Avis juridique important

|

32003H0532

Kommissionens rekommendation av den 10 juli 2003 om riktlinjer för genomförande av Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 761/2001 om frivilligt deltagande för organisationer i gemenskapens miljölednings- och miljörevisionsordning (EMAS) när det gäller val och användning av indikatorer för miljöprestanda (Text av betydelse för EES) [delgivet med nr K(2003) 2253]

Europeiska unionens officiella tidning nr L 184 , 23/07/2003 s. 0019 - 0032

Kommissionens rekommendationav den 10 juli 2003om riktlinjer för genomförande av Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 761/2001 om frivilligt deltagande för organisationer i gemenskapens miljölednings- och miljörevisionsordning (EMAS) när det gäller val och användning av indikatorer för miljöprestanda[delgivet med nr K(2003) 2253](Text av betydelse för EES)(2003/532/EG)EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION UTFÄRDAR DENNA REKOMMENDATIONmed beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artikel 211 andra strecksatsen i detta, ochav följande skäl:(1) I Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 761/2001 av den 19 mars 2001 om frivilligt deltagande för organisationer i gemenskapens miljölednings- och miljörevisionsordning (EMAS)(1) fastställs grundläggande krav för organisationers deltagande i EMAS.(2) I förordning (EG) nr 761/2001 uppmanas kommissionen att främja en konsekvent tillämpning av EMAS.(3) Konsekvensen kan förbättras genom att det utarbetas riktlinjer som riktar sig till både organisationer och miljökontrollanter för utarbetandet av en miljöredovisning enligt artikel 3.2 c i förordning (EG) nr 761/2001.(4) Enligt avsnitt 3.3 i bilaga III till förordning (EG) nr 761/2001 får en organisation som genomför EMAS använda indikatorer för miljöprestanda för att förbättra tydligheten, öppenheten och jämförbarheten i den information som organisationen lämnar.(5) Valet och användningen av indikatorer för miljöprestanda kan också hjälpa organisationerna att bättre förstå och att förbättra sin miljöledning och sina miljöprestanda.(6) I riktlinjerna för miljöredovisningar enligt EMAS i bilaga I.3 till rekommendation 2001/680/EG(2) fastställs att kommissionen i vederbörlig ordning kommer att utveckla riktlinjer för valet och användningen av indikatorer för miljöprestanda.(7) Indikatorer för miljöprestanda bör väljas och användas på ett kostnadseffektivt sätt som är lämpligt med hänsyn till organisationens storlek och typ samt dess behov och prioriteringar.(8) De riktlinjer som ges i denna rekommendation överensstämmer med yttrandet från den kommitté som upprättats enligt artikel 14 i förordning (EG) nr 761/2001.HÄRIGENOM REKOMMENDERAS FÖLJANDE.(1) Organisationer får använda de indikatorer för miljöprestanda som anges i bilaga I när de utarbetar en miljöredovisning enligt EMAS.(2) Denna rekommendation riktar sig till medlemsstaterna.Utfärdad i Bryssel den 10 juli 2003.På kommissionens vägnarMargot WallströmLedamot av kommissionen(1) EGT L 114, 24.4.2001, s. 1.(2) EGT L 247, 17.9.2001, s. 1.BILAGA IRIKTLINJER FÖR VAL OCH ANVÄNDNING AV MILJÖINDIKATORER FÖR EMAS-FÖRORDNINGEN1. InledningI avsnitt 3.3 i bilaga III till EMAS-förordningen uppmanas deltagande organisationer att i lämpliga fall använda sig av indikatorer för miljöprestanda.Genom att sådana indikatorer används kommer rapporteringen av miljöprestanda att förbättras, eftersom rådata görs om till information som lätt kan tolkas av målgruppen. Genom indikatorer för miljöprestanda sammanställs omfattande miljödata till ett begränsat antal centrala uppgifter. På så vis kommer det att bli lättare för organisationer att mäta och rapportera sina miljöprestanda. En annan viktig funktion för miljöindikatorerna är att göra det lättare för organisationerna att hantera sina miljöaspekter och -konsekvenser. Dessutom börjar t.ex. finansanalytiker och finansiella rådgivare att bli allt mer intresserade av miljöprestanda.Det kan vara dyrt och tidskrävande att ta fram miljöinformation. Indikatorerna för miljöprestanda bör därför vara kostnadseffektiva och lämpliga med hänsyn till organisationens storlek och typ samt dess behov och prioriteringar. De bör främst avse de miljökonsekvenser som är viktigast och som företaget kan påverka genom verksamhet, ledning, åtgärder, produkter och tjänster. De bör också vara tillräckligt känsliga för att återspegla betydelsefulla förändringar vad gäller miljöpåverkan. Organisationerna bör dessutom på bästa sätt utnyttja den miljöinformation som de samlar in. Indikatorerna bör därför både stödja organisationernas ledning och ge information till intressenter. Beroende på organisationens möjligheter och resurser kan användningen av indikatorer för miljöprestanda till en början begränsas till de aspekter som anses vara mest relevanta för att sedan successivt bli mer omfattande. De indikatorer och måttenheter som anges i dessa riktlinjer är endast exempel.I litteraturförteckningen i bilaga II till denna rekommendation nämns flera publikationer och standarder som kan vara till hjälp för organisationer.Följande grundläggande principer gäller för systemen för miljöindikatorer:- Jämförbarhet: Indikatorerna bör möjliggöra jämförelser och visa de förändringar som sker när det gäller miljöprestanda.- Avvägning: mellan problematiska (dåliga) och lovande (bra) områden.- Kontinuitet: Indikatorerna bör baseras på samma kriterier och mätas under jämförbara tidsavsnitt eller -enheter.- Tidsmässig anpassning: Indikatorerna bör uppdateras tillräckligt ofta för att åtgärder skall kunna vidtas.- Tydlighet: Indikatorerna bör vara tydliga och begripliga.2. Olika kategorier av indikatorer för miljöprestandaVanligtvis brukar man dela in miljöindikatorer i tre kategorier för utvärdering och rapportering av en organisations miljöprestanda(1):>Plats för tabell>Indikatorer för operativa prestanda (OPIs): Dessa indikatorer koncentreras på aspekter som avser en organisations verksamhet, bland annat åtgärder, produkter och tjänster, och kan omfatta till exempel utsläpp, återvinning av produkter och råmaterial, en fordonsparks bränsleförbrukning eller energiförbrukning.När det gäller operativ prestanda kan man skilja mellan indikatorer för inflöde, indikatorer för fysiska resurser och utrustning samt indikatorer för utflöde. Indikatorerna koncentreras på planering, kontroll och övervakning av miljöpåverkan av organisationens verksamhet. Indikatorer för operativ prestanda är också viktiga för att man skall kunna meddela miljödata i miljörapporter eller miljöredovisningar, i enlighet med EMAS-förordningen. Genom att kostnadsaspekter integreras kan indikatorerna också utgöra grunden för styrning av miljökostnader.Indikatorer för ledningsprestanda (MPIs): Dessa indikatorer koncentreras på ledningens insatser att tillhandahålla infrastruktur för att miljöledningen skall bli framgångsrik. De kan till exempel omfatta miljöprogram, övergripande och detaljerade mål, utbildning, incitament, revisionsfrekvens, inspektioner på plats, administration och relationer med omgivningen.Dessa indikatorer fungerar främst som mått på intern kontroll och information, men innehåller i sig inte tillräckligt med information för att ge en korrekt bild av organisationens miljöprestanda.Indikatorer för tillståndet i miljön (ECIs): Dessa indikatorer ger information om kvaliteten på miljön i en organisations omgivningar eller det lokala, regionala eller globala miljötillståndet. Som exempel kan nämnas vattenkvaliteten i en närliggande sjö, luftkvaliteten i regionen, koncentrationer av växthusgaser eller koncentrationer av vissa föroreningar i marken. De kan vara vittomfattande, men kan också användas för att fokusera organisationens uppmärksamhet på hanteringen av miljöaspekter som är förknippade med betydande miljöpåverkan.Tillståndet i olika delar av miljön (luft, vatten och mark) och de miljöproblem som uppstår beror ofta på en rad olika förhållanden, till exempel utsläpp från andra företag, hushåll eller transporter. Data om tillståndet i olika delar av miljön mäts och registreras vanligtvis av offentliga institutioner. Dessa data används för att ta fram särskilda miljöindikatorsystem för de viktigaste miljöproblemen. I samband med miljöpolitiska målsättningar kan allmänna miljöindikatorer fungera som prioriteringsriktlinjer för organisationer när det gäller att fastställa egna indikatorer och mål, särskilt när organisationen är en av de viktigaste källorna till ett miljöproblem (t.ex. en flygplats påverkan på omgivningarna när det gäller buller eller direkta utsläpps påverkan på den lokala vattenkvaliteten). Särskilt i sådana fall kan man genom dessa indikatorer mäta organisationens miljöpåverkan.Dessa tre kategorier av miljöindikatorer har blivit allmänt vedertagna och organisationerna bör överväga att använda en kombination av dessa indikatorer för att kunna visa följande:- Att de är medvetna om den miljöpåverkan som är förknippad med deras verksamheter, produkter och tjänster (ECIs).- Att de vidtar lämpliga åtgärder för att säkerställa hanteringen av miljöaspekter som är förknippade med miljöpåverkan (MPIs).- Att hanteringen av miljöaspekter leder till förbättrade miljöprestanda (OPIs).För organisationer som har mindre betydande miljöpåverkan och ett mindre komplicerat miljöledningssystem kan det dock konstateras att kriterier för operativa prestanda kommer att vara viktigast.3. RiktlinjerNär det gäller att välja miljöindikatorer för en viss miljöaspekt bör den aktuella organisationen ställa sig följande frågor:- Vilka är organisationens viktigaste miljöaspekter och -konsekvenser?- På vilka områden kan störst förbättringar göras?- På vilka områden kan miljöförbättringarna också leda till kostnadsminskningar?De miljöindikatorer som väljs ut bör överensstämma med de miljöpolitiska prioriteringarna:- Hur påverkar organisationen den lokala eller regionala miljösituationen i förhållande till viktiga lokala eller regionala miljöpolitiska frågor?- Vilka miljöproblem dominerar i de nuvarande politiska diskussionerna?- Vilka externa krav, till exempel från berörda parter, påverkar organisationen?Figur:Flödesschema över beslutsprocesser vid val av indikatorer för miljöprestanda.>PIC FILE= "L_2003184SV.002201.TIF">Dessutom bör organisationerna välja indikatorer som förbättrar deras ledning. Indikatorer som inte bidrar till organisationens ledning kommer i slutändan inte att integreras i den dagliga ledningen och kommer således att få begränsade effekter när det gäller att förbättra organisationens prestanda.De indikatorer som gör det möjligt för de anställda och ledningen att fullgöra sina uppgifter på ett bättre sätt är de som är mest lämpliga för organisationen.Som vägledning för organisationer i valet av lämpliga indikatorer behandlas i avsnitten a-e nedan de kriterier som anges i avsnitt 3.3 i bilaga III till EMAS-förordningen.a) Indikatorerna bör ge en korrekt bild av organisationens prestandaDet är viktigt att organisationen kan göra en korrekt bedömning av sina miljöprestanda. Indikatorerna bör återspegla organisationens miljöprestanda så korrekt som möjligt, och ge en balanserad bild av miljöaspekter och miljöpåverkan.Om en organisation till exempel minskar sina utsläpp till luft eller vatten, men som en följd av detta producerar mer fast avfall för deponier, bör organisationen göra en bedömning av och rapportera de totala miljöfördelarna. Detta kommer också att få ekonomiska konsekvenser, eftersom kostnaden för bortskaffandet måste tas med för att ledningen skall kunna beräkna en sådan åtgärds kostnader och fördelar.Nedan följer exempel på indikatorer och måttenheter som kan ingå i miljöredovisningar enligt EMAS. De avser de olika kategorierna och underkategorierna av indikatorer som anges i tabellen i avsnitt 2 om olika kategorier av indikatorer för miljöprestanda.Vid sidan av absoluta värden för miljöpåverkan kan måttenheterna också avse miljöpåverkan per produkt- eller tjänsteenhet, omsättning, bruttoförsäljning eller bruttoförädlingsvärde (indikatorer för "miljöeffektivitet") eller miljöpåverkan per anställd(2).OBS!När det gäller indikatorer för tillståndet i miljön (ECIs) är det ofta delar av den lokala miljön och lokala ekosystem som är mest relevanta. I vissa fall, till exempel när det gäller utsläpp av växthusgaser, kan dock tillståndet i den globala miljön vara betydelsefullt. Om indikatorerna för tillståndet i miljön inte främst avspeglar den registrerade organisationens miljöpåverkan, utan snarare andra organisationers eller okända källors påverkan, bör detta tydligt anges i kommunikationen med intressenter.