärder i fråga om gränsöverskridande polissamarbete. De Schengenutvärderingar som hittills genomförts på området för polissamarbete har visat att även om medlemsstaterna i allmänhet rättsligt följer Schengenregelverket finns det ett antal hinder för den praktiska användningen av vissa av de gränsöverskridande verktygen för polissamarbete som är tillgängliga för medlemsstaterna. Medlemsstaterna bör därför uppmuntras att ta itu med dessa hinder för att bättre kunna bemöta gränsöverskridande hot.

               (16)

               Gemensamma polispatruller och andra befintliga verktyg för operativt polissamarbete bidrar till den inre säkerheten i området utan kontroll vid de inre gränserna. Gemensam patrullering ombord på gränsöverskridande tåg höjer t.ex. tydligt säkerheten genom att förhindra situationer där bristen på symmetri i kontrollerna undergräver insatser som endast vidtas på den ena sidan av gränsen. Ett antal medlemsstater har inrättat förfaranden som kan underlätta eller möjliggöra polisiär samtjänstgöring (till exempel de gemensamma polisstationer som Tyskland och Polen har inrättat vid sina gränser med inriktning på gemensam patrullering och andra insatser eller de mikroteam som inrättats för gemensamma utredningar vid gränsen mellan Österrike och Ungern, gemensam patrullering på tåg i Österrike, Tyskland, Frankrike, Italien och Ungern, eller den tyska polisens rekrytering av medborgare från andra medlemsstater, särskilt för patrullering i gränsregionerna). Övriga medlemsstater bör uppmuntras att följa denna bästa praxis.

               (17)

               Gemensamma hotbildsanalyser och gränsöverskridande informationsutbyte mellan medlemsstater som delar gränsregioner kan bidra till utformningen av effektiva poliskontroller för att hantera fastställda hot. Ett sådant samarbete kan omfatta riskerna på särskilda gränsöverskridande trafikleder, samt särskilda transportmedel som ofta används i brottslig verksamhet, för att möjliggöra riktade poliskontroller före gränsområden. Sådana poliskontroller kan utgöra ett gemensamt verktyg för att bemöta hoten mot den allmänna ordningen eller den inre säkerheten i de berörda medlemsstaterna. Därför är det viktigt att uppmuntra medlemsstaterna att utveckla det gränsöverskridande samarbetet ytterligare.

               (18)

               Vid genomförandet av denna rekommendation kan medlemsstaterna ansöka om stöd från kommissionen för att stärka det gränsöverskridande polissamarbetet. Sådant stöd kan bidra till att underlätta utbytet av bästa praxis bland rättstillämpare och beslutsfattare i medlemsstaterna, och förbättra samarbetet mellan medlemsstater och berörda byråer (Europol och Europeiska gräns- och kustbevakningen). Det kan även bidra till att ytterligare förbättra de gränsöverskridande samarbetsstrukturerna, såsom tullsamarbetscentrumen. Kommissionen kommer dessutom att på grundval av bidrag från medlemsstaterna stödja uppdateringen av 2011 års ”Schengenkatalog” (7), som bland annat fastställer bästa praxis för det operativa polissamarbetet över gränserna, och de nationella faktabladen i ”handboken om gränsöverskridande insatser” (8).

               (19)

               Något som den senaste tidens migrationskris visat är att okontrollerade sekundära förflyttningar av irreguljära migranter kan utgöra ett allvarligt hot mot den allmänna ordningen eller den inre säkerheten. En korrekt tillämpning av bilaterala avtal om återtagande i enlighet med artikel 6.3 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2008/115/EG (9) kan vara till hjälp när det gäller hanteringen av sekundära förflyttningar av tredjelandsmedborgare som vistas olagligt i EU. De bilaterala överenskommelserna kan också bidra till att uppnå liknande resultat som i samband med riktade gränskontroller vid de inre gränserna när det gäller att bemöta hoten mot den allmänna ordningen eller den inre säkerheten, samtidigt som man begränsar inverkan på rörligheten för resenärer med ärligt uppsåt. Det är därför viktigt att medlemsstaterna tillämpar de bilaterala återtagandeavtalen på ett effektivt sätt, samtidigt som man beaktar kommissionens rekommendation (EU) 2017/432 (10).

               (20)

               Kommissionen anser att det krävs en rimlig tidsfrist för genomförandet av denna rekommendation. Kommissionen föreslår därför att den bör genomföras så snart som möjligt och senast inom 6 månader.

               (21)

               Denna rekommendation bör genomföras med fullständig respekt för de grundläggande rättigheterna.

               (22)

               Denna rekommendation bör riktas till alla Schengenstater som är bundna av avdelning III i förordning (EU) 2016/399.

         HÄRIGENOM REKOMMENDERAS FÖLJANDE.

      Effektivare användning av poliskontroller

               1.

               För att på ett lämpligt sätt avhjälpa hoten mot den allmänna ordningen eller den inre säkerheten inom Schengenområdet bör medlemsstaterna, när så behövs och är motiverat i enlighet med nationell lagstiftning, göra följande:

                           a)

                           Intensifiera poliskontrollerna i hela landet, inbegripet i gränsområden.

                           b)

                           Utföra poliskontroller på de stora transportlederna, inbegripet i gränsområdena.

                           c)

                           Anpassa poliskontrollerna i gränsområden på grundval av en kontinuerlig riskbedömning, samtidigt som det säkerställs att dessa poliskontroller inte syftar till gränskontroll.

                           d)

                           Använda modern teknik för att kunna övervaka fordon och trafikflöden.

      Ge företräde för poliskontroller vid ett allvarligt hot mot den inre säkerheten eller den allmänna ordningen

               2.

               I en situation där det föreligger ett allvarligt hot mot den allmänna ordningen eller den inre säkerheten bör medlemsstater som överväger att tillämpa kapitel II i avdelning III i förordning (EU) 2016/399 först undersöka om situationen kan lösas på ett tillfredsställande sätt genom att öka poliskontrollerna inom territoriet, inbegripet i gränsområdena.

      Stärka det gränsöverskridande polissamarbetet

               3.

