               8.11.2019

               SV

               Europeiska unionens officiella tidning

               C 380/1

      Rekommendationer till nationella domstolar om begäran om förhandsavgörande
      (2019/C 380/01)
      Dessa rekommendationer riktar sig till domstolarna i unionens medlemsstater och återspeglar avdelning III i domstolens rättegångsregler (1). De beskriver de väsentliga särdragen i förfarandet för förhandsavgörande och vad de nationella domstolarna bör beakta innan de vänder sig till EU-domstolen. De innehåller även praktiska upplysningar för de nationella domstolarna angående vilken form en begäran om förhandsavgörande ska ha och vad den ska innehålla. Med hänsyn till att en sådan begäran, efter det att den har översatts, ska delges samtliga berörda som avses i artikel 23 i protokollet om stadgan för Europeiska unionens domstol och till att domstolens slutliga avgörande i målet i princip ska offentliggöras på Europeiska unionens samtliga officiella språk, bör nämligen särskild uppmärksamhet ägnas utformningen av begäran om förhandsavgörande och, i synnerhet, skyddet för de personuppgifter som begäran innehåller.

         Innehållsförteckning

                     Punkter

                  Inledning

                  1–2

                  I.

                  Bestämmelser som är tillämpliga på samtliga typer av begäran om förhandsavgörande

                  3–32

                  Vem får begära förhandsavgörande?

                  3–7

                  Vad kan en begäran om förhandsavgörande avse?

                  8–11

                  I vilket skede av målets handläggning bör en begäran om förhandsavgörande framställas?

                  12–13

                  Vilken form ska en begäran om förhandsavgörande ha och vad ska den innehålla?

                  14–20

                  Skyddet för personuppgifter och anonymisering av begäran om förhandsavgörande

                  21–22

                  Översändande av begäran om förhandsavgörande och akten i det nationella målet till EU-domstolen

                  23–24

                  Hur målet om förhandsavgörande och målet vid den nationella domstolen påverkar varandra

                  25–27

                  Rättegångskostnader och rättshjälp

                  28–29

                  Förfarandet vid EU-domstolen och de följder som den hänskjutande domstolen anser att EU-domstolens avgörande får

                  30–32

                  II.

                  Bestämmelser som är tillämpliga på en begäran om förhandsavgörande som måste handläggas särskilt snabbt

                  33–41

                  Villkor för tillämpning av förfarandet för skyndsam handläggning eller förfarandet för brådskande mål

                  34–36

                  Ansökan om att domstolen ska tillämpa förfarandet för skyndsam handläggning eller förfarandet för brådskande mål

                  37–39

                  Kommunikationen mellan EU-domstolen, den hänskjutande domstolen och parterna i det nationella målet

                  40–41

                  Bilaga – Väsentliga uppgifter som en begäran om förhandsavgörande ska innehålla

         INLEDNING

                  1.

                  Möjligheten att begära förhandsavgörande, enligt artikel 19.3 b i fördraget om Europeiska unionen (nedan kallat FEU) och artikel 267 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt (nedan kallat FEUF), är en mekanism av grundläggande betydelse i unionsrätten. Den har till syfte att säkerställa en enhetlig tolkning och tillämpning av unionsrätten inom unionen, genom att ge domstolar i medlemsstaterna ett instrument som innebär att de kan vända sig till Europeiska unionens domstol (nedan kallad EU-domstolen) med en begäran om förhandsavgörande angående tolkningen av unionsrätten och giltigheten av akter som antagits av unionens institutioner, organ eller byråer.

                  2.

                  Förfarandet för förhandsavgörande bygger på ett samarbete mellan EU-domstolen och domstolarna i medlemsstaterna. I syfte att säkerställa att detta förfarande får fullt genomslag är det påkallat att redogöra för dess väsentliga särdrag och att göra vissa preciseringar för att förtydliga bestämmelserna i rättegångsreglerna, bland annat i fråga om vem som får begära förhandsavgörande, vad en begäran om förhandsavgörande kan avse samt vilken form en sådan begäran ska ha och vad den ska innehålla. Dessa preciseringar, som gäller för samtliga typer av begäran om förhandsavgörande (I), kompletteras av bestämmelser om den typ av begäran om förhandsavgörande som måste handläggas särskilt snabbt (II) och av en bilaga med en sammanfattning av de uppgifter som en begäran om förhandsavgörande ska innehålla.

            I.   BESTÄMMELSER SOM ÄR TILLÄMPLIGA PÅ SAMTLIGA TYPER AV BEGÄRAN OM FÖRHANDSAVGÖRANDE

         Vem får begära förhandsavgörande?

                  3.

                  Domstolens behörighet att meddela förhandsavgöranden angående tolkningen eller giltigheten av unionsrätten utövas enbart på initiativ av de nationella domstolarna, oavsett om parterna i det nationella målet har uttryckt önskemål om att en begäran om förhandsavgörande ska framställas eller inte. Eftersom det är den nationella domstol vid vilken ett mål är anhängigt som har ansvaret för det rättsliga avgörandet är det nämligen uteslutande på den domstolen som det ankommer att bedöma – mot bakgrund av de särskilda omständigheterna i varje mål – både huruvida det är nödvändigt att begära förhandsavgörande för att den ska kunna meddela sitt avgörande och huruvida de frågor som den ställer till EU-domstolen är relevanta.

                  4.

                  EU-domstolen tolkar begreppet domstol som ett självständigt unionsrättsligt begrepp. Den tar i detta avseende hänsyn till ett antal omständigheter, såsom huruvida det hänskjutande organet är upprättat enligt lag, organet är av stadigvarande karaktär, dess jurisdiktion är av tvingande art, förfarandet är kontradiktoriskt, organet tillämpar rättsregler och huruvida det har en oberoende ställning.

                  5.

                  Medlemsstaternas domstolar kan vända sig till EU-domstolen med en fråga om tolkningen eller giltigheten av unionsrätten när de anser att ett förhandsavgörande från EU-domstolen i denna fråga är nödvändigt för att kunna döma i saken (se artikel 267 andra stycket FEUF). Det kan bland annat vara särskilt påkallat att begära förhandsavgörande när det rör sig om en ny tolkningsfråga som har ett allmänt intresse för unionsrättens enhetliga tolkning eller när befintlig rättspraxis inte förefaller ge tillräcklig vägledning med avseende på ett nytt rättsligt eller faktiskt sammanhang.

                  6.

                  När en fråga uppkommer i ett mål vid en domstol mot vars avgöranden det inte finns något rättsmedel enligt nationell lagstiftning, är den domstolen emellertid skyldig att begära förhandsavgörande från EU-domstolen (se artikel 267 tredje stycket FEUF), såvida det inte redan finns en fast rättspraxis i frågan eller om den korrekta tolkningen av den aktuella rättsregeln inte lämnar utrymme för rimligt tvivel.

                  7.

                  Det följer vidare av fast rättspraxis att även om medlemsstaternas domstolar i mål som är anhängiga vid dem kan underkänna grunder för ogiltighet som åberopas mot en akt som har antagits av någon av unionens institutioner eller byråer eller något av dess organ, är det endast EU-domstolen som kan ogiltigförklara en sådan akt. När en nationell domstol är osäker på huruvida en sådan akt är giltig, måste den således begära förhandsavgörande från EU-domstolen, varvid den ska ange skälen till att den är osäker på aktens giltighet.

         Vad kan en begäran om förhandsavgörande avse?

                  8.

                  En begäran om förhandsavgörande måste avse tolkningen eller giltigheten av unionsrätten, och inte tolkningen av nationella rättsregler eller frågor som rör de faktiska omständigheterna i det nationella målet.

                  9.

                     EU-domstolen kan endast pröva en begäran om förhandsavgörande om unionsrätten är tillämplig i det nationella målet. Det är i det avseendet absolut nödvändigt att den hänskjutande domstolen redogör för samtliga relevanta faktiska och rättsliga omständigheter som gör att den anser att unionsrättsliga bestämmelser kan vara tillämpliga i det aktuella målet.

                  10.

                  När det gäller fall där begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, ska det erinras om att det i artikel 51.1 i stadgan anges att dess bestämmelser riktar sig till medlemsstaterna endast när dessa tillämpar unionsrätten. Även om tillämpningen av unionsrätten i nyss nämnd mening kan komma att ske i olika slags fall, måste det ändå klart och tydligt framgå av begäran om förhandsavgörande att en annan unionsrättslig bestämmelse än stadgan är tillämplig i det nationella målet. Eftersom EU-domstolen inte är behörig att pröva en begäran om förhandsavgörande om en rättslig situation inte omfattas av unionsrättens tillämpningsområde kan de bestämmelser i stadgan som eventuellt åberopats inte i sig grunda någon sådan behörighet.

                  11.

                  Även om EU-domstolen, när den fattar sitt avgörande, naturligtvis beaktar de rättsliga och faktiska omständigheterna i det nationella målet, såsom dessa beskrivits av den hänskjutande domstolen i begäran om förhandsavgörande, tillämpar den inte själv unionsrätten i nämnda mål. När EU-domstolen uttalar sig om tolkningen eller giltigheten av unionsrätten, försöker den att ge ett användbart svar för avgörandet av målet vid den nationella domstolen. Det är emellertid den hänskjutande domstolen som ska dra de konkreta konsekvenserna av detta svar, i förekommande fall genom att underlåta att tillämpa den nationella rättsregel som bedömts vara oförenlig med unionsrätten.

         I vilket skede av målets handläggning bör en begäran om förhandsavgörande framställas?

                  12.

                  En nationell domstol kan framställa en begäran om förhandsavgörande till EU-domstolen så snart den konstaterar att ett avgörande angående tolkningen eller giltigheten av unionsrätten är nödvändigt för att den ska kunna döma i saken. Det är nämligen den nationella domstolen som bäst kan avgöra i vilket skede av det nationella målets handläggning som en sådan begäran bör framställas.

                  13.