>Plats för tabell>>Plats för tabell>>Plats för tabell>>Plats för tabell>>Plats för tabell>>Plats för tabell>>Plats för tabell>Nedan följer ett antal exempel på hur indikatorer för miljöprestanda kan presenteras i diagram. I många fall är det lämpligt att inte bara ge information för det senaste året utan om utvecklingen under flera år.Figur:Utveckling när det gäller tre olika typer av farligt avfall i 1000-tals ton per år mellan 1996 och 2002: Slagg (10 04 01), slagg och avdraget material (10 04 02) och stoft från rökgasrening (10 04 04)(3).>PIC FILE= "L_2003184SV.002701.TIF">Om organisationer rapporterar ledningsindikatorer, såsom utbildning, kan det vara lämpligt attkänna till hur stor del av den totala utbildningen som ägnas åt miljöfrågor eller hur stor del av revisionen som avser miljöfrågor. På så vis kommer de att bättre kunna beräkna kostnaderna för miljöledningen.Figur:Andel utbildningstimmar per anställd som ägnas åt säkerhet, miljö respektive kvalitet 2002.>PIC FILE= "L_2003184SV.002702.TIF">När organisationer vill rapportera prestanda avseende miljötillståndet är det bra att känna till organisationens relativa bidrag till miljöpåverkan. Om en organisation lämnar rapporter om tillståndet i en lokal flod är det således lämpligt om dess bidrag till de övergripande flodförhållandena uppskattas, så att insatserna kan koncentreras på ett effektivt sätt.b) Indikatorerna bör vara begripliga och otvetydigaAv skäl som avser tillförlitlighet och ledningskontroll är det viktigt att indikatorer inte ger ett felaktigt intryck eller missleder den tänkta målgruppen. Indikatorerna bör vara tydliga och begripliga för användarna och motsvara deras informationskrav. Indikatorerna bör vara konsekventa och koncentreras på väsentliga data.Vid rapportering är det vanligt att data slås samman eller normaliseras. På så vis kan presentationen bli kortfattad, men det är också viktigt att slutresultatet är lätt att förstå. Rapporter som görs på grundval av ett internt index för materialåtervinning i organisationen kan till exempel bli svåra att tolka om det inte på ett enkelt sätt förklaras hur detta index beräknas.Genom att data normaliseras i förhållande till ett basår kan det bli möjligt att göra en jämförelse mellan olika år, men det är inte säkert att alla aspekter av miljöprestanda återspeglas. Det är till exempel viktigt att effekterna av förvärv och avyttringar förklaras tydligt, och målgruppen bör kunna förstå exakt vad den aspekt som rapporteras omfattar.c) Indikatorerna bör möjliggöra årliga jämförelserGenom denna aspekt säkerställs att det är lätt att följa utvecklingen av en organisations miljöprestanda. Eftersom det måste gå att göra en jämförelse mellan olika år är det viktigt att på rätt sätt välja indikatorer i början av rapporteringsprocessen. Om parametrarna för rapportering av en viss miljöaspekt ändras är det ofta svårt att se om det gjorts några förbättringar.Om det till exempel när det gäller energi rapporteras total förbrukning under år 1, men energiförbrukning per ton produkter under år 2, går det inte att göra någon jämförelse mellan åren. När indikatorer väljs bör organisationerna därför ta hänsyn till kontinuiteten. För att undvika missförstånd bör det alltid anges absoluta värden för indikatorerna, som i nedanstående tabell:Tabell:Exempel på tabell som gör det möjligt att göra jämförelser mellan olika år((Rauberger (1998).))>Plats för tabell>För att ge en korrekt bild av den årliga utvecklingen av prestanda bör organisationerna rapportera absoluta årliga genomsnitt, och om nödvändigt deras varianser. Om detta inte låter sig göras bör manvälja ett år med genomsnittliga värden som basår. Det är inte lämpligt att ha exceptionella toppar som referensår.Ibland är det nödvändigt att ändra metoden för rapportering av en miljöaspekt. I dessa fall bör organisationen sträva efter att se till att det kan göras jämförelser med tidigare års data, till exempel genom att räkna om de föregående årens data i enlighet med den nya rapporteringsmetoden.d) Indikatorerna bör göra det möjligt att göra jämförelser med sektoriella, nationella eller regionala benchmarksEtt av de grundläggande kraven för att indikatorer skall kunna jämföras är att de skapas på samma sätt, så att man undviker att "äpplen och päron" jämförs.När det till exempel gäller energiförbrukning kan en fråga vara om primär- eller sekundärenergiförbrukning skall rapporteras. Organisationen bör eftersträva att tillämpa en vedertagen standard när den skapar sina egna indikatorer.Sådana standarder fastställs i vissa fall av forskare, branschorganisationer, icke-statliga organisationer, eller lokala, nationella eller regionala regeringar. Organisationerna bör se till att de har information om relevanta benchmarks. Om de rapporterar om dessa aspekter bör de indikatorer de väljer göra det möjligt att göra direkta jämförelser med dessa benchmarks. Om flera olika benchmarks har tagits fram, bör organisationerna välja de som är mest relevanta för sektorn, för att undvika alltför omfattande rapportering.Tabell:Exempel på tabell som gör det möjligt att göra jämförelser med benchmarks((Rauberger (1998).)).>Plats för tabell>e) Indikatorerna bör möjliggöra en jämförelse med lagstadgade kravBåde med tanke på intern ledning och trovärdighet utåt bör organisationerna kunna visa vad de presterar i förhållande till lagstadgade krav. När det finns lagstadgade krav för den aspekt som skall rapporteras, bör organisationerna ta med dessa krav i samma tabell eller grafiska presentation som den där dess prestanda anges.Figur:Exempel på diagram som möjliggör jämförelser med lagstadgade krav.>PIC FILE= "L_2003184SV.002901.TIF">4. SammanfattningInnan en organisation fattar beslut om vilken indikator som skall användas för en viss miljöaspekt bör den ställa sig följande frågor:a) Kan dessa data visa organisationens miljöpåverkan?b) Kan de detaljerade miljömålen kvantifieras genom indikatorerna?c) Stödjer dessa data organisationens ledningsprocess?d) Är dessa data begripliga utan komplicerade förklaringar?e) Kan man använda data i detta format år efter år?f) Har eventuella lagstadgade gränser för denna aspekt inbegripits?g) Kan dessa data jämföras med relevanta benchmarks för denna aspekt?Om svaret på någon av ovanstående frågor är NEJ, bör organisationen fundera vidare över miljöindikatorns utformning. Indikatorerna bör dock ses över med jämna mellanrum för att de skall vara relevanta och ta hänsyn till ny information eller utveckling.(1) Huvudkategorierna "indikatorer för operativ prestanda", "indikatorer för ledningsprestanda" och "indikatorer för tillståndet i miljön" liksom de flesta underkategorier motsvarar direkt de indikatorkategorier som används i EN/ISO 14031:1999 "Miljöledning - Utvärdering av miljöprestanda - Vägledning". Underkategorierna "produkter som stöder organisationens verksamhet", "transport", "anställdas delaktighet", "administration och planering", "inköp och investeringar" samt "hälsa och säkerhet" ingår i EMAS.(2) Indikatorer som avser anställda bör användas med försiktighet eftersom måtten i vissa fall i stor utsträckning avgörs av förhållandet mellan kapital och arbetskraft i företaget.(3) Koderna inom parentes är koderna för de olika typerna av avfall i den europeiska avfallsförteckningen.BILAGA IIETT URVAL AV NATIONELLA, REGIONALA OCH INTERNATIONELLA PUBLIKATIONER OM MILJÖINDIKATORERANPA - Agenzia nazionale per la protezione dell'ambiente (1998): "Manuale per l'attuazione del Sistema Comunitario di Ecogestione ed Audit" (Manual för genomförande av gemenskapens miljölednings- och miljörevisionsordning (EMAS)), CD-ROM Sezione Banca Dati Indicatori (Avsnitt - Databas med miljöindikatorer), Rom, Internet: www.anpa.it/emas.Verein für Umweltmanagement in Banken, Sparkassen und Versicherungen e.V. (VfU) och Bundesumweltministerium (1997): "Time to act - environmental management in financial institutions - A survey of recent developments including principles and guidelines for in-house eco-balances of financial service providers" (Dags att vidta åtgärder - miljöledning i finansiella institutioner - Översikt över den senaste tidens utveckling, bland annat principer och riktlinjer för intern miljöbalans hos leverantörer av finansiella tjänster), Bonn, Internet: www.vfu.de.Business in the Community (2000): "Winning With Integrity" (Att vinna med integritet), London, Internet: www.bitc.org.uk.Business in the Community (2001): "A Measure of Progress" (Mått på framsteg), London, Internet: www.bitc.org.uk.FORGE Group (2000): "Guidelines on Environmental Management and Reporting for the Financial Services Sector" (Riktlinjer för miljöledning och miljörapportering för sektorn för finansiella tjänster), Internet: www.bba.org.uk.Bundesumweltministerium och Umweltbundesamt (red.) (1997): "A Guide to Corporate Environmental Indicators" (Vägledning om företags miljöindikatorer), Bonn/Berlin, Internet: www.umweltbundesamt.de.Umweltbundesamt (1999): "Leitfaden betriebliche Umweltauswirkungen - Ihre Erfassung und Bewertung im Rahmen des Umweltmanagements." (Riktlinjer för operativ miljöpåverkan - insamling och utvärdering inom ramen för miljöledning), Berlin, Internet: www.umweltbundesamt.de.Global reporting initiative (2002): "Sustainability reporting guidelines" (Riktlinjer för rapportering om hållbarhet), Boston, USA, Internet: www.globalreporting.org.EN/ISO 14031:1999 "Miljöledning - Utvärdering av miljöprestanda - Vägledning", Genève, Internet: www.iso.ch.ISO/TR 14032:1999 "Environmental management - Examples of environmental performance evaluation (EPE)" (Miljöledning - exempel på utvärdering av miljöprestanda), Genève, Internet: www.iso.ch.Jasch, C. and Rauberger, R. (1998): "Leitfaden Kennzahlen zur Messung der betrieblichen Umweltleistung" (Vägledande indikatorer för mätning av operativa miljöprestanda) Bundesministerium für Umwelt, Jugend und Familie (red.), Wien, IÖW Wien Publications No. 25/1998, Internet: www.ioew.at/ioew/index.html.Rauberger, R. (1998): "Erweitertes betriebliches Umweltcontrolling" (Utvidgad operativ miljökontroll) i "Praxishandbuch Umweltschutz - Management", Hans-Peter Wruk och Horst Ellringmann (red.), Köln, Deutscher Wirtschaftsdienst, Internet: www.dvd-verlag.com.UK Association of Certified and Chartered Accountants and Certified Accountants Educational Trust (2001): "An Introduction to Environmental Reporting" (Introduktion till miljörapportering), London, Internet: www.accaglobal.com.UK Department for the Environment, Food and Rural Affairs (2000): "Environmental Reporting - Guidelines for Company Reporting on Waste" (Miljörapportering - riktlinjer för företags rapportering om avfall), London, DEFRA Publications, Internet: www.defra.gov.uk/environment/envrp/ index.htm.UK Department for the Environment, Food and Rural Affairs (2000): "Environmental Reporting Guidelines for Company Reporting on Water" (Miljörapportering - riktlinjer för företags rapportering om vatten), London, DEFRA Publications, Internet: www.defra.gov.uk/environment/envrp/ index.htm.UK Department for the Environment, Food and Rural Affairs (2001): "Environmental Reporting - General Guidelines" (Miljörapportering - allmänna riktlinjer), London, DEFRA Publications, Internet: www.defra.gov.uk/environment/envrp/ index.htm.UK Department for the Environment, Food and Rural Affairs (2001): "Guidelines for Company Reporting on Greenhouse Gas Emissions" (Riktlinjer för företags rapportering av utsläpp av växthusgaser), London, DEFRA Publications, Internet: www.defra.gov.uk/environment/envrp/ index.htm.United Nations Division for Sustainable Development (2001): "Environmental Management Accounting, Procedures and Principles", United Nations publication, Economic and Social Affairs Series, Internet: www.un.org/esa/sustdev/estema1.htm.VDI Verein Deutscher Ingenieure (red.) (2001): "Betriebliche Kennzahlen für das Umweltmanagement - Leitfaden zu Aufbau, Einführung und Nutzung" (Operativa indikatorer för miljöledning - riktlinjer för struktur, införande och användning), VDI Richtline Nr. 4050, Düsseldorf, Internet: www.vdi.de.World Business Council for Sustainable Development (2000): "Measuring eco-efficiency - a guide to reporting company performance" (Att mäta miljöeffektivitet - vägledning för rapportering av företags prestanda), Genève, Internet: www.wbcsd.org/newscenter/reports/ 2000/MeasuringEE.pdf.