               För att stärka det gränsöverskridande polissamarbetet för att bemöta hotet mot den allmänna ordningen eller den inre säkerheten bör medlemsstaterna göra följande:

                           a)

                           Göra en ny bedömning av i vilken omfattning de för närvarande använder alla tillgängliga gränsöverskridande polisiära operativa samarbetsverktyg, som exempelvis gemensam patrullering, gemensamma operationer, gemensamma utredningsgrupper, förföljande över gränserna, gränsöverskridande övervakning eller centrum för polis- och tullsamarbete.

                           b)

                           Arbeta tillsammans med de angränsande medlemsstaterna för att undanröja juridiska eller operativa hinder för ett fullständigt utnyttjande av alla verktyg för gränsöverskridande operativt polissamarbete.

                           c)

                           I tillämpliga fall utveckla och genomföra gemensamma hotbildsanalyser och gränsöverskridande informationsutbyte med de angränsande medlemsstaterna i syfte att stödja gemensamma åtgärder för att bemöta hot mot den allmänna ordningen eller den inre säkerheten i gemensamma inre gränsområden, bland annat genom samordnade poliskontroller i de inre gränsområdena.

                           d)

                           Bedöma behovet av tekniska investeringar för att stärka gemensamma insatser, särskilt för övervakning och upptäckt.

      Effektiv användning av bilaterala återtagandeavtal eller överenskommelser mellan medlemsstaterna

               4.

               För att säkerställa att poliskontroller och polissamarbete kan leda till verkningsfullt hinder för otillåtna sekundära förflyttningar när dessa rörelser utgör ett specifikt hot mot den allmänna ordningen eller den inre säkerheten bör medlemsstaterna göra följande:

                           a)

                           I enlighet med artikel 6.3 i direktiv 2008/115/EG återta tredjelandsmedborgare som transiterat på deras territorium innan de grips i en annan medlemsstat, inom ramen för bestämmelserna i de bilaterala avtal eller arrangemang som gäller den dag då direktiv trädde i kraft (den 13 januari 2009), särskilt mellan angränsande medlemsstater.

                           b)

                           Vidta alla nödvändiga åtgärder, bland annat fastställa operativ praxis mellan behöriga myndigheter och underlätta utbytet av information mellan dem, i syfte att säkerställa att förfaranden enligt sådana bilaterala avtal eller överenskommelser slutförs skyndsamt av de berörda medlemsstaterna, för att säkerställa att överföringen utförs så snart som möjligt.

                           c)

                           I fall då en medlemsstat beslutar att inte tillämpa bestämmelserna i ett bilateralt avtal eller arrangemang, eller om den berörda tredjelandsmedborgaren återtas av en annan medlemsstat, säkerställa att förfaranden för återvändande inleds i enlighet med direktiv 2008/115/EG och i överensstämmelse med rekommendation (EU) 2017/432.

      Utfärdad i Bryssel den 12 maj 2017.

            På kommissionens vägnar

         Dimitris AVRAMOPOULOS

            Ledamot av kommissionen

      (1)  COM(2012) 230, Halvårsrapport om Schengenområdets funktion 1 november 2011–30 april 2012.
   http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=COM:2012:0230:FIN:SV:PDF

      (2)  Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2016/399 av den 9 mars 2016 om en unionskodex om gränspassage för personer (kodex om Schengengränserna) (EUT L 77, 23.3.2016, s. 1).

      (3)  Domstolens dom av den 19 juli 2012, Adil, C-278/12 PPU, ECLI:EU:C:2012:508.

      (4)  Dom i målet Adil, ECLI:EU:C:2012:508, punkt 65.

      (5)  Domstolens dom av den 22 juni 2010, Melki och Abdeli, C-188/10 och C-189/10, ECLI:EU:C:2010:363, punkterna 73 och 74.

      (6)  Rådets genomförandebeslut (EU) 2017/246 av den 7 februari 2017 om en rekommendation om tillfälliga kontroller vid de inre gränserna under exceptionella omständigheter som utgör en risk för det övergripande funktionssättet för Schengenområdet (EUT L 36, 11.2.2017, s. 59).

      (7)  Rådets dokument 15785/3/10, rev. 3.

      (8)  Rådets dokument 10505/4/9, rev. 4.

      (9)  Europaparlamentets och rådets direktiv 2008/115/EG av den 16 december 2008 om gemensamma normer och förfaranden för återvändande av tredjelandsmedborgare som vistas olagligt i medlemsstaterna (EUT L 348, 24.12.2008, s. 98).

      (10)  Kommissionens rekommendation (EU) 2017/432 av den 7 mars 2017 om effektivare återvändanden vid tillämpningen av Europaparlamentets och rådets direktiv 2008/115/EG (EUT L 66, 11.3.2017, s. 15).


title: Kommissionens rekommendation av den 29 mars 2005 om tillhandahållande av hyrda förbindelser i Europeiska unionen – Del 2 – Prisaspekter på hyrda delförbindelser i grossistledet [delgivet med nr K(2005) 951]Text av betydelse för EES

text:
               1.4.2005

               SV

               Europeiska unionens officiella tidning

               L 83/52

      KOMMISSIONENS REKOMMENDATION

   av den 29 mars 2005
   om tillhandahållande av hyrda förbindelser i Europeiska unionen – Del 2 – Prisaspekter på hyrda delförbindelser i grossistledet
   [delgivet med nr K(2005) 951]
   (Text av betydelse för EES)
   (2005/268/EG)
   EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION HAR ANTAGIT DENNA REKOMMENDATION
   med beaktande av Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/21/EG av den 7 mars 2002 om ett gemensamt regelverk för elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster (1) (ramdirektiv), särskilt artikel 19.1 i detta, och
   av följande skäl:

               (1)

               Nytillkomna operatörer (eller ”andra auktoriserade operatörer”) måste ofta förlita sig på att de etablerade operatörerna tillhandahåller hyrda kortdistansförbindelser för att koppla kunderna till den nytillkomne operatörens nätverk (en ”hyrd delförbindelse”).

               (2)

               I enlighet med Europaparlamentets och rådets direktiv 97/33/EG av den 30 juni 1997 om samtrafik inom telekommunikation i syfte att säkerställa samhällsomfattande tjänster och samverkan genom tillämpning av principerna om tillhandahållande av öppna nät (ONP) (2) och i enlighet med rådets direktiv 92/44/EEG av den 5 juni 1992 om tillhandahållande av öppna nät för förhyrda förbindelser (3), som har upphört att gälla (4), har vissa organisationer som tillhandahåller hyrda förbindelser (inklusive hyrda delförbindelser) varit skyldiga att följa principerna om icke-diskriminering och kostnadsorientering.