                  Det är emellertid viktigt att tänka på att det är begäran om förhandsavgörande som kommer att ligga till grund för förfarandet vid EU-domstolen och att domstolen måste ha tillgång till samtliga uppgifter som krävs för att den ska kunna kontrollera att den är behörig att besvara de frågor som ställts och, om så är fallet, för att kunna lämna ett användbart svar på dessa frågor. Det är därför nödvändigt att beslutet att begära förhandsavgörande fattas i ett skede av målets handläggning där den hänskjutande domstolen på ett tillräckligt precist sätt kan fastställa de rättsliga och faktiska omständigheterna i det nationella målet samt vilka rättsfrågor som uppkommer i målet. Med hänsyn till intresset av en god rättskipning kan det även vara lämpligt att begäran om förhandsavgörande framställs efter det att parterna beretts tillfälle att yttra sig i saken.

         Vilken form ska en begäran om förhandsavgörande ha och vad ska den innehålla?

                  14.

                  En begäran om förhandsavgörande kan ges vilken form som helst som är tillåten enligt nationell rätt, men det är viktigt att tänka på att det är begäran om förhandsavgörande som ligger till grund för förfarandet vid EU-domstolen och som delges samtliga berörda som avses i artikel 23 i protokollet om stadgan för Europeiska unionens domstol (nedan kallad stadgan) och, i synnerhet, samtliga medlemsstater, för att ge dessa möjlighet att avge yttranden. Detta innebär att en begäran om förhandsavgörande måste översättas till Europeiska unionens samtliga officiella språk, och den bör därför vara skriven på ett enkelt, klart och exakt sätt och inte innehålla några överflödiga uppgifter. Erfarenheten visar att det ofta inte behövs mer än ett tiotal sidor för att på ett adekvat sätt redogöra för de rättsliga och faktiska omständigheter som utgör bakgrunden till en begäran om förhandsavgörande samt skälen till att förhandsavgörande begärs från EU-domstolen.

                  15.

                  I artikel 94 i domstolens rättegångsregler anges vad en begäran om förhandsavgörande ska innehålla (en sammanfattning återfinns i bilagan till dessa rekommendationer). Utöver de frågor som ställs till domstolen ska en begäran om förhandsavgörande innehålla följande:

                              —

                              En sammanfattning av saken i det nationella målet och de relevanta omständigheterna, såsom dessa har utretts av den hänskjutande domstolen eller, i vart fall, en redogörelse för de faktauppgifter som ligger till grund för frågorna.

                              —

                              Lydelsen av de nationella bestämmelser som kan vara tillämpliga och, i förekommande fall, relevant nationell rättspraxis.

                              —

                              En redogörelse för de skäl som fått den hänskjutande domstolen att undra över tolkningen eller giltigheten av de aktuella unionsrättsliga bestämmelserna, och för det samband som den hänskjutande domstolen har funnit föreligga mellan de unionsrättsliga bestämmelserna och den nationella lagstiftning som är tillämplig i det nationella målet.

                        Om en eller flera av dessa uppgifter saknas, kan EU-domstolen, särskilt med stöd av artikel 53.2 i rättegångsreglerna, komma att förklara sig obehörig att pröva de hänskjutna frågorna eller att avvisa begäran om förhandsavgörande.

                  16.

                  Den hänskjutande domstolen ska i sin begäran om förhandsavgörande lämna exakta hänvisningar till de nationella bestämmelser som är tillämpliga i det nationella målet och till de unionsrättsliga bestämmelser som den begär tokning av eller vars giltighet har ifrågasatts. Dessa hänvisningar ska, om möjligt, innehålla såväl den exakta titeln på och antagandedatumet för de akter i vilka de berörda bestämmelserna föreskrivs som uppgift om var dessa akter har offentliggjorts. Den hänskjutande domstolen ombeds att vid hänvisning till rättspraxis ange ECLI-numret (”European Case Law Identifier”) för avgörandet i fråga.

                  17.

                  Om den hänskjutande domstolen anser att det är nödvändigt för förståelsen av målet kan den kortfattat redogöra för de viktigaste argument som framförts av parterna i det nationella målet. I detta sammanhang ska det påpekas att det endast är begäran om förhandsavgörande som översätts och inte eventuella bilagor till denna.

                  18.

                  Den hänskjutande domstolen får även kortfattat redogöra för hur den anser att de frågor som hänskjuts för förhandsavgörande ska besvaras. En sådan redogörelse är till hjälp för EU-domstolen, särskilt när den ska pröva begäran inom ramen för ett förfarande för skyndsam handläggning eller ett förfarande för brådskande mål.

                  19.

                     De frågor som hänskjuts till EU-domstolen för förhandsavgörande bör finnas i en avskild och tydligt angiven del av beslutet om hänskjutande, helst i början eller slutet av detsamma. Frågorna ska vara begripliga i sig, utan att de måste läsas tillsammans med skälen till begäran.

                  20.

                  För att göra det lättare att läsa begäran om förhandsavgörande, är det viktigt att den ges in till EU-domstolen i maskinskriven form och att sidorna och styckena i beslutet om hänskjutande är numrerade. Domstolen kommer inte att handlägga en begäran om förhandsavgörande som skrivits för hand.

         Skyddet för personuppgifter och anonymisering av begäran om förhandsavgörande

                  21.

                  För att personuppgifterna ska ges ett så bra skydd som möjligt vid EU-domstolens handläggning av målet, vid delgivningen av begäran om förhandsavgörande med de berörda som avses i artikel 23 i stadgan och vid den senare publiceringen, på unionens samtliga officiella språk, av det slutliga avgörandet i målet, ombeds den hänskjutande domstolen, som är den enda som har full kännedom om handlingarna i den akt som översänts till EU-domstolen, att anonymisera målet genom att ersätta fysiska personers namn med till exempel initialer eller en bokstavskombination och genom att maskera de uppgifter som skulle kunna göra det möjligt att identifiera dessa personer. Ny informations- och kommunikationsteknologi, och särskilt sökmotorer, används i allt större utsträckning, varför en anonymisering som görs först efter det att begäran har delgetts de berörda som avses i artikel 23 i stadgan och efter det att meddelandet om det aktuella målet har offentliggjorts i Europeiska unionens officiella tidning kan visa sig vara mindre effektiv.

                  22.

                  Om den hänskjutande domstolen förfogar över en version av begäran om förhandsavgörande där de fysiska personerna nämns vid namn, vilken innehåller fullständiga namn och kontaktuppgifter för parterna i det nationella målet, och en anonymiserad version av begäran, ombeds den att översända båda versionerna till EU-domstolen för att underlätta dennas handläggning av målet.

         Översändande av begäran om förhandsavgörande och akten i det nationella målet till EU-domstolen

                  23.

                  Begäran om förhandsavgörande ska vara daterad och undertecknad. Den ska skickas till EU-domstolens kansli, antingen elektroniskt eller per post (Greffe de la Cour de justice, Rue du Fort Niedergrünewald, L-2925 Luxembourg). Av skäl hänförliga till särskilt behovet av att säkerställa en snabb handläggning av målet och en optimal kommunikation med den hänskjutande domstolen rekommenderar EU-domstolen att den hänskjutande domstolen använder applikationen e-Curia. Information om hur man får åtkomst till denna applikation, med hjälp av vilken inlagor samt domar och beslut kan ges in respektive delges på elektronisk väg, och användarvillkoren för denna applikation återfinns på institutionens webbplats (https://curia.europa.eu/jcms/jcms/P_78957/sv/). För att underlätta domstolens behandling av begäran om förhandsavgörande, och särskilt översättningen därav till Europeiska unionens samtliga officiella språk, ombeds de nationella domstolarna att inte enbart ge in begäran i original via e-Curia, utan även skicka en redigerbar version (skriven i ett ordbehandlingsprogram såsom ”Word”, ”OpenOffice” eller ”LibreOffice”) av begäran till följande adress: (DDP-GreffeCour@curia.europa.eu).

                  24.

                  Begäran om förhandsavgörande ska ges in till kansliet tillsammans med samtliga relevanta handlingar som kan vara till hjälp för EU-domstolens handläggning av målet, däribland exakta kontaktuppgifter till parterna i det nationella målet och deras eventuella företrädare, samt akten i det nationella målet eller en kopia av den. Nämnda akt (eller kopian av den) – vilken kan skickas elektroniskt eller per post – kommer att förvaras på kansliet under hela den tid förfarandet vid EU-domstolen pågår. Såvida inte den hänskjutande domstolen anger något annat, kommer de berörda som avses i artikel 23 i stadgan att kunna ta del av den på kansliet.

         Hur målet om förhandsavgörande och målet vid den nationella domstolen påverkar varandra

                  25.

                  Den nationella domstolen är visserligen behörig att besluta om interimistiska åtgärder, särskilt i samband med en begäran om förhandsavgörande i en giltighetsfråga. När en begäran om förhandsavgörande framställs måste emellertid målet vid den nationella domstolen förklaras vilande till dess att EU-domstolen har meddelat sitt avgörande.

                  26.

                  Även om en begäran om förhandsavgörande förblir anhängig vid EU-domstolen så länge denna inte har återkallats av den hänskjutande domstolen, är det emellertid viktigt att framhålla vilken roll EU-domstolen har i förfarandet för förhandsavgörande, nämligen att bidra till en effektiv rättskipning i medlemsstaterna och inte att yttra sig avseende allmänna eller hypotetiska frågor. Förfarandet för förhandsavgörande förutsätter att ett mål faktiskt är anhängigt vid den hänskjutande domstolen. Denna måste därför underrätta EU-domstolen om alla beslut under rättegången som kan påverka hänskjutandet (i synnerhet när talan har återkallats eller parterna har förlikats i det nationella målet), och om andra händelser som innebär att målet avslutas. Den hänskjutande domstolen ska även underrätta EU-domstolen om det har meddelats ett avgörande med anledning av ett överklagande av beslutet om hänskjutande och om vilka följder detta får för begäran om förhandsavgörande. För att målet om förhandsavgörande ska kunna handläggas på ett ändamålsenligt sätt vid EU-domstolen och särskilt för att undvika att denna lägger ned tid och resurser på ett mål där begäran kan komma att återkallas eller där ändamålet med begäran kan komma att förfalla, är det viktigt att upplysningar av nyss nämnt slag lämnas till EU-domstolen snarast möjligt.

                  27.