Avis juridique important

|

31996Y0110(02)

Rådets rekommendation av den 22 december 1995 om samråd och samarbete vid verkställighet av avvisning eller utvisning

Europeiska gemenskapernas officiella tidning nr C 005 , 10/01/1996 s. 0003 - 0007

RÅDETS REKOMMENDATION av den 22 december 1995 om samråd och samarbete vid verkställighet av avvisning eller utvisning (96/C 5/02)EUROPEISKA UNIONENS RÅD UTFÄRDAR DENNA REKOMMENDATIONmed beaktande av den rekommendation om transitering vid avvisning eller utvisning som den 30 november 1992 utfärdades av ministrarna med ansvar för invandring i Europeiska gemenskapernas medlemsstater och addendum härtill av den 2 juni 1993, ochmed beaktande av följande:I enlighet med artikel fK.1.3 c i Fördraget om Europeiska unionen anses kampen mot olaglig invandring, bosättning och arbete inom medlemsstaternas territorium när det gäller medborgare i tredje land, vara en fråga av gemensamt intresse.Rådet har redan beslutat om särskilda åtgärder för att säkerställa en bättre kontroll av befolkningsströmmarna för att hindra medborgare i tredje land från att olagligt bege sig in på eller vistas inom deras territorium.Avvisningen eller utvisningen av medborgare i tredje land som uppehåller sig olagligt kan inte verkställas om resedokument eller identitetshandlingar saknas.För att säkerställa effektiviteten när avvisningen eller utvisningen verkställs bör medlemsstaterna i Europeiska unionen på rådsnivå anta rekommendationer som syftar till en bättre samordning av åtgärderna i denna fråga.Bestämmelserna i denna rekommendation skall inte påverka tillämpningen av föreskrifterna i konventionen av den 4 november 1950 angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna och i Genèvekonventionen av den 28 juli 1951 angående flyktingars rättsliga ställning, ändrad genom New York-protokollet av den 31 januari 1967.HÄRIGENOM REKOMMENDERAS MEDLEMSSTATERNAS REGERINGARatt tillämpa följande principer:för att i samarbete kunna utfå nödvändiga handlingar1. Att tillämpa särskilda förfaranden för att underlätta utfående av nödvändiga handlingar från konsulära myndigheter i det tredje land dit medborgare i tredje land utan resedokument skall avvisas eller utvisas.2. När medlemsstaterna upprepade gånger har haft svårigheter med att utverka handlingar från vissa tredje länder:a) att bemöda sig om att få de personer som skall avvisas eller utvisas identifierade av de konsulära myndigheterna,b) att enträget uppmana de konsulära myndigheterna att bege sig till den plats där medborgare i tredje land befinner sig, i förekommande fall i förvar, i syfte att identifiera dem inför utfärdandet av handlingar,c) att yrka på att de konsulära myndigheterna utfärdar resedokument med tillräckligt lång giltighetstid för att avvisningen eller utvisningen skall kunnna genomföras.3. Att i första hand tillämpa bestämmelserna om presumtion om medborgarskap, vilka anges i det typavtal om återtagande som antogs av rådet den 30 november 1994.4. Att utfärda de enhetligt utformande resedokument som godkändes av rådet den 30 november 1994, när de ovannämda metoderna inte leder till att nödvändiga resedokument kan utfås.för att i samarbete kunna utverka transitering vid avvisning eller utvisning5. Att samarbeta för att underlätta transiteringen vid avvisning eller utvisning när en annan medlemsstat har fattat detta beslut på grundval av följande principer:a) Varje medlemsstat kan på begäran av en annan medlemsstat tillåta transitering genom sitt territorium vid avvisning eller utvisning av en medborgare i tredje land i enlighet med bestämmelserna i ministrarnas rekommendation av den 30 november 1992 om transitering vid avvisning eller utvisning samt addendum av den 1 och 2 juni 1993, vilka bifogas denna rekommendation.b) Den medlemsstat som begär transitering skall för den anmodade staten ange om det föreligger behov av att ledsaga den person som skall avvisas eller utvisas.c) Den anmodade staten har rätt att besluta om formen för transiteringen av den utlänning som skall avvisas eller utvisas - antingen ombesörjs ledsagningen av den medlemsstat som har beslutat om avvisningen eller utvisningen eller, under transiteringen, av transiteringsstaten ensam eller tillsammans med den medlemsstat som har beslutat om avvisningen eller utvisningen.d) Om transiteringen skall ske utan ledsagning kan den medlemsstat som har beslutat om avvisning eller utvisning i god tid begära att den stat som til låtit transitering vidtar nödvändiga åtgärder för att garantera att utlänningen reser vidare till sin bestämmelseort.e) Om utlänningen vägrar fortsätta resan från transiteringsmedlemsstaten kan de berörda medlemsstaterna i enlighet med sin nationella lagstiftning, och för att avvisningen eller utvisningen skall kunna genomföras, överväga möjligheten att tillgripa eller efterforska lämpliga rättsliga förfaranden för att verkställa avvisningen eller utvisningen.f) Om avvisningen eller utvisningen av någon anledning inte kan genomföras kan transiteringsmedlemsstaten återsända utlänningen till den medlemsstats territorium där avvisningen eller utvisningen beslutades.g) Medlemsstaterna kan bilateralt bestämma villkoren för att eventuellt avstå från att betala kostnaderna för varje enskilt fall, mot att det görs en årlig reglering av kostnaderna för de avvisningar eller utvisningare som genomförts på begäran av varje medlemsstat.för att i samråd kunna verkställa avvisning eller utvisning6. Att avvisningarna eller utvisningarna där så är tillämpligt genomförs i samråd med andra medlemsstater på grundval av följande principer:a) Den medlemsstat som har beslutat om avvisningen eller utvisningen av medborgare i tredje land är skyldig att se till att den verkställs och medlemsstaten bör använda tillgängliga transportmedel på marknaden för luftfart eller vid behov själv anordna transporten.b) Den medlemsstat som har beslutat om avvisning eller utvisning kan begära medverkan från en annan medlemsstat för att hitta lediga platser och kunna verkställa avvisningen eller utvisningen genom flygtransport.c) Den medlemsstat som har blivit ombedd att medverka när avvisningen eller utvisningen verkställs genom flygtransport har rätt att inte tilllåta att avvisningen eller utvisningen verkställs från dess territorium.d) För att samordna verkställigheten av avvisningen eller utvisningen skall varje medlemsstat meddela övriga medlemsstater vilken myndighet inom det egna territoriet som har i uppdrag att- sammanställa information om lediga platser på flyg för avvisning eller utvisning,- ta kontakt med de övriga medlemsstaternas behöriga myndigheter för att kunna använda de lediga platserna på planen,- begära tillstånd från de övriga medlemsstaterna att få använda lediga platser på de plan som avgår från dessa medlemsstater,- utbyta information med övriga medlemsstater i fråga om verkställigheten av avvisning eller utvisning genom flygtransport.inför uppföljningen av genomförandet av denna rekommendation:Rådet skall regelbundet granska de framsteg som har gjorts beträffande den praktiska tillämpningen av de samarbets- och samrådsåtgärder som anges i denna rekommendation.Utfärdad i Bryssel den 22 december 1995.För rådetL. ATIENZA SERNAOrdförandeBILAGA I REKOMMENDATION om transitering vid avvisning och utvisning (godkänd av ministrarna den 30 november 1992) INVANDRARMINISTRARNA LÄMNAR FÖLJANDE REKOMMENDATIONMED BEAKTANDE av medlemsstaternas praxis i fråga om transitering vid avvisning och utvisning,MED BEAKTANDE av att deras praxis bör tillnärmas i strävan mot harmonisering, ochMED BEAKTANDE av att de åtgärder som skall tillämpas bör svara mot behovet av snabbhet, effektivitet och sparsamhet.HÄRMED REKOMMENDERAS att följande riktlinjer tillämpas:II denna rekommendation avses med transitering genomresa av en person som inte är medborgare i medlemsstaten via denna medlemsstats territorium eller via transiteringsområdet på en flygplats eller i en hamn.IIDen medlemsstat som har beslutat avvisa eller utvisa en medborgare i tredje land- till ett tredje land, bör i princip göra det utan att utlänningen transiteras via en annan medlemsstats territorium,- till en annan medlemsstat, bör i princip göra det utan att utlänningen transiteras via en tredje medlemsstats territorium.III1. En medlemsstat kan begära att en annan medlemsstat tillåter transitering via dess territorium av en medborgare i tredje land som skall avvisas eller utvisas, när särskilda skäl, särskilt effektivitet, snabbhet och sparsamhet, gör detta påkallat (1).2. Den stat som har beslutat om avvisning eller utvisning skall innan den framför en sådan begäran kontrollera att resans fortsättning och mottagande i bestämmelselandet av den utvisade eller avvisade personen kan ske på normalt sätt.3. Den anmodade staten skall bifalla denna begäran, om inte annat föreskrivs i de fall som anges i avdelning IV.IVDen stat som beslutat om avvisningen eller utvisningen skall meddela transiteringsstaten om det är nödvendigt att ledsaga den avvisade eller utvisade. Transiteringsstaten kan antingen- tillåta den stat som beslutat om avvisning eller utvisning att själv sköta ledsagningen, eller- besluta att själv sköta ledsagningen, eller- besluta att sköta ledsagningen i samarbete med den stat som beslutat om avvisningen eller utvisningen.V1. Begäran om transitering vid avvisning eller utvisning bör innehålla uppgifter om- den avvisades eller utvisades identitet,- det slutliga bestämmelselandet,- avvisningssätt, datum för beslut, beslutande myndighet,- de faktorer som ger anledning anta att utlänningen kommer att tas emot i det slutliga bestämmelseslandet eller i ett andra transiteringsland,- resedokumentet eller andra personliga dokument som den berörda parten innehar,- adress och telefonnummer till den myndighet som framställer begäran,- förutsättningar för genomresa genom den anmodade staten (tidtabell, färdväg, transportmedel etc),- eventuellt behov av och villkor för ledsagningen.2. Begäran om transitering vid avvisning eller utvisning bör enligt den anmodade statens nationella lagstiftning, snarast möjligt inges till de myndigheter som ansvarar för avvisning eller utvisning, och dessa bör snarast möjligt svara på begäran.3. Transiteringsstaten kan begära information, särskilt beträffande nödvandigheten av transiteringen.VITransitering vid avvisning eller utvisning kan vägras- när utlänningen vid landtransitering utgör ett hot mot transiteringsstatens allmänna ordning, nationella säkerhet och internationella förbindelser,- när den information som nämns i avdelning V.3 inte anses tillräckling.VIIOm avvisningen eller utvisningen av någon anledning inte kan verkställas kan transiteringsstaten utan formaliteter återsända den avvisade eller utvisade till den ansökande staten.VIIINär avvisningen eller utvisningen inte kan genomföras på utlänningens eller tredje mans bekostnad skall den ansökande staten stå för- resekostnader och andra utgifter, inklusive kostnader för ledsagning till dess att utlänningen lämnar territoriet i det land som har tillåtit transiteringen,- kostnader för en eventuell återresa.IXDessa rekommendationer skall inte hindra ett närmare samarbete mellan två eller flera medlemsstater.XEn medlemsstat som avser att förhandla med en annan medlemsstat eller ett tredje land om transitering vid avvisning eller utvisning, skall i god tid informera de övriga medlemsstaterna om detta.XIDenna rekommendation strider inte mot bestämmelserna i den europeiska konventionen av den 4 november 1950 angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna eller konventionen av den 28 juli 1951 angående flyktingars rättsliga ställning.Den strider inte heller mot bestämmelserna i de nu gällande internationella konventionerna anggående utlämning och vidareutlämning.Den kan inte leda till att transiteringsförfarandet vid avvisning eller utvisning ersätter utlämningsförfarande eller utlämning som förutsätter transitering.(1) Förklaring till punkt III:"De effektivitets-, snabbhets- och sparsamhetsskäl som anges i punkt III täcker bl.a. de tvingande omständigheter som härrör från Luxemburgs geografiska situation."BILAGA II ADDENDUM till rekommendationen om transitering vid avvisning eller utvisning (godkänd av ministrarna den 1 och 2 juni 1993) 1. För att tillfredsställa behovet av effektivitet, snabbhet och sparsamhet vid en transitering som är nödvändig för en avvisning eller utvisning, kan åtskillnad göras mellan olika sorters avvisning eller utvisning som tillämpas i medlemsstaterna: flyg-, sjö- eller landtransport.2. Avvisning eller utvisning med flygtransport vid genomresa i transiteringsområdet på en flygplats bör undantas från de bestämmelser som föreskriver begäran om tillstånd till inresa och transitering (avdelning III i rekommendationen), så att det i ett sådant fall kan vara tillräckligt att informera transiteringsstaten.3. En anmälan av transitering vid avvisning eller utvisning med flygtrafik bör innehålla de uppgifter om begäran om transitering som anges i avdelning V i rekommendationen.4. Vid avvisning eller utvisning med land- eller sjötransport skall begäran om och anmälan av inresa till ett lands territorium, eller transitering genom detta, lämnas till ett centralt kontaktorgan som utses av transiteringsstaten i enlighet med de rekommendationer som finns i rekommendationen.Om transiteringsstaten skulle vägra transitering vid avvisning eller utvisning med flygtransport bör denna information översändas till den anmodande staten senast 24 timmar efter anmälan av transitering.5. En gemensam lista med centrala kontaktorgan bör upprättas av medlemsstaterna.Vid avvisning eller utvisning med flygtransport bör kontakt tas direkt med den eller de behöriga tjänstemän på den aktuella transiteringsflygplatsen eller, i enlighet med nationella förfaranden, med någon annan behörig tjänsteman, under förutsättning att 24-timmarsregeln (jfr. punkt 4 ovan) beaktas.