               (3)

               I enlighet med artikel 27 i ramdirektivet och artikel 16.1 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/22/EG av den 7 mars 2002 om samhällsomfattande tjänster och användares rättigheter avseende elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster (5) (direktiv om samhällsomfattande tjänster) och artikel 7 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/19/EG av den 7 mars 2002 om tillträde till och samtrafik mellan elektroniska kommunikationsnät och tillhörande faciliteter (6) (tillträdesdirektivet) fortsätter de gamla skyldigheterna att gälla till dess att de relevanta marknaderna har analyserats i enlighet med artikel 16 i ramdirektivet och artikel 16.3 i direktivet om samhällsomfattande tjänster.

               (4)

               Om en nationell regleringsmyndighet konstaterar att det inte råder effektiv konkurrens på en relevant marknad skall den, enligt artikel 16.4 i ramdirektivet, identifiera företag med betydande inflytande på marknaden och ålägga dessa företag lämpliga, specifika regleringsskyldigheter eller, om sådana skyldigheter redan finns, bibehålla eller ändra dessa. Om en nationell regleringsmyndighet kommer fram till att det på marknaden för tillhandahållandet av minimiutbudet av hyrda förbindelser inte råder någon effektiv konkurrens, skall den enligt artikel 18.1 i direktivet om samhällsomfattande tjänster fastställa vilka företag som har ett betydande inflytande på marknaden och ålägga sådana företag skyldigheter med avseende på tillhandahållandet av minimiutbudet och villkoren för sådant tillhandahållande. Hädanefter skall företag med skyldigheter i enlighet med några av ovannämnda direktiv kallas för ”anmälda operatörer”.

               (5)

               Kommissionen antog den 11 februari 2003 en rekommendation om relevanta produkt- och tjänstemarknader (7) för att definiera de marknader inom området elektronisk kommunikation som bör analyseras av nationella regleringsmyndigheter, i enlighet med artikel 15 i ramdirektivet. Förteckningen omfattar terminerande avsnitt av hyrda förbindelser i grossistledet och trunkavsnitt av hyrda förbindelser i grossistledet.

               (6)

               Tillhandahållandet av hyrda delförbindelser ingår i den marknad för terminerande avsnitt av hyrda förbindelser i grossistledet och vid tillräcklig förbindelselängd, även i den marknad för trunkavsnitt av hyrda förbindelser i grossistledet som avses i kommissionens rekommendation av den 11 februari 2003. Det är de nationella regleringsmyndigheterna sak att avgöra vad som skall anses utgöra ett terminerande avsnitt beroende på vad som kännetecknar nättopologin på respektive nationell marknad.

               (7)

               Utan att det påverkar de nationella regleringsmyndigheternas analyser av marknader och marknadsinflytande, i enlighet med artiklarna 15 och 16 i ramdirektivet och artikel 16.3 i direktivet om samhällsomfattande tjänster, tyder uppgifterna från medlemsstaterna på bestående problem med de anmälda operatörernas prisnivåer för hyrda delförbindelser och på att prisvariationerna skapar problem.

               (8)

               När en nationell regleringsmyndighet, i enlighet med artikel 13 i tillträdesdirektivet eller artikel 18 i direktivet om samhällsomfattande tjänster, inför skyldigheter avseende kostnadsorienterad prissättning för hyrda delförbindelser, får den ta hänsyn till att den kostnadsinformation som lämnas av operatören i fråga kanske inte helt motsvarar kostnaderna hos en effektiv operatör som använder modern teknik. När det gäller föreskrivna system för kostnadstäckning och prissättningsmetoder, får den också beakta de priser som erbjuds på jämförbara, konkurrensutsatta marknader.

               (9)

               Mot bakgrund av detta bör offentliggörandet av rekommenderade pristak för hyrda delförbindelser vara vägledande för hur de nationella regleringsmyndigheterna bäst ska tillämpa nuvarande praxis för tillhandahållande av hyrda förbindelser när de utformar reglerna för de marknader för hyrda förbindelser som inte är konkurrensutsatta i det egna landet. Den inre marknaden skulle därmed kunna utvecklas genom att det gemensamma regelverket tillämpas på ett mer konsekvent sätt över hela Europeiska unionen. Detta skulle främja en konkurrenskraftigare och kostnadseffektivare marknad för hyrda förbindelser.

               (10)

               Pristaken är baserade på genomsnittstaxorna i de medlemsstater som tillåter anmälda operatörer att tillämpa prisflexibilitet i olika geografiska områden.

               (11)

               Enligt artikel 13.3 i tillträdesdirektivet får de nationella regleringsmyndigheterna ålägga företag med betydande inflytande på marknaden att motivera sina priser och, när så är lämpligt, kräva att priserna justeras.

               (12)

               Kommissionen skall ta ställning till behovet av att se över denna rekommendation senast den 31 juli 2006 för att ta hänsyn till den tekniska och ekonomiska utvecklingen.

               (13)

               Samråd har skett med kommunikationskommittén, i enlighet med förfarandet i artikel 22.2 i ramdirektivet.

         HÄRIGENOM REKOMMENDERAS

               1.

               I denna rekommendation avses med
               a)   hyrd delförbindelse: en dedicerad förbindelse mellan kundens lokaler och den andra auktoriserade operatörens kopplingspunkt vid (eller nära) den anmälda operatörens nätverksnod. Den hyrda delförbindelsen skall betraktas som en särskild form av hyrd förbindelse i grossistledet som kan användas av den andra auktoriserade operatören för att tillhandahålla tjänster till användarna i detaljhandeln, andra operatörer eller för eget bruk, t.ex. hyrda linjer, anslutningar till telenätet, datatjänster eller bredbandsanslutningar,
               b)   förbindelselängd: det radiella avståndet mellan en förbindelses båda anslutningspunkter, dvs. från kopplingspunkten till kundens lokaler,
               c)   kund: den andra auktoriserade operatörens kund.

               2.