                  De nationella domstolarna bör dessutom vara medvetna om att återkallandet av en begäran om förhandsavgörande kan inverka på den hänskjutande domstolens handläggning av liknande mål. När utgången i flera mål som är anhängiga vid den hänskjutande domstolen beror på EU-domstolens svar på de frågor som den hänskjutande domstolen har ställt, rekommenderas att dessa mål förenas innan begäran om förhandsavgörande framställs till EU-domstolen. På så sätt kan EU-domstolen besvara de hänskjutna frågorna trots att begäran i ett eller flera mål eventuellt återkallas.

         Rättegångskostnader och rättshjälp

                  28.

                  Förfarandet för förhandsavgörande vid EU-domstolen är kostnadsfritt, och domstolen beslutar inte om parternas rättegångskostnader i målet vid den hänskjutande domstolen. Det ankommer på sistnämnda domstol att besluta om detta.

                  29.

                  EU-domstolen kan bevilja en part i det nationella målet rättshjälp när han eller hon saknar tillräckliga medel för att täcka sina kostnader vid EU-domstolen, särskilt ombudskostnader. Rättshjälp kan emellertid beviljas endast om en part inte redan har beviljats rättshjälp på nationell nivå eller i den mån den rättshjälpen inte – eller endast delvis – täcker kostnaderna vid EU-domstolen. Parten bör under alla omständigheter lämna alla upplysningar och bestyrkande handlingar till domstolen som gör det möjligt att bedöma partens faktiska ekonomiska situation.

         Förfarandet vid EU-domstolen och de följder som den hänskjutande domstolen anser att EU-domstolens avgörande får

                  30.

                  Under hela den tid målet om förhandsavgörande pågår står EU-domstolens kansli i kontakt med den hänskjutande domstolen, till vilken kansliet översänder kopior av samtliga inlagor. I förekommande fall kan kansliet även begära att den hänskjutande domstolen lämnar preciseringar eller förtydliganden, om EU-domstolen anser att detta behövs för att kunna besvara de hänskjutna frågorna på ett ändamålsenligt sätt.

                  31.

                  Förfarandet består i princip av en skriftlig del och en muntlig del. Efter det att förfarandet har avslutats avgör domstolen genom dom de frågor som ställts av den hänskjutande domstolen. I vissa fall kan domstolen emellertid avgöra dessa frågor utan någon muntlig del, och till och med utan att inhämta några skriftliga yttranden från de berörda som avses i artikel 23 i stadgan. Detta är särskilt fallet om en fråga som ställts i en begäran om förhandsavgörande är identisk med en fråga som domstolen redan har avgjort, om svaret på en sådan fråga klart kan utläsas av rättspraxis eller om svaret på frågan inte lämnar utrymme för rimligt tvivel. I ett sådant fall får domstolen, med stöd av artikel 99 i sina rättegångsregler, snabbt avgöra den ställda frågan genom ett särskilt uppsatt beslut som är motiverat, vilket har samma räckvidd och samma bindande verkan som en dom.

                  32.

                  Efter det att domen har meddelats, eller ett särskilt uppsatt beslut genom vilket målet avgörs slutligt har undertecknats, översänder kansliet EU-domstolens avgörande till den hänskjutande domstolen, som då ombeds att underrätta EU-domstolen om vilka följder detta avgörande får i det nationella målet. Den hänskjutande domstolens slutliga avgörande bör, tillsammans med en uttrycklig uppgift om EU-domstolens målnummer, skickas till följande adress: Follow-up-DDP@curia.europa.eu.

            II.   BESTÄMMELSER SOM ÄR TILLÄMPLIGA PÅ EN BEGÄRAN OM FÖRHANDSAVGÖRANDE SOM MÅSTE HANDLÄGGAS SÄRSKILT SNABBT

                  33.

                  En begäran om förhandsavgörande kan under vissa omständigheter handläggas skyndsamt eller enligt ett förfarande för brådskande mål. Villkoren för detta anges i artikel 23a i stadgan samt i artiklarna 105–114 i rättegångsreglerna. EU-domstolen beslutar huruvida dessa förfaranden ska tillämpas efter en separat, och vederbörligen motiverad, ansökan av den hänskjutande domstolen. I ansökan ska anges vilka rättsliga eller faktiska omständigheter som motiverar att något av de nämnda förfarandena ska tillämpas. I undantagsfall kan EU-domstolen även på eget initiativ besluta om sådan tillämpning, om den bedömer att detta är nödvändigt mot bakgrund av målets art eller omständigheterna i målet.

         Villkor för tillämpning av förfarandet för skyndsam handläggning eller förfarandet för brådskande mål

                  34.

                  I artikel 105 i rättegångsreglerna anges att en begäran om förhandsavgörande kan bli föremål för skyndam handläggning, med avvikelse från vad som gäller enligt rättegångsreglerna, när målet är av sådan beskaffenhet att det måste avgöras utan dröjsmål. Förfarandet för skyndsam handläggning medför betydande begränsningar för alla berörda aktörer. Detta gäller särskilt samtliga medlemsstater, som måste avge sina skriftliga eller muntliga yttranden inom mycket kortare frister än de som gäller i vanliga mål. En ansökan om skyndsam handläggning bör därför göras endast om det föreligger särskilda omständigheter som medför att det är fråga om en brådskande situation som motiverar att EU-domstolen besvarar de hänskjutna frågorna snabbt. Detta kan särskilt vara fallet när det finns stora och överhängande risker för folkhälsan eller miljön, vilkas förverkligande ett snabbt avgörande från EU-domstolen kan bidra till att förhindra, eller när det föreligger särskilda omständigheter som innebär att osäkerhet i fråga om grundläggande frågor rörande nationell konstitutionell rätt eller unionsrätten måste undanröjas mycket snabbt. Det följer av fast rättspraxis att det förhållandet att ett stort antal personer eller rättsliga situationer kan komma att påverkas av det avgörande som den hänskjutande domstolen ska meddela efter att ha begärt förhandsavgörande av EU-domstolen, att stora ekonomiska värden står på spel eller att den hänskjutande domstolen är skyldig att avgöra målet snabbt däremot inte i sig utgör sådana särskilda omständigheter som kan motivera att målet ska handläggas skyndsamt.

                  35.

                  Det nyss sagda gäller i än högre grad för förfarandet för brådskande mål om förhandsavgörande, som behandlas i artikel 107 i rättegångsreglerna. Detta förfarande tillämpas endast på de sakområden som avses i avdelning V i tredje delen i FEUF om området med frihet, säkerhet och rättvisa. Förfarandet medför ännu större begränsningar för berörda aktörer. Det är bara ett begränsat antal parter som får yttra sig skriftligen och det är dessutom möjligt att i ytterst brådskande fall helt utelämna den skriftliga delen av förfarandet vid EU-domstolen. En ansökan om handläggning enligt förfarandet för brådskande mål bör därför göras endast om det föreligger omständigheter där det är absolut nödvändigt att domstolen mycket snabbt prövar den hänskjutande domstolens frågor.

                  36.

                  Det är inte möjligt att här på ett uttömmande sätt räkna upp sådana omständigheter, bland annat på grund av att de unionsrättsliga bestämmelser som reglerar området med frihet, säkerhet och rättvisa är av varierande karaktär och under ständig utveckling. Som exempel på situationer där en nationell domstol kan överväga att ansöka om handläggning enligt förfarandet för brådskande mål om förhandsavgörande kan dock nämnas följande: När en person är häktad eller på annat sätt frihetsberövad och svaret på den uppkomna frågan är avgörande för bedömningen av denna persons rättsliga ställning (se artikel 267 fjärde stycket FEUF), eller när det i ett mål om den rättsliga eller den faktiska vårdnaden om barn i låg ålder, särskilt när utgången i det nationella målet är beroende av svaret på den fråga som ställts i begäran om förhandsavgörande och tillämpningen av det ordinarie förfarandet allvarligt, eller irreparabelt, skulle kunna skada relationen mellan ett barn och (en av) dess föräldrar eller barnets utveckling och integration i dess familjemiljö och sociala miljö. Följande utgör emellertid inte omständigheter som kan motivera att förarandet för brådskande mål om förhandsavgörande tillämpas: Rent ekonomiska intressen, hur stora och legitima de än är, den rättsliga osäkerhet som påverkar den situation som parterna i det nationella målet eller andra parter i liknande mål befinner sig i, det stora antalet personer eller rättsförhållanden som skulle kunna beröras av det avgörande som den hänskjutande domstolen ska meddela efter att ha begärt förhandsavgörande från EU-domstolen eller det stora antalet mål som skulle kunna beröras av EU-domstolens avgörande.

         Ansökan om att domstolen ska tillämpa förfarandet för skyndsam handläggning eller förfarandet för brådskande mål

                  37.

                  För att EU-domstolen snabbt ska kunna besluta huruvida målet bör handläggas skyndsamt eller enligt förfarandet för brådskande mål, måste den nationella domstolen i sin ansökan på ett exakt sätt redogöra för de rättsliga och faktiska omständigheter som medför att målet är brådskande och i synnerhet ange vilka risker som uppkommer om begäran om förhandsavgörande handläggs enligt det normala förfarandet. Den hänskjutande domstolen ska i möjligaste mån kortfattat ange hur den anser att de frågor som den ställer ska besvaras. Detta gör det lättare för parterna i det nationella målet och övriga som deltar i förfarandet att ta ställning till frågorna, och bidrar därigenom till en snabb handläggning.

                  38.

                  En ansökan om att domstolen ska tillämpa förfarandet för skyndsam handläggning eller förfarandet för brådskande mål ska i vart fall framställas på ett klart och tydligt sätt, så att domstolens kansli omedelbart kan konstatera att ärendet ska ges en särskild behandling. För detta ändamål ombeds den hänskjutande domstolen att ange vilket av de två förfarandena som ansökan avser och att ange vilken artikel i rättegångsreglerna som är relevant (artikel 105 om skyndsam handläggning eller artikel 107 om förfarandet för brådskande mål). Detta bör anges på ett ställe i beslutet om hänskjutande som är lätt att upptäcka eller i en separat skrivelse från den hänskjutande domstolen.

                  39.