title: Rådets rekommendation av den 11 juli 2017 om Frankrikes nationella reformprogram 2017, med avgivande av rådets yttrande om Frankrikes stabilitetsprogram 2017

text:
               9.8.2017

               SV

               Europeiska unionens officiella tidning

               C 261/36

         RÅDETS REKOMMENDATION
   av den 11 juli 2017
   om Frankrikes nationella reformprogram 2017, med avgivande av rådets yttrande om Frankrikes stabilitetsprogram 2017
   (2017/C 261/09)
   EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DENNA REKOMMENDATION
   med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artiklarna 121.2 och 148.4,
   med beaktande av rådets förordning (EG) nr 1466/97 av den 7 juli 1997 om förstärkning av övervakningen av de offentliga finanserna samt övervakningen och samordningen av den ekonomiska politiken (1), särskilt artikel 5.2,
   med beaktande av Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1176/2011 av den 16 november 2011 om förebyggande och korrigering av makroekonomiska obalanser (2), särskilt artikel 6.1,
   med beaktande av Europeiska kommissionens rekommendation,
   med beaktande av Europaparlamentets resolutioner,
   med beaktande av Europeiska rådets slutsatser,
   med beaktande av sysselsättningskommitténs yttrande,
   med beaktande av ekonomiska och finansiella kommitténs yttrande,
   med beaktande av yttrandet från kommittén för socialt skydd,
   med beaktande av yttrandet från kommittén för ekonomisk politik, och
   av följande skäl:

               (1)

               Den 16 november 2016 antog kommissionen den årliga tillväxtöversikten, som inledde 2017 års europeiska planeringstermin för samordning av den ekonomiska politiken. Prioriteringarna i den årliga tillväxtöversikten godkändes av Europeiska rådet den 9–10 mars 2017. Den 16 november 2016 antog kommissionen, på grundval av förordning (EU) nr 1176/2011, rapporten om förvarningsmekanismen, där det angavs att Frankrike var en av de medlemsstater som skulle bli föremål för en fördjupad granskning. Samma dag antog kommissionen också en rekommendation till rådets rekommendation om den ekonomiska politiken för euroområdet som Europeiska rådet godkände den 9–10 mars 2017. Den 21 mars 2017 antog rådet rekommendationen om den ekonomiska politiken för euroområdet (nedan kallad rekommendationen för euroområdet) (3).

               (2)

               Med tanke på att ekonomierna i den ekonomiska och monetära unionen är tätt sammanvävda bör Frankrike, i egenskap av en medlemsstat som har euron som valuta, säkerställa att rekommendationen för euroområdet, som återspeglas i rekommendationerna 1 och 4, genomförs fullständigt och i tid.

               (3)

               Landsrapporten 2017 för Frankrike offentliggjordes den 22 februari 2017. Den innehöll en bedömning av hur väl Frankrike hade lyckats med de landsspecifika rekommendationer som rådet antog den 12 juli 2016, med uppföljningen av tidigare års landsspecifika rekommendationer och med sina nationella Europa 2020-mål. Den innehöll också en fördjupad granskning enligt artikel 5 i förordning (EU) nr 1176/2011, vars resultat också offentliggjordes den 22 februari 2017. Av analysen drog kommissionen slutsatsen att Frankrike har alltför stora makroekonomiska obalanser. Frankrike lider framför allt av svag konkurrenskraft och en hög och ökande statsskuld, i kombination med låg produktivitetstillväxt. Det är särskilt viktigt att det vidtas åtgärder för att minska risken för negativa effekter på den franska ekonomin och, med tanke på landets storlek och gränsöverskridande betydelse, den ekonomiska och monetära unionen.

               (4)

               Den 28 april 2017 lade Frankrike fram sitt nationella reformprogram för 2017 och sitt stabilitetsprogram för 2017. För att beakta deras inbördes samband har de båda programmen bedömts samtidigt.

               (5)

               Vid programplaneringen för de europeiska struktur- och investeringsfonderna (nedan kallade ESI-fonder) för 2014–2020 har relevanta landsspecifika rekommendationer beaktats. Enligt artikel 23 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1303/2013 (4) får kommissionen begära att en medlemsstat ser över och föreslår ändringar av sin partnerskapsöverenskommelse och av relevanta program när så krävs för att stödja genomförandet av relevanta rekommendationer från rådet. Kommissionen har i riktlinjerna för tillämpning av åtgärder som sammanlänkar effektiva ESI-fonder med sund ekonomisk styrning beskrivit närmare hur den kommer att tillämpa den bestämmelsen.

               (6)

               Frankrike omfattas för närvarande av stabilitets- och tillväxtpaktens korrigerande del. Enligt stabilitetsprogrammet för 2017 planerar regeringen att korrigera det alltför stora underskottet under 2017, i linje med rådets rekommendation av den 10 mars 2015 i enlighet med förfarandet vid alltför stora underskott, med ett samlat underskott på 2,8 % av BNP. Det samlade underskottet förväntas minska ytterligare till 1,3 % av BNP fram till 2020. Det medelfristiga budgetmålet – ett strukturellt underskott på 0,4 % av BNP – är tänkt att uppnås senast 2019. Det omräknade (5) strukturella saldot förväntas nå -1,2 % av BNP 2020 och därför kommer det medelfristiga budgetmålet inte att nås under programperioden. Enligt stabilitetsprogrammet för 2017 förväntas den offentliga skuldkvoten sjunka från 95,9 % av BNP 2018 till 93,1 % av BNP 2020. Det makroekonomiska scenario som ligger till grund för dessa budgetprognoser är realistiskt. Men de åtgärder som ska stödja de planerade underskottsmålen från 2018 och framåt har inte beskrivits tillräckligt.

               (7)

               Den 10 mars 2015 rekommenderade rådet Frankrike att få situationen med det alltför stora offentliga underskottet att upphöra senast 2017 och nå ett allmänt underskott i statens finanser på 2,8 % av BNP, vilket är i linje med en förbättring av det strukturella saldot på 0,9 % av BNP under 2017. Enligt kommissionens vårprognos 2017 beräknas det totala underskottet ligga på 3,0 % av BNP 2017, i enlighet med referensvärdet i fördraget, men över det mål som rådet rekommenderar. För 2018 väntas det totala underskottet med oförändrad politik nå 3,2 % av BNP, vilket är över referensvärdet i fördraget och tyder på risker när det gäller att uppnå en hållbar korrigering av det alltför stora underskottet. De rekommenderade finanspolitiska insatserna väntas dessutom inte bli genomförda under den period som omfattas av förfarandet vid alltför stora underskott, eftersom Frankrikes konsolideringsstrategi huvudsakligen bygger på bättre konjunkturförutsättningar och fortsatt låg ränta, något som ligger utanför myndigheternas kontroll.