               De nationella regleringsmyndigheterna skall, när de i enlighet med artikel 13.1 i direktiv 2002/19/EG (nedan kallat ”tillträdesdirektivet”) inför eller bibehåller en skyldighet avseende kostnadsorienterad prissättning för operatörer som tillhandahåller hyrda delförbindelser, sörja för följande:

                           a)

                           De nationella regleringsmyndigheterna skall se till att de priser som är förbundna med tillhandahållandet av en hyrd delförbindelse endast återspeglar kostnaderna för de underliggande nätkomponenterna och de begärda tjänsterna, inklusive en rimlig avkastning. Avgiftsstrukturen får bland annat inkludera en engångsavgift för anslutning, som avser de berättigade initialkostnaderna för den begärda tjänsten (t.ex. särskild utrustning, linjekorrigering, testning och personalresurser) samt månadsavgifter för det löpande underhållet och användningen av den utrustning och de resurser som tillhandahålls.

                           b)

                           De nationella regleringsmyndigheterna skall se till att pristaken i bilaga I för hyrda delförbindelser, på grundval av de prisuppgifter och den metod som anges i kommissionens arbetsdokument efterlevs, med undantag för om den kostnadsredovisningsanalys som godkänts av den nationella regleringsmyndigheten på ett tillförlitligt sätt visar att det rekommenderade pristaket skulle leda till en prisnivå som ligger under de effektiva kostnaderna för de underliggande nätkomponenterna och de begärda tjänsterna, inklusive en rimlig avkastning.
                           Den metod för beräkning av de rekommenderade pristaken som anges i kommissionens arbetsdokument (8), skall anses ge utrymme för erkända kostnadsskillnader mellan olika operatörer i olika medlemsstater.

                           c)

                           De nationella regleringsmyndigheterna skall utnyttja sin rätt enligt artikel 13 i tillträdesdirektivet, enligt vilken de får ålägga en operatör att fullt ut motivera sina priser och, när så är lämpligt, kräva att priserna justeras.

               3.

               Denna rekommendation riktar sig till medlemsstaterna.

      Utfärdad i Bryssel den 29 mars 2005.

            På kommissionens vägnar

         Viviane REDING

            Ledamot av kommissionen

      (1)  EGT L 108, 24.4.2002, s. 33.

      (2)  EGT L 199, 26.7.1997, s. 32. Direktivet ändrat genom direktiv 98/61/EG (EGT L 268, 3.10.1998, s. 37).

      (3)  EGT L 165, 19.6.1992, s. 27. Direktivet ändrat genom kommissionens direktiv 98/80/EG (EGT L 14, 20.1.1998, s. 27).

      (4)  Dessa direktiv upphävdes genom artikel 26 i ramdirektivet med verkan från och med den 24 juli 2003.

      (5)  EGT L 108, 24.4.2002, s. 51.

      (6)  EGT L 108, 24.4.2002, s. 7.

      (7)  K(2003) 497, EUT L 114, 8.5.2003, s. 45.

      (8)  ”Commission staff working document – Methodology, reference configuration and data of leased lines in Member States related to the Commission recommendation on the provision of leased lines in the European Union – Part 2 – Pricing aspects of wholesale leased line part circuits” – http://europa.eu.int/information_society/topics/ecomm/useful_information/library/commiss_serv_doc/index_en.htm

      BILAGA

                  (i euro)

                  Kapacitet

                  Pristak för summan av månadsavgiften och 1/24-del av engångsavgiften för anslutning vid en förbindelselängd på upp till 2 km

                  Pristak för summan av månadsavgiften och 1/24-del av engångsavgiften för anslutning vid en förbindelselängd på upp till 5 km

                  Pristak för summan av månadsavgiften och 1/24-del av engångsavgiften för anslutning vid en förbindelselängd på upp till 15 km

                  Pristak för summan av månadsavgiften och 1/24-del av engångsavgiften för anslutning vid en förbindelselängd på upp till 50 km

                  Pristak för engångsavgiften för anslutning

                  64 kbit/s

                  61

                  78

                  82

                  99

                  542

                  2 Mbit/s

                  186

                  248

                  333

                  539

                  1 112

                  34 Mbit/s

                  892

                  963

                  1 597

                  2 539

                  2 831

                  155 Mbit/s

                  1 206

                  1 332

                  1 991

                  4 144

                  3 144


title: Rådets rekommendation av den 10 juli 2012 om Portugals nationella reformprogram 2012, med avgivande av rådets yttrande om Portugals stabilitetsprogram för 2012–2016

text:
               24.7.2012

               SV

               Europeiska unionens officiella tidning

               C 219/69

         RÅDETS REKOMMENDATION
   av den 10 juli 2012
   om Portugals nationella reformprogram 2012, med avgivande av rådets yttrande om Portugals stabilitetsprogram för 2012–2016
   2012/C 219/20
   EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DENNA REKOMMENDATION
   med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artiklarna 121.2 och 148.4,
   med beaktande av rådets förordning (EG) nr 1466/97 av den 7 juli 1997 om förstärkning av övervakningen av de offentliga finanserna samt övervakningen och samordningen av den ekonomiska politiken (1), särskilt artikel 5.2,
   med beaktande av Europeiska kommissionens rekommendation,
   med beaktande av Europeiska rådets slutsatser,
   med beaktande av sysselsättningskommitténs yttrande,
   efter att ha hört ekonomiska och finansiella kommittén, och
   av följande skäl:

               (1)

               Den 26 mars 2010 antog Europeiska rådet kommissionens förslag till en ny strategi för sysselsättning och tillväxt, Europa 2020, som bygger på en utökad samordning av den ekonomiska politiken med inriktning på ett antal nyckelområden, där åtgärder behövs för att stärka förutsättningarna för hållbar tillväxt och konkurrenskraft i Europa.

               (2)

               Den 13 juli 2010 antog rådet en rekommendation om de allmänna riktlinjerna för medlemsstaternas och unionens ekonomiska politik (2010–2014) och den 21 oktober 2010 ett beslut om riktlinjer för medlemsstaternas sysselsättningspolitik (2), vilka tillsammans utgör de så kallade integrerade riktlinjerna. Medlemsstaterna uppmanades att beakta de integrerade riktlinjerna i sin nationella ekonomiska politik och sysselsättningspolitik.

               (3)

               Den 12 juli 2011 antog rådet en rekommendation (3) om Portugals nationella reformprogram för 2011.