                  När det gäller själva beslutet om hänskjutande bör det erinras om att det i en brådskande situation är än viktigare att beslutet är kortfattat, eftersom detta bidrar till att målet kan handläggas snabbt.

         Kommunikationen mellan EU-domstolen, den hänskjutande domstolen och parterna i det nationella målet

                  40.

                  Den domstol som ansöker om att EU-domstolen ska tillämpa förfarandet för skyndsam handläggning eller förfarandet för brådskande mål bör skicka denna ansökan och själva beslutet om hänskjutande – åtföljt av det sistnämnda beslutets text i ett redigerbart format (skriven i ett ordbehandlingsprogram såsom ”Word”, ”OpenOffice” eller ”LibreOffice”) – med hjälp av applikationen e-Curia eller med e-post (DDP-GreffeCour@curia.europa.eu).

                  41.

                  Den hänskjutande domstolen bör även ange den e-postadress, och eventuellt faxnummer, som EU-domstolen kan använda. Den bör även ange e-postadresser, och eventuella faxnummer, till företrädarna för parterna i det nationella målet. På så sätt underlättas EU-domstolens vidare kommunikation med den hänskjutande domstolen och parterna i det nationella målet.

         (1)  EUT L 265, 29.9.2012, s. 1.

            BILAGA

         Väsentliga uppgifter som en begäran om förhandsavgörande ska innehålla
         Denna bilaga innehåller en sammanfattning av de viktigaste uppgifter som en begäran om förhandsavgörande ska innehålla. I anslutning till dessa uppgifter anges de punkter i förevarande rekommendationer där nämnda uppgifter behandlas mer ingående.
         Varje begäran om förhandsavgörande, oavsett om den översänds elektroniskt eller per post, ska innehålla följande:

                     1.

                     Uppgift om den hänskjutande domstolen och, i förekommande fall, avdelningen eller den behöriga dömande sammansättningen (se i detta avseende punkterna 3–7).

                     2.

                     Exakt uppgift om parterna i det nationella målet och, i förekommande fall, de personer som företräder dem vid den hänskjutande domstolen (vad gäller parterna i det nationella målet, se emellertid punkterna 21 och 22 ovan beträffande skyddet för personuppgifter).

                     3.

                     Uppgift om saken i det nationella målet och de relevanta omständigheterna (se punkt 15).

                     4.

                     Uppgift om relevanta bestämmelser i nationell rätt och i unionsrätten (se punkterna 15 och 16).

                     5.

                     Skälen till att den hänskjutande domstolen undrar över tolkningen eller giltigheten av unionsrätten (se punkterna 8–11 och 15–18).

                     6.

                     Tolknings- eller giltighetsfrågorna (se punkt 19).

                     7.

                     I förekommande fall, uppgift om huruvida begäran behöver ges en särskild behandling som har samband med, till exempel, att det är nödvändigt att bevara de berörda fysiska personernas anonymitet eller att EU-domstolen handlägger begäran särskilt snabbt (se punkt 33 och följande punkter).

               På det formella planet gäller att begäran om förhandsavgörande ska vara maskinskriven, daterad och undertecknad och ges in till domstolens kansli, helst elektroniskt, åtföljd av samtliga de handlingar som är ändamålsenliga och relevanta för handläggningen av målet (se i detta avseende punkterna 20–24 ovan och, vad gäller en begäran som måste handläggas särskilt snabbt, punkterna 40 och 41).

            Av EU-domstolen rekommenderade kanaler för översändande av handlingar

         För att säkerställa en optimal kommunikation med de domstolar som begär förhandsavgörande rekommenderar EU-domstolen att följande kanaler används för översändande av handlingar:

                     1.

                     Ingivande av begäran om förhandsavgörande (eller andra relevanta handlingar som har samband med denna):

                                 —

                                 Det undertecknade originalet av begäran om förhandsavgörande (eller av andra handlingar som har samband med denna): översändande via applikationen e-Curia. Information om hur man får åtkomst till denna applikation, som är gratis och säker, och användarvillkoren för denna applikation återfinns på följande adress: https://curia.europa.eu/jcms/jcms/P_78957/sv/.

                                 —

                                 En redigerbar version av begäran om förhandsavgörande (eller av andra handlingar som har samband med denna): DDP-GreffeCour@curia.europa.eu.

                     2.

                     Översändande av den hänskjutande domstolens slutliga avgörande (anonymiserat, när så krävs, särskilt för elektronisk åtkomst) som meddelats efter det att EU-domstolen avgjort begäran om förhandsavgörande: Follow-up-DDP@curia.europa.eu.


title: Rådets rekommendation (EU) 2020/1144 av den 30 juli 2020 om ändring av rekommendation (EU) 2020/912 om de tillfälliga restriktionerna för icke nödvändiga resor till EU och ett eventuellt avskaffande av dessa restriktioner

text:
                  31.7.2020

                  SV

                  Europeiska unionens officiella tidning

                  L 248/26

         RÅDETS REKOMMENDATION (EU) 2020/1144
         av den 30 juli 2020
         om ändring av rekommendation (EU) 2020/912 om de tillfälliga restriktionerna för icke nödvändiga resor till EU och ett eventuellt avskaffande av dessa restriktioner
         EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DENNA REKOMMENDATION
         med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artikel 77.2 b och e och artikel 292 första och andra meningen, och
         av följande skäl:

                     (1)

                     Den 30 juni 2020 antog rådet en rekommendation om de tillfälliga restriktionerna för icke nödvändiga resor till EU och ett eventuellt avskaffande av dessa restriktioner (1) (nedan kallad rådets rekommendation). Den 16 juli 2020 antog rådet rekommendation (EU) 2020/1052 av den 16 juli 2020 om ändring av rådets rekommendation (EU) 2020/912 om de tillfälliga restriktionerna för icke nödvändiga resor till EU och ett eventuellt avskaffande av dessa restriktioner (2).

                     (2)

                     I rådets rekommendation föreskrivs att medlemsstaterna gradvis bör avskaffa de tillfälliga restriktionerna för icke nödvändiga resor till EU från och med den 1 juli 2020 på ett samordnat sätt med avseende på personer som är bosatta i de tredjeländer som anges i bilaga I till rådets rekommendation. Förteckningen över tredjeländer i bilaga I bör ses över varannan vecka och allt efter omständigheterna uppdateras av rådet efter nära samråd med kommissionen och berörda EU-byråer och EU-organ till följd av en samlad bedömning på grundval av den metod, de kriterier och de uppgifter som avses i rådets rekommendation.

                     (3)

                     Sedan dess har diskussioner förts i rådet, i nära samråd med kommissionen och berörda EU-byråer och EU-organ, om översynen av förteckningen över tredjeländer i bilaga I till rådets rekommendation och på grundval av de kriterier och den metod som fastställs i rådets rekommendation. Till följd av dessa diskussioner bör förteckningen över tredjeländer i bilaga I ändras. Framför allt bör Algeriet strykas från förteckningen.

                     (4)

                     Gränskontroll är inte bara av intresse för den medlemsstat vid vars yttre gränser den utförs, utan för samtliga medlemsstater som har avskaffat inre gränskontroll. Medlemsstaterna bör därför säkerställa att de åtgärder som vidtas vid de yttre gränserna är samordnade, i syfte att säkerställa att Schengenområdet fungerar väl. I detta syfte bör medlemsstaterna från och med den 31 juli 2020 fortsätta att avskaffa de tillfälliga restriktionerna för icke nödvändiga resor till EU på ett samordnat sätt med avseende på personer som är bosatta i de tredjeländer som anges i bilaga I till rådets rekommendation i dess ändrade lydelse enligt den här rekommendationen.

                     (5)

                     I enlighet med artiklarna 1 och 2 i protokoll nr 22 om Danmarks ställning, fogat till fördraget om Europeiska unionen och fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, deltar Danmark inte i antagandet av denna rekommendation, som inte är bindande för eller tillämplig på Danmark. Eftersom denna rekommendation är en utveckling av Schengenregelverket ska Danmark, i enlighet med artikel 4 i det protokollet, inom sex månader efter det att rådet har beslutat om denna rekommendation, besluta huruvida landet ska genomföra den.

                     (6)

                     Denna rekommendation utgör en utveckling av de bestämmelser i Schengenregelverket i vilka Irland inte deltar i enlighet med rådets beslut 2002/192/EG (3). Irland deltar därför inte i antagandet av denna rekommendation, som inte är bindande för eller tillämplig på Irland.

                     (7)

                     När det gäller Island och Norge utgör denna rekommendation, i enlighet med avtalet mellan Europeiska unionens råd och Republiken Island och Konungariket Norge om dessa staters associering till genomförandet, tillämpningen och utvecklingen av Schengenregelverket, en utveckling av de bestämmelser i Schengenregelverket som omfattas av det område som avses i artikel 1 A i rådets beslut 1999/437/EG (4).

                     (8)

                     När det gäller Schweiz utgör denna rekommendation, i enlighet med avtalet mellan Europeiska unionen, Europeiska gemenskapen och Schweiziska edsförbundet om Schweiziska edsförbundets associering till genomförandet, tillämpningen och utvecklingen av Schengenregelverket, en utveckling av de bestämmelser i Schengenregelverket som omfattas av det område som avses i artikel 1 A i rådets beslut 1999/437/EG (5) jämförd med artikel 3 i rådets beslut 2008/146/EG (6).

                     (9)

                     När det gäller Liechtenstein utgör denna rekommendation, i enlighet med protokollet mellan Europeiska unionen, Europeiska gemenskapen, Schweiziska edsförbundet och Furstendömet Liechtenstein om Furstendömet Liechtensteins anslutning till avtalet mellan Europeiska unionen, Europeiska gemenskapen och Schweiziska edsförbundet om Schweiziska edsförbundets associering till genomförandet, tillämpningen och utvecklingen av Schengenregelverket, en utveckling av de bestämmelser i Schengenregelverket som omfattas av det område som avses i artikel 1 A i rådets beslut 1999/437/EG (7) jämförd med artikel 3 i rådets beslut 2011/350/EU (8).