               (8)

               Om en hållbar korrigering i rätt tid så småningom kan uppnås under 2018, skulle Frankrike omfattas av stabilitets- och tillväxtpaktens förebyggande del och av övergångsreglerna för skuldkriteriet. Mot bakgrund av den finanspolitiska situationen och särskilt Frankrikes skuldnivå förväntas landet ytterligare anpassa sitt medelfristiga budgetmål på ett strukturellt underskott på 0,4 % av BNP. Enligt den överenskomna anpassningsmatrisen inom stabilitets- och tillväxtpakten innebär den anpassningen ett krav på en nominell ökningstakt för de primära offentliga nettoutgifterna (6) på högst 1,2 % 2018. Det skulle motsvara en årlig strukturell anpassning på 0,6 % av BNP. Om politiken ligger fast finns det risk för en betydande avvikelse från det kravet under 2018. Det finns också en risk att Frankrike inte uppfyller övergångsreglerna för skuldkriteriet under 2018, eftersom det strukturella saldot förväntas försämras med 0,5 % av BNP jämfört med den minsta linjära strukturella anpassningen på 0,4 % av BNP. Rådet anser överlag att Frankrike måste vara redo att vidta ytterligare åtgärder för att uppfylla kraven 2017 och att ytterligare åtgärder kommer att krävas från 2018 för att följa stabilitets- och tillväxtpaktens regler. I enlighet med förordning (EG) nr 1466/97 bör bedömningen av budgetplanerna och utfallet emellertid ta hänsyn till medlemsstatens budgetbalans med beaktande av konjunktursvängningarna. I det meddelande från kommissionen om 2017 års europeiska planeringstermin som åtföljde de landsspecifika rekommendationerna erinrade man om att bedömningen av 2018 års utkast till budgetplan och påföljande bedömning av 2018 års utfall av budgeten kommer att behöva ta vederbörlig hänsyn till målsättningen att nå en finanspolitisk inriktning som bidrar både till att stärka den pågående återhämtningen och säkerställa hållbarheten i Frankrikes offentliga finanser. I detta avseende noterar rådet att kommissionen avser att göra en samlad bedömning i enlighet med förordning (EG) nr 1466/97, i synnerhet mot bakgrund av Frankrikes konjunkturläge.

               (9)

               Den offentliga utgiftskvoten i förhållande till BNP i Frankrike är ett av de högsta i unionen. Utgifterna förväntas nå 56,2 % av BNP under 2017, vilket är 9,7 procentenheter högre än i unionen. Frankrike har följt en utgiftsbaserad konsolideringsstrategi som främst har byggt på sjunkande räntesatser och minskade offentliga investeringar. Det är dock inte sannolikt att den låga räntan kommer att bestå på medellång sikt och nedskärningarna av produktiva offentliga investeringar kan skada den framtida ekonomiska potentialen. I översynerna av utgifterna har dock ett antal möjliga effektivitetsvinster identifierats vilka ännu inte har genomförts. I utgiftsöversynerna påträffades en fraktion – mindre än 2 % – av de totala planerade utgiftsbesparingarna på 50 miljarder EUR under perioden 2015–2017. Endast en del av dessa har dock lett till konkreta åtgärder i 2016 års budget, fastän åtgärderna i 2017 års budgetlag byggde på dem som redan hade identifierats i utgiftsöversynen 2015. Besparingar som härrör från utgiftsöversyner skulle kunna öka avsevärt om fler utgiftsområden granskades och om de identifierade besparingarna omsattes i konkreta budgetåtgärder med hjälp av en flerårsstrategi.

               (10)

               Höga sociala avgifter i kombination med höga skattenivåer för företagen kan avskräcka från privata investeringar och hämma företagens tillväxt och nyanställningar. Politiska åtgärder för att sänka arbetskraftskostnaderna har fortlöpande genomförts, med början i april 2016 med andra fasen av sänkningarna av arbetsgivaravgifterna som planerades i det paket som kallas pacte de responsabilité et de solidarité. Dessutom har regeringen för 2017 höjt skatteavdraget för konkurrenskraft och sysselsättning från 6 % till 7 %. Dessa åtgärder för att minska skattekilen för låginkomsttagare har förbättrat Frankrikes konkurrenskraft sedan 2013, men de tidigare förlusterna har ännu inte tagits igen. Med genomsnittslönen hade Frankrike 2015 de högsta sociala avgifterna i unionen som en del av de totala arbetskraftskostnader som arbetsgivaren betalar, även om de har börjat gå nedåt. Nyligen genomförda utvärderingar av dessa åtgärder har visat på en positiv effekt på sysselsättningen och företagens vinstmarginaler men ytterligare utvärderingar måste göras om man fullt ut ska kunna bedöma effekten på löner, investeringar, sysselsättning och företagens marginaler. Aktuella utvärderingar visar också att konsolideringen av åtgärder för att minska arbetskostnaderna och omvandla dem till permanenta minskningar av arbetsgivaravgifterna skulle optimera effekterna på sysselsättning och investeringar.

               (11)

               Den effektiva genomsnittliga bolagsskatten var med 38,4 % den 1 juli 2016 den högsta i unionen och andra skatter på produktion är också mycket höga. Frankrike har emellertid vidtagit åtgärder för att minska skattesatsen för bolagens inkomster till 28 % under 2020. Samtidigt sjunker skattebördan på konsumtion mindre än i andra medlemsländer. Under 2014 låg Frankrike på 27:e plats i unionen vad gäller skatteinkomster från konsumtion som en procentandel av den totala beskattningen. Momssystemet kännetecknas av en genomsnittlig standardsats och låga nedsatta skattesatser som tillämpas på en bred skattebas. Det komplicerade skattesystemet kan vara ett hinder för ett välfungerande företagsklimat. Frankrike har ett högt skattetryck i kombination med många skattelättnader, nedsatta skattesatser och ett stort antal skattesystem som ger större efterlevnadskostnader och osäkerhet, i synnerhet för företag. De totala skatteutgifterna är omfattande i Frankrike, över 3 % av BNP. De administrativa kostnaderna för skattemyndigheternas skatteuppbörd är också höga och över genomsnittet i unionen.

               (12)

               Under 2016 minskade arbetslösheten till 10,1 %. Arbetslösheten är högre bland ungdomar, lågutbildade och personer födda utanför unionen. Pågående styrningsreformer är viktiga för att anpassa utbildningsmöjligheterna till sysselsättningsprognoserna och de ekonomiska behoven. Samtidigt ställs arbetssökande, lågutbildade arbetstagare och anställda på små och medelstora företag inför bestående svårigheter att få tillgång till fortbildning. För att säkerställa deras deltagande och fortbildningens relevans kan det krävas att de befintliga åtgärderna förstärks och att resurserna omfördelas. Ungdomar, och bland dem de mest lågutbildade, har fortfarande svårt att komma in på arbetsmarknaden. Här har åtgärder som vidtagits till stöd för lärlingsplatser hittills visat positivt resultat. Den grundläggande yrkesutbildning och praktik som erbjuds, särskilt den som är skolbaserad och inom vissa tjänstesektorer, är dock inte tillräckligt kopplad till anställningsmöjligheter. Elever med en mindre gynnad bakgrund styrs emellertid oftare i riktning mot grundläggande yrkesutbildning, som också har den största andelen elever som hoppar av skolan, vilket bidrar till stor ojämlikhet i utbildning. Den socioekonomiska bakgrundens påverkan på elevernas resultat är den högsta i OECD.

               (13)

               2016 var det endast 54,5 % av alla personer födda utanför EU i arbetsför ålder som hade ett arbete. Sysselsättningsgraden för kvinnor födda utanför EU på 45,4 % var bland de lägsta i unionen. Skillnaden i sysselsättningsgrad mellan personer födda utanför EU och personer födda i Frankrike ökade till 17,5 procentenheter under 2016 (23,7 procentenheter för kvinnor). De dåliga siffrorna för personer födda utanför EU drar ner den totala sysselsättningsgraden och utgör ett permanent underutnyttjande av arbetskraften. Andra generationens invandrare har också sämre sysselsättningsresultat som inte kan förklaras med ålder, utbildning eller kompetens. Skillnaderna i utbildningsresultat är dessutom bestående, eftersom andra generationens invandrare endast delvis kommer ikapp. För att hantera detta krävs en omfattande strategi, och då i synnerhet särskilda åtgärder vad gäller språkkunskaper, kompetenslyft och fortbildning, yrkesvägledning och andra riktade aktiva arbetsmarknadsåtgärder. Faktisk tillgång till tjänster är viktigt för att främja deltagande på arbetsmarknaden, men också åtgärder mot diskriminerande metoder som påverkar anställningen av personer födda utanför EU och andra generationens invandrare.

               (14)

               Sedan 2013 har minimilönen i Frankrike följt dess indexreglering. I kombination med låg inflation och långsam löneökning har minimilönen ökat långsammare än referenslönerna. Minimilönen är hög i jämförelse med medianlönen, medan arbetskostnaden vid minimilön har sänkts genom undantag från socialförsäkringsavgifter. Höjd minimilön leder till löneökningar för de flesta kategorier av arbetstagare och till risk för lönetryck uppåt. Indexeringen av minimilönen är viktig för att bevara arbetstagarnas köpkraft, men det nuvarande indexeringssystemet kan bidra till att fördröja den nödvändiga övergripande lönejusteringen. Med dagens höga arbetslöshet finns det risk för att arbetskostnaden vid minimilön minskar sysselsättningsmöjligheterna för lågutbildade personer. En grupp oberoende experter utvärderar varje år minimilönen i Frankrike och ger icke-bindande yttranden om hur den utvecklas. Deras synpunkter på tillfälliga höjningar har hittills alltid respekterats och spelar en viktig roll för att styra användningen av sådana tillfälliga höjningar.

               (15)

               Med lagen från augusti 2016 om arbetskraft, social dialog och karriärvägar införde Frankrike åtgärder i syfte att förbättra företagens förmåga att anpassa sig till konjunkturen och minska segmenteringen. Lagen förtydligar reglerna om uppsägningar av ekonomiska skäl, utökar omfattningen för avtal på företagsnivå som måste godkännas av en majoritet av arbetstagarna ökar kollektivavtalens ändamålsenlighet. Den bestående höga arbetslösheten har satt hållbarheten i systemet för arbetslöshetsersättning under press. Arbetsmarknadens parter träffade i mars 2017 ett avtal om en ny konvention om arbetslöshetsersättning som godkänts av regeringen och som syftar till att minska det årliga underskottet med 1,2 miljarder EUR.