               (4)

               Den 23 november 2011 antog kommissionen den andra årliga tillväxtöversikten, vilket inledde den andra europeiska planeringsterminen för förhandsreglerad politisk samordning, förankrad i Europa 2020-strategin.

               (5)

               Europaparlamentet har vederbörligen involverats i den europeiska planeringsterminen, i enlighet med förordning (EG) nr 1466/97, och antog den 15 februari 2012 en resolution om sysselsättning och sociala aspekter i den årliga tillväxtöversikten 2012 och en resolution om bidraget till den årliga tillväxtöversikten 2012.

               (6)

               Den 2 mars 2012 godkände Europeiska rådet prioriteringarna för att säkerställa finansiell stabilitet, budgetkonsolidering och åtgärder för att främja tillväxt. Europeiska rådet betonade behovet att eftersträva differentierad och tillväxtvänlig budgetkonsolidering, återställa normala villkor för utlåning till näringslivet, främja tillväxt och konkurrenskraft, ta itu med arbetslösheten och krisens sociala följdverkningar samt modernisera den offentliga förvaltningen.

               (7)

               Den 2 mars 2012 uppmanade Europeiska rådet också de medlemsstater som deltar i europluspakten att i tid lägga fram sina åtaganden, så att de kan tas med i deras stabilitets- eller konvergensprogram och nationella reformprogram.

               (8)

               Den 2 maj 2012 lade Portugal fram sitt stabilitetsprogram för perioden 2012–2016 och den 7 maj 2012 sitt nationella reformprogram för 2012.

               (9)

               Den 17 maj 2011 antog rådet genomförandebeslut 2011/344/EU (4) för att ge Portugal medelfristigt ekonomiskt bistånd för en period av tre år från 2011 till 2014 i enlighet med rådets förordning (EU) nr 407/2010 av den 11 maj 2010 om inrättandet av en europeisk finansiell stabiliseringsmekanism (5). I det åtföljande samförståndsavtal som även undertecknades den 17 maj 2011 och dess efterföljande tillägg fastställs de villkor för den ekonomiska politiken som ligger till grund för utbetalningen av det ekonomiska biståndet.

               (10)

               Portugal har gjort goda framsteg på ett antal områden, men står fortfarande inför stora utmaningar. Det är fortsatt avgörande att de finanspolitiska målen uppnås, om regeringen ska få fullt marknadstillträde inom programperioden för det ekonomiska anpassningsprogrammet. För att begränsa riskerna för de finanspolitiska målen för 2012 är det utomordentligt viktigt att de strukturella finanspolitiska åtgärderna i det ekonomiska anpassningsprogrammet genomförs snabbt och bestämt. Samtidigt måste regeringen fortsätta med reformer som tar tag i Portugals konkurrenskraftsproblem. I 2012 års budget fullföljs inte de tidigare planerna på en s.k. finanspolitisk devalvering. Detta gör det ännu viktigare att snabbt anta ytterligare strukturella arbetsmarknads- och produktmarknadsreformer för att få ned enhetsarbetskostnaderna, öka flexibiliteten och sänka hindren för nyetablering. Det kommer att krävas uthållighet och beslutsamhet från regeringens sida för att övervinna de starka särintressen som står i vägen för reformer.

               (11)

               Vid den tredje översynen av det ekonomiska anpassningsprogrammet har man överlag kunnat konstatera att Portugals genomförande av de villkor som anges i samförståndsavtalet av den 17 maj 2011 fortfarande håller rätt kurs. Särskilt det finanspolitiska underskottsmålet för 2011 (5,9 % av BNP) har överträffats, genom en överföring av bankernas pensionsfonder till staten på motsvarande 3½ % av BNP. Trots denna engångsåtgärd var den strukturella konsolideringen under 2011 stor och uppgick till 3½ % av BNP. Bankerna är på god väg att uppfylla det ekonomiska anpassningsprogrammets kapitalkrav före utgången av 2012, men kapitalsituationen måste förbättras ytterligare under 2012 i linje med det programmets krav och som ett resultat av Europeiska bankmyndighetens krav att möta statsskuldsexponeringar, det särskilda programmet för inspektioner på plats och den planerade överföringen av bankernas privata pensionsplaner. I början av juni 2012 meddelade regeringen att den skulle tillhandahålla offentliga medel till tre stora banker, vilket skulle göra det möjligt att uppfylla kapitalkraven. Den fjärde översynen av det ekonomiska anpassningsprogrammet på personalnivå, vilken avslutades i början av juni 2012, bekräftade resultaten av den tredje översynen, dvs. att programmet löper enligt plan.

               (12)

               Nedgången i BNP 2011 var mindre än förväntat, eftersom export och konsumtion utvecklades bättre än väntat. Det fjärde kvartalet 2011 och början av 2012 visade dock en svag inhemsk efterfrågan, skarpt stigande arbetslöshet och lågt företagsförtroende. Enligt kommissionens avdelningars vårprognos 2012 har utsikterna för 2012 försämrats och BNP väntas falla med 3,3 %. Den ekonomiska tillväxten under 2013 kommer att vara mer begränsad än man från början väntade sig. Den externa anpassningen har hittills gått förbluffande fort, portugisisk export har vunnit marknadsandelar utanför unionen och importen har avtagit avsevärt, men det är ovisst om den kommer att kunna upprätthållas. Med tanke på den stora utlandsskuld som Portugal byggt upp, krävs det mycket långtgående ytterligare anpassningar av strukturell karaktär.

               (13)