               HÄRIGENOM REKOMMENDERAS FÖLJANDE.
         Rådets rekommendation (EU) 2020/912, i dess lydelse enligt rekommendation (EU) 2020/1052, om de tillfälliga restriktionerna för icke nödvändiga resor till EU och ett eventuellt avskaffande av dessa restriktioner ska ändras på följande sätt:

                     1.

                     Första stycket i punkt 1 i rådets rekommendation ska ersättas med följande:

                                 ”1.

                                 Från och med den 31 juli 2020 bör medlemsstaterna gradvis avskaffa de tillfälliga restriktionerna för icke nödvändiga resor till EU på ett samordnat sätt med avseende på personer som är bosatta i de tredjeländer som anges i bilaga I.”

                     2.

                     Bilaga I till rekommendationen ska ersättas med följande:

                           BILAGA I
                           Tredjeländer vars invånare inte bör påverkas av tillfälliga restriktioner vid de yttre gränserna för icke nödvändiga resor till EU

                                       1.

                                       AUSTRALIEN

                                       2.

                                       KANADA

                                       3.

                                       GEORGIEN

                                       4.

                                       JAPAN

                                       5.

                                       MAROCKO

                                       6.

                                       NYA ZEELAND

                                       7.

                                       RWANDA

                                       8.

                                       SYDKOREA

                                       9.

                                       THAILAND

                                       10.

                                       TUNISIEN

                                       11.

                                       URUGUAY

                                       12.

                                       KINA (*)

            Utfärdad i Bryssel den 30 juli 2020.

                  På rådets vägnar

               M. ROTH

                  Ordförande

            (1)  EUT L 208 I, 1.7.2020, s. 1.

            (2)  EUT L 230, 17.7.2020, s. 26.

            (3)  Rådets beslut 2002/192/EG av den 28 februari 2002 om Irlands begäran om att få delta i vissa bestämmelser i Schengenregelverket (EGT L 64, 7.3.2002, s. 20).

            (4)  EGT L 176, 10.7.1999, s. 36.

            (5)  EGT L 53, 27.2.2008, s. 52.

            (6)  Rådets beslut 2008/146/EG av den 28 januari 2008 om ingående på Europeiska gemenskapens vägnar av avtalet mellan Europeiska unionen, Europeiska gemenskapen och Schweiziska edsförbundet om Schweiziska edsförbundets associering till genomförandet, tillämpningen och utvecklingen av Schengenregelverket (EUT L 53, 27.2.2008, s. 1).

            (7)  EGT L 160, 18.6.2011, s. 21.

            (8)  Rådets beslut 2011/350/EU av den 7 mars 2011 om ingående på Europeiska unionens vägnar av protokollet mellan Europeiska unionen, Europeiska gemenskapen, Schweiziska edsförbundet och Furstendömet Liechtenstein om Furstendömet Liechtensteins anslutning till avtalet mellan Europeiska unionen, Europeiska gemenskapen och Schweiziska edsförbundet om Schweiziska edsförbundets associering till genomförandet, tillämpningen och utvecklingen av Schengenregelverket, om avskaffande av kontroller vid de inre gränserna och om personers rörlighet (EUT L 160, 18.6.2011, s. 19).

            (*)  Med förbehåll för bekräftelse om ömsesidighet.


title: Europeiska centralbankens rekommendation av den 27 juli 2020 om utdelningar under covid-19-pandemin och om upphävande av rekommendation ECB/2020/19 (ECB/2020/35) 2020/C 251/01

text:
               31.7.2020

               SV

               Europeiska unionens officiella tidning

               C 251/1

      EUROPEISKA CENTRALBANKENS REKOMMENDATION
      av den 27 juli 2020
      om utdelningar under covid-19-pandemin och om upphävande av rekommendation ECB/2020/19
      (ECB/2020/35)
      (2020/C 251/01)
      ECB-RÅDET HAR ANTAGIT DENNA REKOMMENDATION
      med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt,
      med beaktande av rådets förordning (EU) nr 1024/2013 av den 15 oktober 2013 om tilldelning av särskilda uppgifter till Europeiska centralbanken i fråga om politiken för tillsyn över kreditinstitut (1), särskilt artikel 4.3, och
      av följande skäl:

                  (1)

                  Den 27 mars 2020 antog Europeiska centralbanken (ECB) rekommendation ECB/2020/19 (2) som rekommenderade att kreditinstitut inte betalar ut några utdelningar fram till åtminstone den 1 oktober 2020, inte ingår några oåterkalleliga förpliktelser att lämna utdelning för räkenskapsåren 2019 och 2020 samt att kreditinstituten avstår från att köpa tillbaka egna aktier med målet att gynna aktieägarna. Syftet med denna rekommendation var att säkerställa att kreditinstituten fortsätter att fullgöra sin uppgift att finansiera hushåll, små och medelstora företag samt storföretag under den ekonomiska chocken som förorsakats av covid-19. Det ansågs därför viktigt att kreditinstituten bevarar sitt kapital så att de även framledes kan stödja ekonomin i ett klimat av högre osäkerhet pga. covid-19 pandemin. Mot denna bakgrund ansågs det viktigare att prioritera att kapitalresurserna används för att stödja den reala ekonomin och för att absorbera förluster i stället för att genomföra diskretionära utdelningar och köpa tillbaka egna aktier.

                  (2)

                  I samband med rekommendation ECB/2020/19 har ECB genomfört arbete för att ytterligare bedöma det ekonomiska läget och överväga huruvida rätten att göra utdelningar bör begränsas efter den 1 oktober 2020. I detta sammanhang anser ECB att osäkerheten kring det ekonomiska läget pga. covid-19 pandemin är fortsatt hög och att det därför är svårt för kreditinstituten att exakt bedöma sina kapitalbehov på medellång sikt. ECB anser också att det i den aktuella situationen med exceptionell systematisk osäkerhet och försvårade ekonomiska förutsättningar finns ett behov av att mer långsiktigt planera kapitalbehoven på ett omsorgsfullt sätt, vilket inkluderar att kreditinstituten upprätthåller sitt kapital genom att senarelägga eller helt avstå från utdelningar. ECB anser det därför nödvändigt att förlänga rekommendationen om utdelningar till den 1 januari 2021 och upphäva rekommendation ECB/2020/19. Detta tillvägagångssätt stämmer också överens med Europeiska systemrisknämndens rekommendation ESRB/2020/7 (3).

                  (3)

                  Med beaktande av den inre marknadens enhetlighet och integritet, ser ECB ett behov av att inleda en dialog med de relevanta myndigheterna i berörda medlemsstater för att fastställa huruvida det är lämpligt att utdelningar betalas till moderinstitut, finansiella moderholdingföretag eller blandade finansiella moderholdingföretag belägna i en medlemsstat som inte är en deltagande medlemsstat. Denna dialog bör bl.a. styras av principerna om likvärdighet och ömsesidighet med målet att stödja en väl fungerande inre marknad i hela unionen, att säkerställa kreditinstitutens kapital ur ett tillsynsperspektiv och målet att bidra till det finansiella systemets stabilitet i hela unionen och varje medlemsstat.

                  (4)

                  För att maximera stödet till den reala ekonomin är det också lämpligt att diskretionära utdelningar inte heller görs av mindre betydande kreditinstitut.

                  (5)

                  Eftersom denna åtgärd är temporär och uteslutande motiverad av de exceptionella omständigheterna har ECB för avsikt att under det fjärde kvartalet 2020 besluta om vilken strategi som ska tillämpas efter den 1 januari 2021, med beaktande av det ekonomiska läget, det finansiella systemets stabilitet samt vilken säkerhet som finns kring kapitalplaneringen.

            HÄRIGENOM REKOMMENDERAS FÖLJANDE.

         I.

                  1.

                  ECB rekommenderar att kreditinstitut inte betalar ut några utdelningar (4) fram till den 1 januari 2021, inte ingår några oåterkalleliga förpliktelser att lämna utdelning för räkenskapsåren 2019 och 2020 samt att kreditinstituten avstår från att köpa tillbaka egna aktier med målet att gynna aktieägarna (5).

                  2.

                  Kreditinstitut som inte kan följa denna rekommendation eftersom de anser sig ha en rättslig skyldighet att betala en utdelning bör omedelbart förklara de underliggande orsakerna för sin gemensamma tillsynsgrupp.

                  3.

                  Denna rekommendation gäller på konsoliderad nivå för en betydande grupp som står under tillsyn enligt definitionen i artikel 2.22 i Europeiska centralbankens förordning (EU) nr 468/2014 (ECB/2014/17) (6), och på individuell nivå för en betydande enhet som står under tillsyn enligt definitionen i artikel 2.16 i (EU) nr 468/2014 (ECB/2014/17), om en sådan betydande enhet som står under tillsyn inte ingår i en betydande grupp som står under tillsyn.

                  4.

                  Kreditinstitut som har för avsikt att betala utdelningar eller ingå en oåterkallelig förpliktelse att lämna utdelning till sitt moderinstitut, finansiella moderholdingföretag eller blandade finansiella moderholdingföretag som är etablerat i en medlemsstat som inte är en deltagande medlemsstat bör kontakta sin gemensamma tillsynsgrupp för att reda ut huruvida sådan utdelning eller sådana oåterkalleliga förpliktelser att lämna utdelning är lämpliga.

         II.

      Denna rekommendation riktar sig till betydande enheter och betydande grupper som står under tillsyn enligt artikel 2.16 och 2.22 i förordning (EU) nr 468/2014 (ECB/2014/17).

         III.

      Denna rekommendation riktar sig även till de nationella behöriga myndigheterna när det gäller mindre betydande enheter och mindre betydande grupper som står under tillsyn enligt artikel 2.7 och 2.23 i förordning (EU) nr 468/2014 (ECB/2014/17). De nationella behöriga myndigheterna bör i lämplig omfattning tillämpa denna rekommendation på sådana enheter och grupper.

         IV.

      Eftersom denna åtgärd är temporär kommer ECB att fortsätta att bedöma det ekonomiska läget och överväga huruvida rätten att göra utdelningar bör begränsas efter den 1 januari 2021.

         V.

      Rekommendation ECB/2020/19 ska upphöra att gälla.

         Utfärdad i Frankfurt am Main den 27 juli 2020.