               (16)

               Även om Frankrike har förbättrat sitt resultat när det gäller reglering totalt sett är företagsklimatet fortfarande medelmåttigt jämfört med de främsta konkurrenterna. Trots kontinuerliga förenklingssatsningar ställs företagen fortfarande inför betungande reglering och föränderlig lagstiftning. Det är ett av de största hindren för privata investeringar. Med förenklingsprogrammet har Frankrike vidtagit åtgärder för att minska byråkratin för företag, men en femtedel av de åtgärder som antogs före 2016 hade ännu inte genomförts i maj 2017. Samtidigt fortsätter tröskeleffekterna att påverka företagens utveckling, vilket får konsekvenser för deras ekonomi och marknadsresultat. Ökade sociala och finanspolitiska skyldigheter som gäller för företag med mer än ett visst antal anställda kan avskräcka dem från att expandera till en storlek som skulle göra det möjligt för dem att exportera och vara innovativa. Effekten av dessa tröskelvärden kan i sin tur påverka företagens produktivitet, konkurrenskraft och internationalisering. Enligt empiriska belägg är tröskelvärdena 10 och 50 anställda särskilt kostsamma för arbetsgivarna, samtidigt som den franska ekonomin kännetecknas av en oproportionerligt låg andel företag över dessa värden, vilket tyder på en koppling mellan de två fenomenen.

               (17)

               Konkurrensen inom tjänster har ökat inom flera sektorer, men vissa ekonomiskt viktiga sektorer som redovisning, arkitektur, hemtjänst, hotell och restaurang, taxi och privat biluthyrning präglas fortfarande av låg konkurrens och/eller regleringshinder. Hindren finns kvar för dessa tjänster, i synnerhet alltför omfattande regelkrav, och det avskräcker nya aktörer eller begränsar faktisk konkurrens. Om dessa hinder kunde avlägsnas skulle befintliga eller nya företag, med hjälp av ny teknik och digital utveckling, kunna öka sin konkurrenskraft och/eller ge sig in på nya marknader, vilket skulle ge fördelar för konsumenterna genom lägre priser och tjänster av bättre kvalitet. Som en del i åtgärdspaketet för att hantera hinder på tjänstemarknaden lanserade kommissionen i januari 2017 en ömsesidig utvärdering där man inbjöd medlemsstaterna att genomföra utvärderingar av de hinder som de har för att begränsa tillträdet till vissa yrken.

               (18)

               Innovationen i Frankrike matchar inte resultatet hos Europas främsta innovatörer. Det råder fortfarande stor komplexitet och den övergripande samordningen utgör ett problem. Skillnaden mellan mängden offentligt stöd som tilldelas och Frankrikes medelhöga innovationsförmåga ger upphov till frågor om effektiviteten i systemen för offentligt stöd. Det är framför allt samarbetet mellan den offentliga forskningen och företagen som är otillfredsställande och påverkar innovationssystemets ekonomiska resultat negativt.

               (19)

               Kommissionen har inom ramen för den europeiska planeringsterminen för 2017 gjort en omfattande analys av Frankrikes ekonomiska politik och redogjort för den i 2017 års landsrapport. Den har även bedömt stabilitetsprogrammet för 2017, det nationella reformprogrammet för 2017 samt uppföljningen av de rekommendationer Frankrike har fått tidigare år. Kommissionen har beaktat inte bara programmens relevans för hållbarheten i finanspolitiken och den socioekonomiska politiken i Frankrike utan också huruvida unionens regler och riktlinjer har iakttagits, mot bakgrund av behovet att stärka den övergripande ekonomiska styrningen i unionen genom att framtida nationella beslut fattas med beaktande av synpunkter på unionsnivå.

               (20)

               Mot bakgrund av denna bedömning har rådet granskat stabilitetsprogrammet för 2017 och dess yttrande (7) återspeglas särskilt i rekommendation 1 nedan.

               (21)

               Mot bakgrund av kommissionens fördjupade granskning och denna bedömning har rådet granskat det nationella reformprogrammet för 2017 och stabilitetsprogrammet för 2017. Dess rekommendationer enligt artikel 6 i förordning (EU) nr 1176/2011 återspeglas i rekommendationerna 1–4 nedan.

         HÄRIGENOM REKOMMENDERAS Frankrike att 2017 och 2018 vidta följande åtgärder:

               1.

               Säkerställa efterlevnad av rådets rekommendation av den 10 mars 2015 i enlighet med förfarandet vid alltför stora underskott. Göra väsentliga finanspolitiska insatser under 2018 som är förenliga med kraven i den förebyggande delen av stabilitets- och tillväxtpakten, med beaktande av behovet av att förstärka den pågående återhämtningen och säkerställa hållbarheten i Frankrikes offentliga finanser. Genomföra en omfattande kontroll av utgifter i syfte att uppnå effektivitetsvinster som leder till utgiftsbesparingar.

               2.

               Konsolidera åtgärderna som kan minska arbetskostnaderna för att maximera effekten på ett budgetneutralt sätt och för att utöka effekten på sysselsättning och investering. Bredda den totala skattebasen och vidta ytterligare åtgärder för att genomföra den planerade minskningen av skattesatsen för bolagens inkomster.

               3.

               Öka tillgången till arbetsmarknaden för arbetssökande, i synnerhet för lågutbildade arbetstagare och personer med invandrarbakgrund, bland annat genom att se över systemet för yrkesinriktad utbildning och fortbildning. Säkerställa att minimilönens utveckling är förenlig med målen om att främja sysselsättning och konkurrenskraft.

               4.

               Ytterligare minska regleringsbördan för företag, bland annat genom att fortsätta genomförandet av förenklingsprogrammet. Fortsätta att undanröja hinder för konkurrens i tjänstesektorn, även för företagstjänster och reglerade yrken. Förenkla och förbättra effektiviteten i offentliga stödprogram för innovation.

      Utfärdad i Bryssel den 11 juli 2017.

            På rådets vägnar

         T. TÖNISTE

            Ordförande

      (1)  EGT L 209, 2.8.1997, s. 1.

      (2)  EUT L 306, 23.11.2011, s. 25.

      (3)  EUT C 92, 24.3.2017, s. 1.

      (4)  Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1303/2013 av den 17 december 2013 om fastställande av gemensamma bestämmelser för Europeiska regionala utvecklingsfonden, Europeiska socialfonden, Sammanhållningsfonden, Europeiska jordbruksfonden för landsbygdsutveckling och Europeiska havs- och fiskerifonden, om fastställande av allmänna bestämmelser för Europeiska regionala utvecklingsfonden, Europeiska socialfonden, Sammanhållningsfonden och Europeiska havs- och fiskerifonden samt om upphävande av rådets förordning (EG) nr 1083/2006 (EUT L 347, 20.12.2013, s. 320).

      (5)  Det konjunkturrensade saldot exklusive engångsåtgärder och andra tillfälliga åtgärder, omräknat av kommissionen enligt den allmänt vedertagna metoden.

      (6)  De offentliga nettoutgifterna består av de totala offentliga utgifterna exklusive ränteutgifter, utgifter för EU-program som motsvaras fullt ut av inkomster från EU-medel och icke-diskretionära förändringar i utgifterna för arbetslöshetsförmåner. Nationell fast bruttoinvestering är utjämnad över fyra år. Diskretionära åtgärder på inkomstsidan eller lagstadgade inkomstökningar är inräknade. Engångsåtgärder på såväl inkomst- som utgiftssidan är avräknade.

      (7)  I enlighet med artikel 5.2 i förordning (EG) nr 1466/97.


title: Kommissionens rekommendation (EU) 2017/1804 av den 3 oktober 2017 om genomförandet av bestämmelserna i kodexen om Schengengränserna avseende tillfälligt återinförande av gränskontroll vid de inre gränserna i Schengenområdet

text:
               7.10.2017

               SV

               Europeiska unionens officiella tidning

               L 259/25

         KOMMISSIONENS REKOMMENDATION (EU) 2017/1804
   av den 3 oktober 2017
   om genomförandet av bestämmelserna i kodexen om Schengengränserna avseende tillfälligt återinförande av gränskontroll vid de inre gränserna i Schengenområdet
   EUROPEISKA KOMMISSIONEN HAR ANTAGIT DENNA REKOMMENDATION
   med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artikel 292, och
   av följande skäl:

               (1)

               Inom ett område utan inre gränskontroll får beslut om att tillfälligt återinföra inre gränskontroll endast fattas under exceptionella omständigheter för att hantera situationer som allvarligt påverkar den allmänna ordningen eller den inre säkerheten i det området, i delar av det eller i en eller flera medlemsstater. På grund av den inverkan som ett sådant återinförande kan få på alla personer och varor som har rätt till fri rörlighet inom området utan inre gränskontroll får eventuella tillfälliga återinföranden bara göras som en sista utväg och under stränga villkor vad gäller omfattningen och varaktigheten.

               (2)

               I de gällande bestämmelserna i kodexen om Schengengränserna föreskrivs möjligheten att snabbt återinföra tillfällig inre gränskontroll när ett allvarligt hot mot den allmänna ordningen eller den inre säkerheten kräver att omedelbara åtgärder vidtas i en medlemsstat, under en period på högst två månader (artikel 28). Enligt kodexen får gränskontroll även återinföras vid allvarliga hot mot den allmänna ordningen eller den inre säkerheten i förutsägbara fall, under en period på högst sex månader (artikel 25). En kombinerad tillämpning av artiklarna 28 och 25 i kodexen om Schengengränserna gör det möjligt att ha inre gränskontroll under en sammanlagd period på upp till åtta månader. Ett nytt hot mot den allmänna ordningen eller den inre säkerheten ger dessutom upphov till en ny tillämpning av reglerna (och därmed en ny beräkning av hur länge kontrollerna får genomföras).

               (3)

               I artikel 29 i kodexen om Schengengränserna föreskrivs ett exceptionellt förfarande som tillåter återinförda kontroller vid de inre gränserna under en period på upp till två år, om det övergripande funktionssättet för området utan inre gränskontroll är utsatt för risk till följd av ihållande allvarliga brister avseende kontrollen av de yttre gränserna vilka upptäcks vid en Schengenutvärdering. Enligt Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2016/1624 (1) kan det här förfarandet även användas om en medlemsstat inte vidtar nödvändiga åtgärder efter en sårbarhetsanalys eller inte samarbetar med byrån när en situation vid de yttre gränserna kräver brådskande åtgärder.

               (4)

               I de allra flesta fall har de gällande tidsfristerna varit tillräckliga, men på sistone har det visat sig att vissa allvarliga hot mot den allmänna ordningen eller den inre säkerheten, såsom terroristhot eller betydande okontrollerade sekundära förflyttningar inom unionen, kan kvarstå mycket längre än de ovan nämnda perioderna.

               (5)

               Kommissionen har antagit ett förslag till ändring av de relevanta bestämmelserna i kodexen om Schengengränserna för att beakta sådana ihållande hot i framtiden. Enligt förslaget ändras de tidsfrister som anges i artikel 25 i kodexen om Schengengränserna i förutsägbara fall, och det bekräftar därigenom att ett förlängt återinförande av gränskontroller vid de inre gränserna utöver de nuvarande tidsfristerna kan vara motiverat under en period på högst två år. Dessutom gör förslaget det också möjligt att hålla kvar gränskontrollerna vid de inre gränserna ännu längre om det särskilda hotet mot den inre säkerheten eller den allmänna ordningen kvarstår även efter denna tidsfrist.