               Budgeten för 2012 siktar på ett underskott i de offentliga finanserna på 4,5 % av BNP, vilket är i linje med det ekonomiska anpassningsprogrammets krav och med rådets rekommendationer till Portugal enligt förfarandet vid alltför stora underskott. De medelfristiga planer för konsolidering av de offentliga finanserna som presenteras i stabilitetsprogrammet överensstämmer också med det ekonomiska anpassningsprogrammets övergripande underskottsmål och ett budgetunderskott på högst 3 % av BNP förväntas till 2013. 2012 års budget omfattar konsolideringsåtgärder på mer än 5 % av BNP, vilka utgörs av permanenta strukturåtgärder. Två tredjedelar av åtgärderna är på utgiftssidan och omfattar en betydande minskning av löner och pensioner inom den offentliga sektorn, en minskning av antalet offentligt anställda med 2 % (heltidsekvivalenter) och en rationalisering av statsägda företag. På intäktssidan planeras det i budgeten färre skattebefrielser, ett ökat antal varor och tjänster som beskattas till den normala mervärdesskattesatsen, högre bolagsskatt och inkomstskatt, en ökning av punktskatterna och ökade satsningar på att bekämpa skatteflykt och skattebedrägerier. Underskottet förväntas minska ytterligare till 1,8 % av BNP 2014 och 1 % av BNP 2015. De största riskerna för de finanspolitiska målen rör främst statsägda företag och lokala och regionala myndigheter. När det gäller det strukturella saldot, väntas den strukturella anpassningen av de offentliga finanserna ligga över sju procentenheter av BNP under åren 2011–2012. Det medelfristiga budgetmålet på – 0,5 % av BNP återspeglar i tillräcklig utsträckning kraven i stabilitets- och tillväxtpakten. Den offentliga skulden väntas kulminera vid 115,7 % av BNP 2013 och därefter successivt minska. Den fjärde översynen av det ekonomiska anpassningsprogrammet på personalnivå bekräftade att målet för budgetunderskottet för 2012 ligger inom räckhåll, eftersom genomförandet av budgeten under de första fyra månaderna av 2012 överensstämde med förväntningarna, samtidigt som nedåtrisker på grund av en snabbare ökning av arbetslösheten och en mindre skattevänlig tillväxtsammansättning i förhållande till budgetberäkningarna bemöts genom besparingar i andra delar av budgeten.

               (14)

               Påtagliga framsteg har gjorts fram till nu och den fullständiga framgången med det ekonomiska anpassningsprogrammet beror till stor del på att det genomförs en lång rad strukturreformer, vilkas syfte är att avskaffa den stelhet och de flaskhalsar som ligger till grund för ekonomins tioåriga stagnation. Det omfattande och ambitiösa reformprogrammet är på god väg när det gäller arbetsmarknad, hälsovård, bostäder, rättsväsen och obestånd och rättsliga ramar som inbegriper konkurrens. Även privatiseringarna har hittills varit mycket framgångsrika. Inom nätverksindustrierna har framstegen varit mer blandade. Inom energisektorn har det lagts fram en övergripande strategi för att avhjälpa sektorns problem med ökande skulder genom att hantera alltför höga hyror och denna kommer att behöva genomföras under de kommande månaderna.

               (15)

               En strategisk omfördelning av strukturfonderna är på gång, med fokus på stöd till ungdomars sysselsättning och konkurrenskraft (särskilt små och medelstora företag). De nya åtgärderna stärker insatser på områdena ”sysselsättningspass”, utbildnings- och yrkeskvalifikationer och tillgång till finansiering för små och medelstora företag.

               (16)

               Portugal har gjort ett antal åtaganden inom europluspakten. Åtagandena och genomförandet av de åtaganden som föreslås 2011 avser att förbättra konkurrenskraften, sysselsättningen och de offentliga finansernas hållbarhet och samtidigt stärka den finansiella hållbarheten.

         HÄRIGENOM REKOMMENDERAS Portugal att vidta följande åtgärder under perioden 2012–2013:
   Genomföra de åtgärder som anges i genomförandebeslut 2011/344/EU och som specificeras ytterligare i samförståndsavtalet av den 17 maj 2011 och dess efterföljande tillägg.

      Utfärdad i Bryssel den 10 juli 2012.

            På rådets vägnar

         V. SHIARLY

            Ordförande

      (1)  EGT L 209, 2.8.1997, s. 1.

      (2)  Upprätthålls 2012 genom rådets beslut 2012/238/EU av den 26 april 2012 om riktlinjer för medlemsstaternas sysselsättningspolitik (EUT L 119, 4.5.2012, s. 47).

      (3)  EUT C 216, 22.7.2011, s. 1.

      (4)  EUT L 159, 17.6.2011, s. 88.

      (5)  EUT L 118, 12.5.2010, s. 1.


title: Rådets rekommendation (EU) 2015/1184 av den 14 juli 2015 om allmänna riktlinjer för medlemsstaternas och Europeiska unionens ekonomiska politik

text:
               18.7.2015

               SV

               Europeiska unionens officiella tidning

               L 192/27

         RÅDETS REKOMMENDATION (EU) 2015/1184
   av den 14 juli 2015
   om allmänna riktlinjer för medlemsstaternas och Europeiska unionens ekonomiska politik
   EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DENNA REKOMMENDATION
   med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artikel 121.2,
   med beaktande av Europeiska kommissionens rekommendation,
   med beaktande av Europeiska rådets slutsatser, och
   av följande skäl:

               (1)

               I fördraget föreskrivs att medlemsstaterna ska betrakta den ekonomiska politiken som en fråga av gemensamt intresse och samordna denna politik inom rådet. I fördraget föreskrivs vidare att allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken och riktlinjer för sysselsättningspolitiken ska antas av rådet som en vägledning för medlemsstaternas och unionens politik.

               (2)

               I enlighet med fördraget har unionen utarbetat och genomfört instrument för politisk samordning av finanspolitiken och den makrostrukturella politiken. I den europeiska planeringsterminen kombineras de olika instrumenten i en övergripande ram för en integrerad multilateral övervakning av ekonomi och budget. Den europeiska planeringsterminen bör fungera bättre om den förenklas och stärks såsom kommissionen föreslår i sin årliga tillväxtöversikt för 2015.

               (3)

               Under den finansiella och ekonomiska krisen har stora svagheter i unionens och dess medlemsstaters ekonomi blivit uppenbara. Krisen har också tydligt visat hur nära sammanlänkade medlemsstaternas ekonomier och arbetsmarknader är. Dessutom har den starka ökningen av statsskulderna medfört risker för den finanspolitiska hållbarheten. Att skapa smart och hållbar tillväxt för alla och nya arbetstillfällen är unionens största utmaning i dag Detta kräver en samordnad och ambitiös politik såväl på unionsnivå som på nationell nivå, i överensstämmelse med fördraget och unionens ekonomiska styrning. Insatserna bör göras på både utbuds- och efterfrågesidan och omfatta investeringsstimulans, förnyade satsningar på strukturreformer samt finanspolitiskt ansvar.