               ECB:s ordförande

            Christine LAGARDE

         (1)  EUT L 287, 29.10.2013, s. 63.

         (2)  Europeiska centralbankens rekommendation ECB/2020/19 av den 27 mars 2020 om utdelningar under COVID-19-pandemin och om upphävande av rekommendation ECB/2020/1 (EUT C 102l, 30.3.2020, s. 1).

         (3)  Europeiska systemrisknämndens rekommendation ESRB/2020/7 av den 27 maj 2020 om begränsning av utdelningar under covid-19-pandemin (EUT C 212, 26.6.2020, s. 1).

         (4)  Kreditinstitut kan bedrivas i olika former, t.ex. som börsnoterade företag eller som ömsesidiga banker, kooperativa banker eller som sparbanker. Uttrycket "utdelning" omfattar i denna rekommendation varje form av utbetalning av kontanta medel i samband med kärnprimärkapital som minskar kapitalbasen kvantitativt eller kvalitativt.

         (5)  Om ett finansinstitut önskar ersätta stamaktier är detta i linje med denna rekommendation.

         (6)  Europeiska centralbankens förordning (EU) nr 468/2014 (ECB/2014/17) av den 16 april 2014 om upprättande av ramen för samarbete inom den gemensamma tillsynsmekanismen mellan Europeiska centralbanken och nationella behöriga myndigheter samt med nationella utsedda myndigheter (ramförordning om den gemensamma tillsynsmekanismen [SSM] (ECB/2014/17) (EUT L 141, 14.5.2014, s. 1).


title: Kommissionens rekommendation (EU) 2020/1364 av den 23 september 2020 om lagliga vägar till skydd i EU: att främja vidarebosättning, inresa av humanitära skäl och andra kompletterande vägar

text:
                  1.10.2020

                  SV

                  Europeiska unionens officiella tidning

                  L 317/13

         KOMMISSIONENS REKOMMENDATION (EU) 2020/1364
         av den 23 september 2020
         om lagliga vägar till skydd i EU: att främja vidarebosättning, inresa av humanitära skäl och andra kompletterande vägar
         EUROPEISKA KOMMISSIONEN UTFÄRDAR FÖLJANDE REKOMMENDATION
         med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artikel 292, och
         av följande skäl:

                     (1)

                     Antalet flyktingar och andra personer i behov av internationellt skydd ökar världen över. Därför finns det ett behov av att stärka unionens kapacitet att uppfylla sin moraliska plikt att ge ändamålsenligt bistånd. Alla medlemsstater bör delta i unionens gemensamma ansträngningar för att visa solidaritet med personer i behov av internationellt skydd genom att erbjuda lagliga vägar till unionen och förbättra skyddsutrymmet utanför unionen.

                     (2)

                     Denna rekommendation syftar till att stödja medlemsstaternas fortsatta arbete med att tillhandahålla och främja lagliga och säkra kanaler för personer i behov av internationellt skydd. I synnerhet syftar de rekommenderade åtgärderna till att visa solidaritet med länder utanför EU där ett stort antal personer i behov av internationellt skydd är fördrivna, bidra till internationella initiativ för vidarebosättning och inresa av humanitära skäl samt förbättra migrationshanteringen överlag.

                     (3)

                     Unionen arbetar med att utveckla och förbättra skyddsutrymmet i transitländer, destinationsländer och första asylländer för att bistå både personer i behov av internationellt skydd och särskilt utsatta migranter, samt för att hjälpa värdsamhällen. De regionala utvecklings- och skyddsprogrammen (1) i Afrikas horn, Nordafrika och Mellanöstern stöder bland annat upprätthållande och förbättring av skyddsutrymmet genom kapacitetsuppbyggnad av nationella system och stöd till myndigheter och civilsamhällen. Skyddet ges genom direkt bistånd till personer i behov av internationellt skydd. Alla åtgärder verkställs av genomförandepartner. Programmen stöder hållbara lösningar för personer i behov av internationellt skydd, i synnerhet vidarebosättning, genom att sörja för screening och registrering, underlätta det faktiska fastställandet av flyktingstatus samt direkt stödja FN:s flyktingkommissariats (UNHCR) vidarebosättningsinsatser. Medlemsstaterna uppmanas att ta en aktiv roll som medlemmar i konsortiet eller göra ekonomiska bidrag för att stödja och genomföra de regionala utvecklings- och skyddsprogrammen i syfte att stärka den yttre dimensionen av EU:s migrationspolitik.

                     (4)

                     Vidarebosättning är ett viktigt verktyg för att erbjuda skydd åt personer i behov av internationellt skydd och visa global solidaritet med länder utanför EU i syfte att hjälpa dem att hantera stora mängder av personer som flyr undan krig eller förföljelse. Vidarebosättning är också ett centralt inslag i unionens övergripande asyl- och migrationspolitik: genom att erbjuda säkra och lagliga vägar för personer i behov av skydd bidrar vidarebosättning till att rädda liv, minska den irreguljära migrationen och motverka smugglingsnätverkens verksamhetsmodeller. Vidarebosättning är också en viktig och väsentlig del av den övergripande hållningen till migration när det gäller kontakterna med partnerländer på alla olika migrationsrelaterade områden.

                     (5)

                     UNHCR har bekräftat att de globala behoven av vidarebosättning fortfarande är stora, med 1,44 miljoner ärenden 2020. Detta antal förväntas öka under de närmaste åren.

                     (6)

                     Vid det första globala flyktingforumet, som hölls i december 2019, diskuterades framstegen i genomförandet av UNHCR:s globala flyktingpakt (2). Där mobiliserades brett internationellt stöd för att försöka hitta hållbara lösningar för världens flyktingar, bland annat lösningar för vidarebosättning och utökning av antalet och urvalet av lagliga vägar som finns tillgängliga för personer i behov av internationellt skydd. UNHCR:s treårsstrategi (2019–2021) för vidarebosättning och kompletterande vägar utgör en färdplan för hur de ska utökas genom att erbjuda fler platser, mobilisera fler aktörer och skapa mer välkomnande samhällen. För att axla det globala ledarskapet inom vidarebosättning uppmanas medlemsstaterna att stödja genomförandet av strategin och motverka den nuvarande tendensen med färre vidarebosättningsländer globalt sett och en kraftig minskning av utfästelserna om vidarebosättning (3).

                     (7)

                     Sedan 2015 har två framgångsrika EU-finansierade vidarebosättningsprogram, där många medlemsstater deltagit, lett till att över 70 000 av de mest utsatta personerna i behov av internationellt skydd fått en tillflykt i unionen. Mellan 2015 och 2018, då det globala vidarebosättningslandskapet förändrades avsevärt, tredubblades de årliga vidarebosättningarna till medlemsstaterna, och EU:s andel av global vidarebosättning ökade från under 9 % före 2016 till 41 % år 2018. Denna ökning visar på fördelarna med och potentialen hos ett samarbete och en samordning på EU-nivå vad gäller vidarebosättning. Den visar också på vikten av finansiering från EU-budgeten, med 1 miljard euro avsatt för att direkt stödja medlemsstaternas vidarebosättningsinsatser under perioden 2015–2020.

                     (8)

                     Inom ramen för EU:s första vidarebosättningssystem (4) gick medlemsstaterna, tillsammans med de Dublinassocierade staterna, med på att vidarebosätta 22 504 personer i behov av internationellt skydd från Mellanöstern, Afrikas horn och Nordafrika under en tvåårsperiod (2015–2017) (5). Totalt vidarebosattes 19 452 personer inom ramen för detta första, framgångsrika EU-system (86 % av de totala utfästelserna).

                     (9)

                     Inom ramen för det andra EU-vidarebosättningssystemet (6), enades medlemsstaterna om att vidarebosätta 50 039 personer i behov av internationellt skydd från Turkiet, Libanon, Jordanien och från länder längs den centrala Medelhavsrutten, för att stödja i synnerhet de nödförflyttningsmekanismer som inrättats av UNHCR i Niger (2017) och Rwanda (2019). Systemet var en framgång, då 43 827 personer vidarebosattes (88 % av de totala utfästelserna).

                     (10)

                     För att maximera antalet vidarebosättningar och utnyttja de tillgängliga medlen på bästa sätt ges medlemsstater som ännu inte har verkställt alla sina utfästelser inom ramen för det andra EU-vidarebosättningssystemet möjlighet att göra detta under 2020 och 2021 och därigenom fullgöra sina tidigare åtaganden.

                     (11)

                     Inom ramen för uttalandet från EU och Turkiet (7) hade över 27 000 personer vidarebosatts i mitten av september 2020 (8). Medlemsstaterna har vidarebosatt ytterligare personer i behov av internationellt skydd från Turkiet genom sina egna nationella system.

                     (12)

                     Unionen behöver ta steget från ad hoc-system för vidarebosättning till system som fungerar på grundval av en stabil ram som säkrar att unionens vidarebosättningssystem är hållbara och förutsägbara. I detta syfte föreslog kommissionen 2016 en förordning om inrättande av en unionsram för vidarebosättning (9) för att sörja för säkra och lagliga vägar till internationellt skydd för de som behöver det, som en del av reformen av unionens asylsystem. En partiell preliminär politisk överenskommelse nåddes i juni 2018, där inresa av humanitära skäl – utöver vidarebosättning – lades till i den föreslagna förordningens tillämpningsområde. Ett snabbt antagande av förslaget är viktigt för en effektivare, rättvisare och stabilare EU-politik för asyl och migration, inklusive en stabil vidarebosättningsram.

                     (13)

                     För att se till att vidarebosättningsinsatserna fortsätter fram till dess att en stabil ram har införts uppmanade kommissionen vid det nionde vidarebosättningsforumet i juli 2019 medlemsstaterna att göra utfästelser om vidarebosättning för 2020. Detta byggde på de överenskomna prioriteringarna för denna period och låg i linje med UNHCR:s prognos om globala vidarebosättningsbehov för 2020 och UNHCR:s rekommendationer för EU:s vidarebosättningsplanering för 2020, dvs. 30 000 platser. Det ledde till att medlemsstaterna gjorde utfästelser om knappt 29 500 platser. Denna ansenliga totala utfästelse, som uppgår till mer än 50 % av alla vidarebosättningsplatser som stater gjort tillgängliga för UNHCR för 2020, understryker medlemsstaternas fortsatta engagemang för att erbjuda skydd, rädda liv och erbjuda trovärdiga alternativ till irreguljära förflyttningar.