               (6)

               Dessa nya tidsfrister åtföljs av ytterligare förfarandekrav som medlemsstaterna ska uppfylla innan de återinför eller förlänger varaktigheten för kontrollerna vid de inre gränserna. I synnerhet måste medlemsstaterna styrka sina anmälningar med en riskbedömning som visar att det planerade återinförandet av inre gränskontroll eller den planerade förlängningen av återinförandet är en sista utväg och som förklarar hur inre gränskontroll skulle bidra till att hantera det identifierade hotet. Dessutom är kommissionen nu skyldig att utfärda ett yttrande när inre gränskontroll tillämpas längre än sex månader. Bestämmelserna om ”samrådsförfarandet” efter kommissionens yttrande anpassas också för att återspegla den europeiska gräns- och kustbevakningens och Europols nya roller och för att se till att resultaten av dessa samråd vederbörligen beaktas, i synnerhet när det gäller de angränsande medlemsstaternas deltagande. Alla dessa ändringar syftar till att garantera att återinförandet av inre gränskontroll används endast när och så länge som det är nödvändigt och motiverat.

               (7)

               De föreslagna ändringarna av kodexen om Schengengränserna bygger på de nuvarande bestämmelserna. I väntan på antagande av de ovan beskrivna ändringarna av kodexen om Schengengränserna är det av största vikt att alla medlemsstater som avser att tillfälligt återinföra gränskontroll vid de inre gränserna följer alla krav i de nuvarande bestämmelserna i kodexen om Schengengränserna, som redan nu kräver att medlemsstater som har för avsikt att använda denna åtgärd först överväger alternativ till gränskontroller och samarbetar med de angränsande medlemsstaterna.

               (8)

               Enligt artikel 26 i kodexen om Schengengränserna bör den berörda medlemsstaten, innan den beslutar att tillfälligt återinföra gränskontroller vid de inre gränserna eller att förlänga ett sådant återinförande, bedöma i vilken utsträckning en sådan åtgärd på ett adekvat sätt kan avhjälpa hotet mot den allmänna ordningen eller den inre säkerheten samt om åtgärden står i proportion till hotet, bland annat med beaktande av den sannolika effekten av en sådan åtgärd på fri rörlighet för personer inom området utan inre gränskontroll. Riktade kontroller som grundar sig på ständigt uppdaterade riskanalyser och underrättelser skulle därför bidra till att optimera nyttan av kontrollerna och begränsa deras negativa effekter på den fria rörligheten.

               (9)

               De medlemsstater som berörs av de återinförda kontrollerna vid de berörda gränsavsnitten bör tillåtas att regelbundet ge sina synpunkter på deras nödvändighet, i syfte att organisera ömsesidigt samarbete mellan samtliga berörda medlemsstater och att regelbundet kontrollera att åtgärderna står i proportion till de händelser som gav upphov till återinförandet av gränskontroll och hotet mot den allmänna ordningen eller den inre säkerheten. Den medlemsstat som har beslutat att återinföra sådana kontroller bör beakta dessa åsikter vid bedömning och översyn av kontrollernas nödvändighet, med målet att hela tiden anpassa dem till omständigheterna.

               (10)

               Enligt artikel 27.1 e i kodexen om Schengengränserna bör den medlemsstat som återinför inre gränskontroll eller förlänger ett sådant återinförande bland annat lämna uppgifter om de åtgärder som ska vidtas av övriga medlemsstater i samband med de planerade gränskontrollerna. Enligt artikel 27.5 i kodexen om Schengengränserna kan dessutom gemensamma möten hållas mellan den medlemsstat som planerar att återinföra gränskontroll vid inre gränser, övriga medlemsstater, särskilt de som påverkas direkt av sådana åtgärder, och kommissionen i syfte att, om så är lämpligt, organisera ömsesidigt samarbete mellan medlemsstaterna. Sådana kontakter med de angränsande medlemsstaterna bör användas för att begränsa inverkan på den fria rörligheten.

               (11)

               Eftersom det tillfälliga återinförandet av gränskontroll vid de inre gränserna endast får användas under exceptionella omständigheter och som en sista utväg bör medlemsstaterna först undersöka om de inte skulle kunna använda alternativa åtgärder till gränskontroll för att på ett effektivt sätt avhjälpa det identifierade hotet, och endast som en sista utväg besluta att återinföra gränskontroller vid de berörda inre gränserna när sådana mindre restriktiva åtgärder för gränsöverskridande trafik inte i tillräcklig utsträckning avhjälper de identifierade hoten. De berörda medlemsstaterna bör meddela resultatet av denna bedömning och orsakerna till att de valt gränskontroller i det meddelande som avses i artikel 27.1 i kodexen om Schengengränserna.

               (12)

               I detta sammanhang bör medlemsstaterna göra alla nödvändiga ansträngningar för att vidareutveckla och fullt ut genomföra kommissionens rekommendation av den 12 maj 2017 (C(2017) 3349 final) om proportionella poliskontroller och polissamarbete i Schengenområdet.

               (13)

               Denna rekommendation bör genomföras med fullständig respekt för de grundläggande rättigheterna.

               (14)

               Denna rekommendation bör riktas till alla Schengenstater som är bundna av avdelning III i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2016/399 (2).

         HÄRIGENOM REKOMMENDERAS FÖLJANDE.

      BEGRÄNSAD EFFEKT PÅ DEN FRIA RÖRLIGHETEN

   För att hitta rätt balans mellan behovet av att skydda den allmänna ordningen eller den inre säkerheten i medlemsstaterna och fördelarna med området utan kontroller vid de inre gränserna bör de medlemsstater som har för avsikt att tillfälligt återinföra inre gränskontroll noggrant beakta och regelbundet utvärdera följande aspekter, när de i enlighet med artikel 26 i kodexen om Schengengränserna bedömer behovet och proportionaliteten av det tillfälliga återinförandet av kontroller vid de inre gränserna enligt artiklarna 25 och 28 i kodexen om Schengengränserna:

               a)

               Den sannolika effekten av ett sådant återinförande på den fria rörligheten för personer inom området utan inre gränskontroll.

               b)

               Den sannolika effekten av ett sådant återinförande på den inre marknaden.

         I detta syfte bör de medlemsstater som har för avsikt att tillfälligt återinföra inre gränskontroll i det meddelande som avses i artikel 27.1 i kodexen om Schengengränserna informera om resultatet av deras bedömning av effekterna av det planerade återinförandet av gränskontroller vid de inre gränserna eller den planerade förlängningen av ett sådant återinförande på den fria rörligheten och den inre marknaden.
   De medlemsstater som har för avsikt att tillfälligt återinföra inre gränskontroll bör avstå från alla åtgärder som inte motiveras av ett konstaterat allvarligt hot mot den allmänna ordningen eller den inre säkerheten. De bör exempelvis begränsa de gränsavsnitt där inre gränskontroll tillfälligt återinförs till vad som är absolut nödvändigt för att komma till rätta med de hot som konstaterats.

      DELAT ANSVAR OCH SAMARBETE

   Mot bakgrund av detta mål att begränsa effekten på den fria rörligheten bör de medlemsstater som har för avsikt att tillfälligt återinföra inre gränskontroll göra följande:

               a)

               I god tid på förhand samråda med de medlemsstater som påverkas av det planerade återinförandet.

               b)

               Upprätthålla ett nära och kontinuerligt samarbete som möjliggör en fortlöpande översyn och anpassning av kontrollerna för att återspegla de föränderliga behoven och inverkan på fältet.

               c)

               Vara beredda att bistå varandra med avseende på ett effektivt genomförande av gränskontrollerna, när det behövs och är motiverat.

      ANVÄNDNING AV ALTERNATIVA ÅTGÄRDER

   För att se till att det tillfälliga återinförandet av gränskontroller vid de inre gränserna är en sista utväg som används endast när det konstaterade allvarliga hotet mot den allmänna ordningen eller den inre säkerheten inte kan hanteras på ett tillfredsställande sätt på annat sätt bör medlemsstaterna fullt ut genomföra kommissionens rekommendation av den 12 maj 2017 (C(2017) 3349 final) om proportionella poliskontroller och polissamarbete i Schengenområdet.

      Utfärdad i Bryssel den 3 oktober 2017.

            På kommissionens vägnar

         Dimitris AVRAMOPOULOS

            Ledamot av kommissionen

      (1)  Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2016/1624 av den 14 september 2016 om en europeisk gräns- och kustbevakning och om ändring av Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2016/399 och upphävande av Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 863/2007, rådets förordning (EG) nr 2007/2004 och rådets beslut 2005/267/EG (EUT L 251, 16.9.2016, s. 1).

      (2)  Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2016/399 av den 9 mars 2016 om en unionskodex om gränspassage för personer (kodex om Schengengränserna) (EUT L 77, 23.3.2016, s. 1).


title: Rådets rekommendation av den 22 december 2009 om vaccination mot säsongsinfluensa (Text av betydelse för EES)

text:
               29.12.2009

               SV

               Europeiska unionens officiella tidning

               L 348/71

      RÅDETS REKOMMENDATION

   av den 22 december 2009
   om vaccination mot säsongsinfluensa
   (Text av betydelse för EES)
   (2009/1019/EU)
   EUROPEISKA UNIONENS RÅD UTFÄRDAR DENNA REKOMMENDATION
   med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artikel 168.6,
   med beaktande av Europeiska kommissionens förslag, och
   av följande skäl:

               (1)

               Säsongsinfluensa är en smittsam virusinfektion, som i Europa förekommer i form av epidemier främst under vinterhalvåret. Det är en av de främsta och vanligaste smittsamma sjukdomarna, som förorsakar många sjukdomsfall och är en betydande faktor för dödsfall i samtliga medlemsstater.

               (2)

               I vissa fall ger den svårare komplikationer än en övergående luftvägsinfektion och leder till allvarlig lunginflammation eller andra sekundära komplikationer med ibland dödlig utgång. Dessa komplikationer är betydligt vanligare bland äldre och hos personer med kroniska sjukdomar.

               (3)

               Effekterna av säsongsinfluensan kan mildras med hjälp av vaccination, och eftersom viruset ofta ändrar sin antigensammansättning prövas vaccinens sammansättning fortlöpande av Världshälsoorganisationens (WHO) expertgrupper.

               (4)

               Världshälsoförsamlingen antog vid sitt möte 2003 resolution 56.19 för att utöka vaccinationen mot influensa till att omfatta alla högriskgrupper med målet att minst 50 % av den äldre befolkningen ska omfattas av vaccinationerna senast 2006, och 75 % senast 2010.

               (5)

               Den 26 oktober 2005 och den 14 juni 2006 antog Europaparlamentet resolutionerna Strategi mot en influensapandemi respektive Gemenskapens beredskapsplan för influensapandemier, i vilka parlamentet uppmanade medlemsstaterna att utöka influensavaccinationerna i enlighet med WHO:s rekommendationer. I dessa resolutioner uppmanades medlemsstaterna även att i enlighet med WHO:s rekommendationer öka sin vaccinationstäckning under perioden mellan två pandemier.

               (6)

               Det bör därför vidtas samordnade åtgärder på EU-nivå för att lindra effekterna av säsongsinfluensan genom att man uppmuntrar olika riskgrupper och anställda inom hälso- och sjukvården till att vaccinera sig. Syftet med denna rekommendation är att nå målet med en vaccinationstäckning på 75 % av den äldre befolkningen så snart som möjligt och helst senast vintern 2014–2015 i enlighet med WHO:s rekommendationer. Målet 75 % bör om möjligt utvidgas till att omfatta riskgruppen personer med kroniska sjukdomar, med beaktande av de riktlinjer som Europeiska centrumet för förebyggande och kontroll av sjukdomar (ECDC) utfärdat.

               (7)

               Fler vaccinationer inom riskgrupperna medför även fler vaccinationer överlag, vilket även inbegriper anställda inom sjuk- och hälsovården.