               (4)

               Medlemsstaterna och unionen bör även ta itu med krisens sociala konsekvenser och sträva efter att bygga ett sammanhållet samhälle, där människor kan förutse och hantera förändringar samt aktivt delta i samhällsliv och ekonomi. Tillträde och möjligheter för alla bör tryggas samt fattigdom och social utestängning minskas, framför allt genom väl fungerande arbetsmarknader och sociala välfärdssystem och undanröjande av hindren för deltagande på arbetsmarknaden. Medlemsstaterna bör också se till att alla invånare och regioner gynnas av den ekonomiska tillväxten.

               (5)

               Åtgärder enligt de integrerade riktlinjerna för medlemsstaternas ekonomiska politik och sysselsättningspolitik är ett viktigt steg mot att uppnå målen i Europa 2020-strategin för smart och hållbar tillväxt för alla (nedan kallad Europa 2020-strategin). Europa 2020-strategin bör understödjas av en rad politiska insatser på europeisk och nationell nivå som medlemsstaterna och unionen bör genomföra för att de samordnade strukturreformerna ska få positiva spridningseffekter, den övergripande ekonomiska politiken bli balanserad och de europeiska politiska strategierna bidra på ett mer enhetligt sätt till målen i Europa 2020-strategin, och för att säkerställa en väl fungerande ekonomisk och monetär union. De allmänna riktlinjerna för medlemsstaternas och unionens politik, som bifogas denna rekommendation, och de relevanta riktlinjerna för sysselsättningspolitiken utgör tillsammans de integrerade riktlinjerna för att genomföra Europa 2020-strategin (nedan kallade de integrerade riktlinjerna för Europa 2020).

               (6)

               Dessa integrerade riktlinjer för Europa 2020 riktar sig till medlemsstaterna och unionen, men de bör genomföras i partnerskap med alla nationella, regionala och lokala myndigheter, i nära samarbete med parlament, arbetsmarknadens parter och företrädare för det civila samhället.

               (7)

               De allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken vägleder medlemsstaterna i genomförandet av reformer med hänsyn till det ömsesidiga beroendet mellan medlemsstaterna. Riktlinjerna är i linje med stabilitets- och tillväxtpakten. Sådana riktlinjer bör ligga till grund för eventuella landsspecifika rekommendationer som rådet kan ge medlemsstaterna.

         HÄRIGENOM REKOMMENDERAS att medlemsstaterna och, i tillämpliga fall, unionen i sin ekonomiska politik beaktar de riktlinjer som fastställs i bilagan, vilka ska utgöra en del av de integrerade riktlinjerna för Europa 2020.

      Utfärdad i Bryssel den 14 juli 2015.

            På rådets vägnar

         P. GRAMEGNA

            Ordförande

      BILAGA

         Allmänna riktlinjer för medlemsstaternas och Europeiska unionens ekonomiska politik

         Del I av de integrerade riktlinjerna för Europa 2020

         Riktlinje 1: Främja investeringar

      Att öka de produktiva investeringarna i Europa är avgörande för att stimulera efterfrågan och förbättra konkurrenskraften och den långsiktiga tillväxtpotentialen i Europa. Insatser bör riktas in på att mobilisera finansiering för bärkraftiga investeringsprojekt, få finansieringen att nå den reala ekonomin och förbättra investeringsklimatet. Makroekonomisk och finansiell stabilitet, samt förutsägbar lagstiftning och öppenhet och insyn i den finansiella sektorn, är mycket viktigt för att unionen ska förbli attraktiv för investeringar från den privata sektorn, inbegripet utländska investeringar.
      Potentialen hos unionens fonder, bl.a. Europeiska fonden för strategiska investeringar och strukturfonderna, samt nationella medel för tillväxtfrämjande investeringar på viktiga områden bör utnyttjas till fullo. I detta sammanhang är det avgörande att förvaltningen av medel är resultatorienterad och att användningen av innovativa finansiella instrument ökar, när så är lämpligt.
      För att finansieringen ska kunna nå den reala ekonomin krävs ökad insyn och information, särskilt via ett europeiskt centrum för investeringsrådgivning, som ska verka under överinseende av Europeiska investeringsbanken, samt öppen projektplanering. Ett nära samarbete med alla berörda aktörer är avgörande för smidigt utförande, lämplig risknivå och största möjliga mervärde.

         Riktlinje 2: Främja tillväxt genom strukturreformer i medlemsstaterna

      Att medlemsstater genomför ambitiösa strukturreformer på både produkt- och arbetsmarknader, samt i sociala trygghets- och pensionssystemen är avgörande för att stärka och upprätthålla den ekonomiska återhämtningen och säkerställa hållbara offentliga finanser, förbättra konkurrenskraften, förebygga och häva skadliga makroekonomiska obalanser i enlighet med förfarandet vid makroekonomiska obalanser och öka tillväxtpotentialen i unionens ekonomier. Detta skulle även bidra till ökad ekonomisk och social sammanhållning. Reformer för ökad konkurrens, särskilt inom den sektor som inte är exponerad för internationell handel, bättre fungerande arbetsmarknader och bättre företagsklimat bidrar till att undanröja hindren för tillväxt och investeringar och till att göra ekonomin mer anpassningsbar. Medlemsstaterna bör betrakta den ekonomiska politiken som en fråga av gemensamt intresse och samordna den för att öka positiva synergier och undvika negativa spridningseffekter.
      Reformer av arbetsmarknaden och de sociala systemen behöver genomföras för att främja tillväxt och sysselsättning samtidigt som alla måste få tillgång högkvalitativa, överkomliga och hållbara sociala tjänster och förmåner. Arbetsmarknadsreformer, till exempel lönesättningsmekanismer och ett ökat deltagande, bör genomföras i enlighet med de mer detaljerade anvisningarna i sysselsättningsriktlinjerna.
      Det behövs ytterligare insatser för att göra unionen till en attraktiv destination för talang och kompetens. Reformen och den ytterligare integreringen av produktmarknaderna bör fortsätta så att unionens konsumenter och företag kan dra nytta av lägre priser och större utbud av varor och tjänster. Mer integrerade marknader innebär att företagen får tillgång till en mycket större marknad än den egna hemmamarknaden och därmed större möjligheter att växa. Mer konkurrensutsatta och bättre integrerade produktmarknader kommer också att stimulera innovation och kan bidra till en snabbare anpassning och återhämtning från ekonomiska chocker i enskilda medlemsstater och unionen som helhet.
      Arbetet med att förbättra regelverk som påverkar företag bör fortsätta, i syfte att särskilt stödja små och medelstora företag, och bör även omfatta modernisering av den offentliga förvaltningen, en minskning av administrativa bördor, ökad insyn, kampen mot korruption, skatteundandragande och odeklarerat arbete, förbättring av rättsväsendets oberoende, kvalitet och effektivitet, tillsammans med kontroll av avtalsefterlevnad och välfungerande insolvensförfaranden.
      Informations- och kommunikationstekniken och den digitala ekonomin är viktiga drivkrafter för produktivitet, innovation och tillväxt i alla sektorer av ekonomin. Främjandet av privata investeringar i forskning och innovation bör åtföljas av djupgående reformer för att modernisera för forsknings- och innovationssystemen, förbättra samarbetet mellan offentliga institutioner och den privata sektorn och förbättra det allmänna företagsklimatet så att det blir mer kunskapsintensivt. Att höja kvaliteten och effektiviteten hos de offentliga investeringarna i forskning och innovation kommer att fortsätta att förbättra de offentliga finansernas kvalitet, och kan komma att förbättra de offentliga finansernas hållbarhet på lång sikt.