                     (14)

                     Mot bakgrund av de prognosticerade globala vidarebosättningsbehoven för 2020, UNHCR:s treårsstrategi (2019–2021) för vidarebosättning och kompletterande vägar samt det första globala flyktingforumet (december 2019) bekräftar denna ansenliga utfästelse från medlemsstaternas sida EU:s roll som en global ledare när det gäller vidarebosättning.

                     (15)

                     Valet av prioriterade regioner för vidarebosättning inom ramen för utfästelserna för 2020 bygger på UNHCR:s prognos om globala vidarebosättningsbehov och behovet av att fortsätta att genomföra uttalandet från EU och Turkiet från mars 2016. Medlemsstaterna bör fortsätta vidarebosättningarna från Turkiet, Jordanien och Libanon, liksom från viktiga afrikanska länder som ligger längs och leder fram till den centrala Medelhavsrutten, såsom Libyen, Niger, Tchad, Egypten, Etiopien och Sudan. De bör också stödja nödförflyttningsmekanismerna i Niger och Rwanda och erbjuda platser för akut vidarebosättning. Genomförandet av uttalandet från EU och Turkiet omfattar aktivering av det frivilliga humanitära mottagandesystemet tillsammans med Turkiet, såvida alla förutsättningar för det är uppfyllda och de irreguljära passagerna mellan Turkiet och EU upphör eller åtminstone har minskat avsevärt och på ett hållbart sätt.

                     (16)

                     För att hjälpa medlemsstaterna att förverkliga målet på 29 500 platser 2020 har omkring 300 miljoner euro gjorts tillgängliga från unionsbudgeten (10). Enligt reglerna för asyl-, migrations- och integrationsfonden (Amif) kan medlemsstaterna vara berättigade till ett stimulansbidrag på 10 000 euro per vidarebosatt person från prioriterade regioner eller särskilt utsatta grupper och 6 000 euro för andra vidarebosättningar.

                     (17)

                     Mellan januari och mars 2020 anlände över 3 600 personer till EU genom vidarebosättning som en del av utfästelserna för 2020. Coronaviruspandemins utbrott har dock lett till allvarliga störningar i vidarebosättningsinsatserna. Medlemsstaterna, UNHCR och Internationella organisationen för migration (IOM) gjorde uppehåll med sådana insatser i mitten av mars 2020. Den 18 juni 2020 tillkännagav UNHCR och IOM att vidarebosättningsresor för flyktingar återupptagits (11). Sedan sommaren har flera medlemsstater gradvis börjat återuppta sin vidarebosättningsverksamhet.

                     (18)

                     Detta historiska globala hälsohot och de åtgärder som har vidtagits för att begränsa virusspridningen har fått betydande inverkan på all verksamhet och alla förfaranden som rör vidarebosättning, inresa av humanitära skäl och ideella sponsorprogram. Det har blivit tydligt att EU-samordning krävs för att maximera effekten av de vidtagna åtgärderna.

                     (19)

                     I kommissionens Vägledning om genomförandet av relevanta EU-bestämmelser på området asyl- och återvändandeförfaranden samt om vidarebosättning (12) uppmanas medlemsstaterna att fortsätta visa solidaritet med personer i behov av internationellt skydd och med länder utanför EU som tar emot ett stort antal flyktingar genom att så långt som möjligt säkerställa kontinuiteten i förfarandena för vidarebosättning. Kommissionen uppmanade medlemsstaterna att överväga nya sätt att arbeta, t.ex. distansintervjuer eller vidarebosättning på grundval av inlämnade uppgifter. På det här området har Europeiska stödkontoret för asylfrågor (Easo) kunnat ge snabbt operativt stöd tack vare en rad tematiska webbmöten som en del av nätverket för vidarebosättning och inresa av humanitära skäl.

                     (20)

                     Kommissionen är medveten om den störande inverkan som coronaviruspandemin haft på verkställandet av de utfästelser som gjorts för 2020, och har beslutat att förlänga genomförandeperioden för att se till att medlemsstaterna har tillräckligt med tid för att verkställa alla sina utfästelser. Det ursprungligen ettåriga programmet kommer därför att omvandlas till ett tvåårigt program som omfattar 2020 och 2021. Under den perioden bör medlemsstaterna verkställa 29 500 utfästelser. Dessutom uppmanas medlemsstaterna att överväga ytterligare statligt finansierade nationella vidarebosättningsprogram, när så är möjligt.

                     (21)

                     För att EU:s vidarebosättningsinsatser smidigt ska kunna fortsätta efter de störningar som orsakats av coronaviruspandemin bör nya vidarebosättningsprogram övervägas från och med 2022, med beaktande av de ekonomiska resurser som anslagits inom ramen för Asyl- och migrationsfonden för 2021–2027 för att stödja medlemsstaternas utfästelser. Unionens ambition är fortfarande att bana väg för ett stadigt ökande antal vidarebosättningar under de kommande åren.

                     (22)

                     Utöver EU:s ekonomiska stöd finns det olika åtgärder för att hjälpa medlemsstaterna att vidarebosätta människor. Easo strävar efter att hjälpa medlemsstaterna att uppfylla sina utfästelser om vidarebosättning. Stödanläggningen för vidarebosättning i Istanbul, som inledde sin verksamhet i april 2019 (pilotfas), stöder medlemsstaternas vidarebosättningsinsatser från Turkiet. Dessutom främjar nätverket för vidarebosättning och inresa av humanitära skäl, som drivs av Easo och är verksamt sedan januari 2020, samarbete och kunskapsutbyte mellan medlemsstaterna, med fokus på EU-specifika ämnen. Nätverket har varit medlemsstaternas huvudsakliga forum för att diskutera effekterna av coronaviruspandemin genom att utbyta information och lära sig av varandra.

                     (23)

                     Dessutom är det, i enlighet med UNHCR:s treårsstrategi (2019–2021) om vidarebosättning och kompletterande vägar, lämpligt att utöver vidarebosättning främja inrättande eller ytterligare användning av modeller för inresa av humanitära skäl och andra kompletterande vägar som ännu en inresemöjlighet för att utöka antalet platser som erbjuds genom säkra och lagliga vägar.

                     (24)

                     I förslaget till förordning om en unionsram för vidarebosättning föreskrivs att medlemsstaterna ska få finansiering för inresa av humanitära skäl.

                     (25)

                     Det finns redan en lång rad lovande erfarenheter i medlemsstaterna och i länder utanför EU, vilka återspeglar mångfalden av modeller för inresa av humanitära skäl och kan upprepas i andra medlemsstater i samma eller större skala.

                     (26)

                     Flera medlemsstater har infört ideella sponsorprogram (13) som kan stödja vidarebosättning, inresa av humanitära skäl och andra kompletterande vägar. I samtliga fall kan privata sponsorer, grupper av privatpersoner eller ideella organisationer spela en strukturerad roll när det gäller att ta emot personer i behov av internationellt skydd och hjälpa dem att integrera sig.

                     (27)

                     I samband med vidarebosättning kan ideella sponsorprogram hjälpa medlemsstaterna att öka antalet vidarebosättningsplatser och framgångsrikt integrera flyktingar i mottagande värdsamhällen. På grundval av ett starkt partnerskap mellan staten och det civila samhällets organisationer, enskilda personer eller grupper av personer stöder de privata sponsorerna vanligen flyktingars inresa eller integration ekonomiskt, praktiskt och moraliskt. Som framgår av 2018 års studie om sponsorprogrammens genomförbarhet och mervärde (14) kan ideella sponsringsmodeller ta många olika former. Beroende på deras utformning och mål bidrar de till att öka antalet inreseplatser som är tillgängliga för personer i behov av skydd, möjliggöra snabbare och effektivare integration, förbättra det allmänna stödet för flyktingar och vidarebosättning samt förhindra att vidarebosatta personer förflyttar sig vidare på ett irreguljärt sätt.

                     (28)

                     Andra former av ideella sponsorprogram utöver vidarebosättning, som kan tjäna som modell, är t.ex. det som vissa medlemsstater och privata organisationer kallar ”humanitära korridorer”, dvs. den ideella sponsringsmodell som för närvarande tillämpas av religiösa organisationer i Italien, Frankrike och Belgien i samarbete med respektive lands regering. Enligt den här modellen deltar privata sponsorer i alla skeden av inreseförfarandet, från identifieringen av personer i behov av internationellt skydd till resan till den berörda medlemsstaten. De tar också hand om mottagnings- och integrationsinsatser och står för kostnaderna. Sedan 2016 har över 2 700 personer i behov av internationellt skydd kommit till Europa på det här sättet, främst till Italien och Frankrike. De närmare reglerna om samarbete mellan staten och de privata sponsorerna anges ofta i samförståndsavtal.

                     (29)

                     Med tanke på fördelarna med ideella sponsorprogram bör unionen ytterligare främja en EU-strategi för ideella sponsorprogram, utifrån medlemsstaternas befintliga erfarenheter och med hjälp av Easo. Unionen kommer att fortsätta att ge stöd till kapacitetsuppbyggnad hos aktörer i det civila samhället som engagerar sig i ideella sponsorprogram och främjar transnationellt utbyte av kunskap i syfte att utöka de befintliga ideella sponsorprogrammen och skapa nya program, även i medlemsstater som ännu inte har infört sådana program. År 2019 inledde kommissionen en särskild ansökningsomgång för detta inom ramen för unionens Amif-åtgärdsprogram (15). Främjande av kompletterande vägar för personer i behov av skydd och deras vidare integration är ett av de ämnen som ingår i ansökningsomgången för gränsöverskridande åtgärder på asyl-, migrations- och integrationsområdet inom ramen för Amifs arbetsprogram för 2020 (16).