               (8)

               Det första nödvändiga steget för att få till stånd dessa förändringar är att alla aktörer inom vårdsektorn, riskgrupper, hälso- och sjukvårdspersonal, läkare, hälso- och sjukvårdens ledning samt politiska beslutsfattare blir medvetna om problemet med säsongsinfluensa, genom informationskampanjer som riktar sig till allmänheten och till yrkesverksamma inom vården. Anställda inom hälso- och sjukvården bör medvetandegöras om de särskilda risker som de utsätts för genom sina mer sårbara patienter. Anställda inom hälso- och sjukvården bör också göras medvetna om sitt ansvar för att ge sina patienter lämpliga råd i fråga om vaccination.

               (9)

               Framför allt är det viktigt att samla in särskilda och jämförbara uppgifter på nationell nivå om hur stora delar av riskgrupperna som vaccinerats så att situationen i alla medlemsstaterna kan bedömas korrekt. Hittills har sådana uppgifter inte alltid funnits att tillgå. Med dessa uppgifter som underlag kommer kommissionen och medlemsstaterna att kunna utbyta information och bästa praxis med tredjeländer genom de befintliga kanalerna för internationellt hälsosamarbete.

               (10)

               Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 851/2004 av den 21 april 2004 om inrättande av ett europeiskt centrum för förebyggande och kontroll av sjukdomar (1) (ECDC) gav ECDC i uppdrag att förse kommissionen och medlemsstaterna med teknisk och vetenskaplig sakkunskap. ECDC ansvarar också för det särskilda nätverk som inrättats för att övervaka säsongsinfluensa i enlighet med kommissionens beslut 2000/96/EG av den 22 december 1999 om de smittsamma sjukdomar som successivt ska omfattas av gemenskapsnätverket enligt Europaparlamentets och rådets beslut nr 2119/98/EG (2). ECDC bör därför bistå medlemsstaterna genom att tillhandahålla vetenskapligt expertkunnande om vaccination mot säsongsinfluensa.

               (11)

               När det gäller vaccination mot säsongsinfluensa är det uppenbart att det mål med en 75-procentig vaccinationstäckning inom de äldre åldersgrupperna som rekommenderas av WHO kommer att underlättas genom en samordnad insats på EU-nivå.

         HÄRIGENOM REKOMMENDERAS FÖLJANDE.

               1.

               Medlemsstaterna uppmuntras att anta och genomföra nationella, regionala eller lokala handlingsplaner eller åtgärder i syfte att förbättra täckningen av vaccination mot säsongsinfluensa så att de snarast möjligt och helst senast vintern 2014–2015 uppnår en vaccinationstäckning på 75 % i ”äldre åldersgrupper” samt om möjligt för andra riskgrupper i punkt 2 a, om detta inte redan har uppnåtts. Medlemsstaterna uppmuntras också att höja den andel bland anställda inom sjuk- och hälsovården som vaccineras.
               Man bör i handlingsplanerna eller åtgärderna ta hänsyn till de brister som konstateras på nationell nivå och organisera den verksamhet som avses i punkt 2 b och c.

               2.

               Inom ramen för de handlingsplaner eller åtgärder som avses i punkt 1 uppmuntras medlemsstaterna att

                           a)

                           beakta definitionen av ”äldre åldersgrupper” och ”riskgrupper” i de riktlinjer som utfärdats av ECDC,

                           b)

                           undersöka samtliga riskgrupper och utreda varför vissa människor inte vill låta vaccinera sig,

                           c)

                           främja utbildning, fortbildning och informationsutbyte om säsongsinfluensa och vaccination genom

                                       i)

                                       information till hälso- och sjukvårdspersonal,

                                       ii)

                                       information till personer i riskgrupperna och deras anhöriga om risker med och förebyggande av influensa,

                                       iii)

                                       effektiva informationsinsatser för att undanröja hinder för vaccination.

               3.

               Medlemsstaterna uppmuntras att på frivillig grund rapportera till kommissionen om tillämpningen av rekommendationen, och särskilt om hur stor del av riskgrupperna som omfattas.

               4.

               Kommissionen uppmanas att på underlag av de uppgifter som medlemsstaterna gör tillgängliga regelbundet rapportera till rådet om tillämpningen av denna rekommendation.

               5.

               Kommissionen uppmanas att fortsätta att stödja forskning om influensa via ramprogrammen för forskning.

      Utfärdad i Bryssel den 22 december 2009.

            På rådets vägnar

         A. CARLGREN

            Ordförande

      (1)  EUT L 142, 30.4.2004, s. 1.

      (2)  EGT L 28, 3.2.2000, s. 50.


title: EFTA:s övervakningsmyndighets rekommendation av den 19 april 1995 om ett samordnat inspektionsprogram under 1995 för att säkerställa att de fastställda gränsvärdena för bekämpningsmedelsrester i och på produkter av vegetabiliskt ursprung inklusive frukt och grönsaker följs

text:
Avis juridique important

|

E1995C0608(02)

Europeiska gemenskapernas officiella tidning nr L 125 , 08/06/1995 s. 0028 - 0029

EFTA:S ÖVERVAKNINGSMYNDIGHETS REKOMMENDATION av den 19 april 1995 om ett samordnat inspektionsprogram under 1995 för att säkerställa att de fastställda gränsvärdena för bekämpningsmedelsrester i och på produkter av vegetabiliskt ursprung inklusive frukt och grönsaker följs EFTA:S ÖVERVAKNINGSMYNDIGHET UTFÄRDAR DENNA REKOMMENDATIONmed beaktande av avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, härefter kallat EES-avtalet, särskilt artikel 109 och protokoll 1 i detta,med beaktande av avtalet mellan EFTA-staterna om upprättande av en övervakningsmyndighet och en domstol, särskilt artikel 5.2 b och protokoll 1 i detta,med beaktande av den akt som åsyftas i punkt 54 i kapitel 12 i bilaga II till EES-avtalet (rådets direktiv 90/642/EEG av den 27 november 1990 om fastställande av gränsvärden för bekämpningsmedelsrester i och på produkter av vegetabiliskt ursprung inklusive frukt och grönsaker (1)), särskilt artikel 4.3 i denna, och med beaktande av följande:Direktiv 90/642/EEG ändrades genom direktiv 93/58/EEG (2) genom vilket en första lista över gränsvärden för bekämpningsmedelsrester upprättades i enlighet med artikel 1.1 i direktiv 90/642/EEG och som EFTA-staterna skulle tillämpa senast den 1 juli 1994. I artikel 4.1 i direktiv 90/642/EEG uppställs krav på att medlemsstaterna skall utforma framåtsyftande program om utformning och tider för de inspektioner som skall utföras för att säkerställa att listan med fastställda gränsvärden för bekämpningsmedelsrester följs. I artikel 4.2 i direktiv 90/642/EEG uppställs krav på att EFTA-staterna årligen före den 1 augusti skall sända all nödvändig information till EFTA:s övervakningsmyndighet om hur inspektionsprogrammen har genomförts under föregående år. Denna bestämmelse kan dock inte lämpligen införas före den 1 augusti 1995.EFTA:s övervakningsmyndighet har därför otillräcklig information om de inspektionsprogram som EFTA-staterna utarbetat eller planerat. För att säkerställa att de maximala gränsvärdena för bekämpningsmedelsrester som uppställts följs och för att bidra till fullbordandet och genomförandet av den inre marknaden är det dock nödvändigt att vidta vissa grundläggande åtgärder för att samordna de inspektioner för bekämpningsmedelsrester som skall genomföras i EFTA-staterna under 1995. För utarbetandet av kommande samordnade rekommendationer skulle det också vara till hjälp för EFTA:s övervakningsmyndighet om EFTA-staterna i förväg informerade den om sina framåtsyftande program för kontroll av gränsvärden för bekämpningsmedelsrester i enlighet med direktiv 93/58/EEG.De inspektioner och stickprovskontroller som medlemsstaterna skall företa för att säkerställa att listan med fastställda gränsvärden för bekämpningsmedelsrester som åsyftas i artikel 1.1 i direktiv 90/642/EEG följs, skall genomföras i enlighet med de krav som uppställs i den akt som åsyftas i punkt 20 i kapitel 12 i bilaga II till EES-avtalet (kommissionens direktiv 79/700/EEG av den 24 juli 1979 om fastställande av gemenskapens provtagningsmetoder för den officiella kontrollen av bekämpningsmedelsrester i och på frukt och grönsaker (3)), den akt som åsyftas i punkt 37 i kapitel 12 i bilaga II till EES-avtalet (rådets direktiv 85/591/EEG (4) av den 20 december 1985 om införande av provtagnings- och analysmetoder vid kontroll av livsmedel) och de akter som åsyftas i punkterna 50 och 54n i kapitel 12 i bilaga II till EES-avtalet (direktiv 89/397/EEG (5) och 93/99/EEG (6) om offentlig kontroll av livsmedel).Efter samråd med EFTA-staterna den 19 december 1994 inom EFTA:s livsmedelskommitté, som assisterar EFTA:s övervakningsmyndighet.HÄRIGENOM REKOMMENDERASatt EFTA-staterna1. prioriterar målsättningen att kontrollera en avsevärd del av de produktgrupper som förtecknas i bilaga I till direktiv 90/642/EEG,2. prioriterar målsättningen att regelbundet under 1995, eller under försäljningssäsongen, ta ett minimiantal prover som är representativa för produktionen, konsumtionen samt importen till EES av varje produkt, varvid ursprunget och handels- eller saluföringsledet klart skall framgå,3. prioriterar målsättningen att, under beaktande av analysmetoderna, genomföra så många analyser som möjligt av sådana rester, som förtecknas i bilaga II till direktiv 90/642/EEG,4. vid kontrollen av att de högsta tillåtna värdena av bekämpningsmedelsrester följs också, där det är lämpligt, fastställer den mängd rester som finns i varje prov,5. så snart som möjligt tillställer EFTA:s övervakningsmyndighet detaljerad information om sina planer för nationell övervakning under 1995 som utarbetas i enlighet med artikel 4.1 i direktiv 90/642/EEG,6. om möjligt till den 1 juli 1995, men senast den 1 augusti 1995, tillställer EFTA:s övervakningsmyndighet all den information som krävs enligt artikel 4.2 i direktiv 90/642/EEG och särskilt redovisar resultaten av övervakningsamheten under 1994 på den förtryckta rapportblanketten, och7. senast den 1 september 1995 tillställer EFTA:s övervakningsmyndighet sina planer för nationella övervakningsprogram under 1996.Utfärdad i Bryssel den 19 april 1995.På EFTA:s övervakningsmyndighets vägnarKnut ALMESTADOrdförande(1) EGT nr L 350, 14.12.1990, s. 71.(2) EGT nr L 211, 23.8.1993, s. 6.(3) EGT nr L 207, 15.8.1979, s. 26.(4) EGT nr L 372, 31.12.1985, s. 50.(5) EGT nr L 186, 30.6.1989, s. 23.(6) EGT nr L 290, 24.11.1993, s. 14.


title: Rekommendation till rådets yttrande i enlighet med artikel 9.3 i rådets förordning (EG) nr 1466/97 av den 7 juli 1997 om Förenade kungarikets uppdaterade konvergensprogram för 2001-2002 till 2007-2008

text: ---pagebreak---  ---pagebreak---  ---pagebreak---  ---pagebreak---  ---pagebreak---  ---pagebreak---