         Riktlinje 3: Undanröja viktiga hinder för hållbar tillväxt och sysselsättning på unionsnivå

      Ytterligare integrering av den inre marknaden, inbegripet avlägsnande av kvarstående hinder, ökad konkurrens och ett bättre företagsklimat är avgörande för att Europa ska förbli attraktivt för både inhemska och utländska företag. För att Europas produktivitet ska kunna höjas behövs satsningar på innovation och utveckling av humankapital och en integrerad väl fungerande digital inre marknad. Ökad användning av informations- och kommunikationsteknik bland såväl konsumenter som företag kan bidra till att skapa ett digitalt Europa utan gränser och ökad produktivitet.
      En välfungerande finanssektor är avgörande för en väl fungerande ekonomi. Skärpt lagstiftning och tillsyn samt bättre konsumentskyddsregler bör genomföras fullt ut för finansmarknader och finansinstitut. Åtgärder måste vidtas för att bygga en hållbar värdepappersmarknad i Europa, vilket kommer att bidra till att förbättra bankernas faktiska finansieringskapacitet i unionen. En verklig kapitalmarknadsunion bör upprättas som bygger på resultaten på den inre marknaden för finansiella tjänster och kapital.
      En stark energiunion bör trygga försörjningen av säker och hållbar energi till rimligt pris till företag och hushåll. Ett kostnadseffektivt genomförande av ramen för klimat- och energipolitiken fram till 2030 och övergången till en konkurrenskraftig, resurseffektiv ekonomi med låga koldioxidutsläpp bör fortsätta bland annat i form av reformer på både efterfråge- och utbudssidan, samtidigt som gröna jobb, grön teknik och innovativa lösningar främjas. I detta sammanhang kräver energi- och transportsektorerna särskild uppmärksamhet även i framtiden, inklusive beträffande sammankoppling av energi- och transportnät samt infrastruktur.
      Unionslagstiftningen bör inriktas på de frågor som bäst hanteras på europeisk nivå och utformas med beaktande av ekonomiska, miljömässiga och sociala konsekvenser. Lika villkor över gränserna tillsammans med mer förutsägbar lagstiftning och strängt iakttagande av konkurrensreglerna kommer i högre grad att locka till sig investeringar. Ett bättre och mer förutsägbart företagsklimat är extra viktigt inom nätverksindustrierna som kännetecknas av långa investeringshorisonter och stora inledande investeringar. Den yttre dimensionen av den inre marknaden bör utvecklas ytterligare.

         Riktlinje 4: Förbättra hållbarheten och tillväxtfrämjandet i de offentliga finanserna

      Sunda offentliga finanser är centrala för tillväxt och jobbskapande. En hållbar finanspolitik är avgörande för att vinna investerarnas förtroende och finanspolitiskt utrymme är nödvändigt för att oförutsedda händelser ska kunna hanteras och de offentliga finansernas positiva bidrag till ekonomin maximeras. Detta skapar också lämpliga villkor till stöd för tillväxt och investering. Medlemsstaterna bör långsiktigt kontrollera underskotts- och skuldnivåer. Finanspolitiken måste föras i överensstämmelse med unionens regelverk, särskilt stabilitets- och tillväxtpakten, och kompletterande sunda nationella budgetbestämmelser. Finanspolitiken bör avspegla de ekonomiska förhållandena och hållbarhetsriskerna på medlemsstatsnivå, samtidigt som den ekonomiska politiken bör vara väl samordnad. Medlemsstaterna i euroområdet uppmanas att fortsätta att noggrant övervaka och diskutera den sammantagna finanspolitiska situationen i euroområdet, inbegripet den finanspolitiska hållningen.
      Vid utformning och genomförande av åtgärder för budgetkonsolidering bör man i strategierna prioritera tillväxtfrämjande utgiftsposter, inom exempelvis utbildning, kompetens och anställbarhet, forskning, utveckling och innovation samt nätinvesteringar som har positiv inverkan på produktiviteten. Utgiftsreformerna bör riktas in på effektivitetsvinster i den offentliga förvaltningen och kan bland annat baseras på utgiftsöversyner i syfte att säkerställa hållbarhet på lång sikt.
      Utgiftsreformer som främjar en effektiv resursfördelning till stöd för tillväxt och sysselsättning utan att leda till orättvisor, bör vid behov kompletteras med en modernisering av inkomstsystemet. En gemensam konsoliderad bolagsskattebas bör utforskas även i fortsättningen. En övergång till mer tillväxtfrämjande skatter, samtidigt som efterlevnaden av stabilitets- och tillväxtpakten säkerställs, kan bidra till att motverka ineffektivitet på marknaden och lägga grunden för hållbar tillväxt och skapande av arbetstillfällen. Samtidigt är det viktigt att beakta fördelningseffekten vid alla förändringar i beskattningen. Skattesystemet kunde bli mer effektivt om skattebasen breddas, t.ex. genom att avskaffa eller minska undantag och förmånssystem, kontrollera skatteutgifternas omfattning och effektivitet, samt stärka skatteförvaltningen, förenkla skattesystemet och bekämpa skattebedrägeri och aggressiv skatteplanering.