                     (30)

                     Coronaviruspandemin har också påverkat de ideella sponsorprogrammen. I kommissionens vägledning om genomförandet av relevanta EU-bestämmelser på området asyl- och återvändandeförfaranden samt om vidarebosättning uppmanas medlemsstaterna att behålla öppna kommunikationskanaler till sponsorer, hålla dem informerade om utvecklingen och fortsätta rekrytering och urval av sponsorer för att utvidga den framtida värdtillgången.

                     (31)

                     Som UNHCR framhållit är familjeåterförening en allmänt erkänd nyckelfaktor för en framgångsrik integration i värdlandet. Fördrivna personer i behov av internationellt skydd tampas ofta med många utmaningar i fråga om sin rätt till familjeåterförening, såsom utdragna och betungande administrativa processer (17). Detta kan leda till försök att kringgå reglerna genom farlig irreguljär migration. För att underlätta utövandet av rätten till familjeåterförening i enlighet med direktivet om familjeåterförening (18) uppmanas medlemsstaterna att införa stödprogram för familjeåterförening som förbättrar tillgången till information och förenklar viseringsansökningsförfarandet. Dessutom uppmanas medlemsstaterna att inrätta program för inresa av humanitära skäl för ärenden som inte omfattas av direktivet om familjeåterförening, t.ex. familjebaserade sponsorprogram.

                     (32)

                     För att tillvarata kompetens, kvalifikationer och motivation hos personer i behov av internationellt skydd bör även andra kompletterande inresevägar utredas, t.ex. utbildning eller arbete. Flera medlemsstater stöder program som underlättar tillträdet till befintliga lagliga vägar för personer i behov av internationellt skydd, t.ex. studerande eller arbetstagare. Medlemsstaterna uppmuntras att använda EU:s verktyg för kartläggning av kompetensen hos personer från länder utanför EU i sådana förfaranden. Med hjälp av detta särskilda webbverktyg kan man kartlägga och dokumentera vilka färdigheter och kvalifikationer personer med invandrarbakgrund har (19).

                     (33)

                     Enligt uppskattningar har mindre än tre procent av alla flyktingar i världen tillträde till högre utbildning (20). Även när de har nödvändiga färdigheter och kunskaper saknar de ofta den information och de ekonomiska medel som krävs för att ansöka om universitetsutbildning i unionen. Medlemsstaterna bör överväga att förbättra tillträdet till universitet för ungdomar i behov av internationellt skydd och därmed göra det lättare för dem att resa in på territoriet som studerande. Sådana initiativ kan kräva en proaktiv urvalsprocess i länder utanför EU, språkutbildning, flexibilitet i antagningskriterierna för studieprogram samt stipendier och särskilda integrationsåtgärder vid ankomsten. Nyutexaminerade som vill stanna i den berörda medlemsstaten i enlighet med Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2016/801 (21) bör få rådgivning och hjälp med att söka arbete.

                     (34)

                     För att underlätta genomförandet av sådana program kommer kommissionen att uppmuntra medlemsstaterna att utbyta erfarenheter och lära sig av varandra, och kommer att undersöka möjligheterna till ekonomiskt EU-stöd till utformning och utveckling av dessa vägar för studerande.

                     (35)

                     Medlemsstaterna bör vidare överväga att arbeta i partnerskap med den privata sektorn, arbetsgivare, fackföreningar och det civila samhället för att utveckla innovativa internationella system för arbetskraftsrörlighet för personer i behov av skydd.

                     (36)

                     Easo kommer, tillsammans med nätverket för vidarebosättning och inresa av humanitära skäl, att hjälpa medlemsstaterna att utforma och genomföra program för inresa av humanitära skäl och andra kompletterande vägar.

                     (37)

                     Vid genomförandet av program för vidarebosättning, inresa av humanitära skäl och andra kompletterande vägar bör medlemsstaterna beakta de skyldigheter som fastställs i FN-konventionen om rättigheter för personer med funktionsnedsättning.

                     (38)

                     För övervakning av genomförandet av EU:s vidarebosättningsprogram 2020 och 2021 bör medlemsstaterna på begäran rapportera till kommissionen om de vidarebosättningar som gjorts på deras territorium i enlighet med utfästelserna, med angivelse av vilket land personen har vidarebosatts från. Kommissionen kommer också att övervaka de olika projekt och program för inresa av humanitära skäl som genomförs i medlemsstaterna för att upprätthålla en översikt över alla lagliga vägar som finns att tillgå för personer i behov av internationellt skydd och antalet platser som erbjuds genom dessa kanaler.

                     (39)

                     Denna rekommendation bör rikta sig till medlemsstaterna. De Dublinassocierade staterna uppmanas att bidra till gemensamma europeiska vidarebosättningsinsatser liksom gemensamma insatser när det gäller andra kompletterande vägar.

               HÄRIGENOM REKOMMENDERAS FÖLJANDE.

            ÖKA ANTALET MEDLEMSSTATER SOM DELTAR I VIDAREBOSÄTTNING OCH INRESA AV HUMANITÄRA SKÄL

                     1.

                     Medlemsstaterna bör bidra till att erbjuda lagliga vägar för personer i behov av internationellt skydd i en anda av internationell solidaritet med de länder som är första asyl- eller transitland och stärka solidariteten mellan varandra.

            ÖKA GENOMFÖRANDET UNDER CORONAVIRUSPANDEMIN OCH TRAPPA UPP VIDAREBOSÄTTNINGEN PÅ MEDELLÅNG SIKT

                     2.

                     På grundval av erfarenheterna från genomförandet av EU:s tidigare vidarebosättningssystem, och för att överbrygga övergången från dessa system till den stabila unionsramen för vidarebosättning, uppmanas medlemsstaterna att förverkliga det mål de angett inom ramen för 2020 års utfästelser på att vidarebosätta minst 29 500 personer i behov av internationellt skydd från länder utanför EU under en tvåårsperiod (1 januari 2020–31 december 2021).

                     3.

                     Medlemsstaterna uppmanas att verkställa sina utfästelser för 2020 så snart som det är praktiskt möjligt med tanke på coronaviruspandemins effekter. De uppmanas att överväga innovativa sätt att arbeta och att anpassa sina förfaranden för att hantera den föränderliga verkligheten på fältet, även i de länder som är första asylland.

                     4.

                     Medlemsstater som inte har förverkligat alla sina utfästelser enligt EU:s vidarebosättningssystem för 2018–2019 (22) uppmanas att verkställa dessa utfästelser under 2020 och 2021 i enlighet med sina nationella Amif-program.

                     5.

                     Under 2020 och 2021 bör medlemsstaterna fortsätta sin vidarebosättningsrelaterade verksamhet i den mån som coronaviruspandemin tillåter och fokusera sina utfästelser på följande:

                                 a)

                                 Säkerställa en fortsatt vidarebosättning från Turkiet av syriska medborgare, tredjelandsmedborgare och statslösa personer som fördrivits på grund av konflikten i Syrien i syfte att stödja genomförandet av uttalandet från EU och Turkiet från mars 2016; detta omfattar aktivering av det frivilliga humanitära mottagandesystemet, såvida alla förutsättningar för det är uppfyllda och de irreguljära passagerna mellan Turkiet och EU upphör eller åtminstone har minskat avsevärt och på ett hållbart sätt.

                                 b)

                                 Säkerställa en fortsatt vidarebosättning från Libanon och Jordanien.

                                 c)

                                 Bidra till en fortsatt stabilisering av situationen i centrala Medelhavsområdet genom vidarebosättning av personer i behov av skydd från Libyen, Niger, Tchad, Egypten, Etiopien och Sudan, bland annat genom att stödja UNHCR:s tillfälliga mekanism för nödevakuering av de mest utsatta migrantgrupperna från Libyen i Niger och Rwanda.

                     6.

                     Medlemsstaterna uppmanas att flexibelt reagera på akuta vidarebosättningsbehov runtom i världen. De uppmanas att verkställa så många utfästelser om vidarebosättning som möjligt och att utnyttja den budget som ställts till deras förfogande. De bör genomföra sina vidarebosättningsprogram i nära samarbete med UNHCR och vid behov med stöd från Easo.

                     7.

                     För kontinuitet och förnyad tillväxt i vidarebosättningsinsatserna efter de störningar som orsakas av coronaviruspandemin uppmanas medlemsstaterna att bidra till EU:s framtida vidarebosättningsprogram. De uppmanas att utvidga sina befintliga vidarebosättningsprogram, återuppta sina tidigare vidarebosättningsprogram eller inrätta nya vidarebosättningsprogram för att utöka antalet mottagningsplatser som erbjuds personer i behov av internationellt skydd när vidarebosättning återigen är möjlig under förhållanden som är säkra för alla berörda parter.

            SÄKERSTÄLLA VIDAREBOSÄTTNINGSPROGRAM AV HÖG KVALITET

                     8.

                     Medlemsstaterna bör se till att alla steg i vidarebosättningsprocessen genomförs enligt en hög kvalitetsstandard, i synnerhet (distans)information före avresa och efter ankomst. De uppmanas sörja för lämplig och tillräcklig mottagningskapacitet, med beaktande av de ökade hälsoriskerna, för att garantera att de utvalda personerna snabbt anländer till Europa.

                     9.

                     Medlemsstaterna uppmanas att utforma särskilda och effektiva program för integration och social inkludering för vidarebosatta personer, med hänsyn i synnerhet till utsatthet. De uppmanas ha ett nära samarbete med det civila samhället och värdsamhällena för att inrätta eller utvidga ideella sponsorprogram för vidarebosättning som syftar till att vidarebosatta flyktingar ska kunna integreras effektivt, bättre och snabbare i värdsamhället.

                     10.

                     Medlemsstaterna bör införa interna övervaknings- och utvärderingsprogram för att mäta effektiviteten och ändamålsenligheten i sina vidarebosättningsprogram och relevanta integrationsprogram.

            FRÄMJA INRESA AV HUMANITÄRA SKÄL

                     11.

                     Medlemsstaterna uppmanas att öka antalet utsatta personer i behov av internationellt skydd som tas emot på deras territorium. Utöver vidarebosättning bör de i synnerhet överväga att inrätta eller utvidga andra former av lagliga vägar för utsatta personer i behov av internationellt skydd.

                     12.

                     Dessutom uppmanas medlemsstaterna att underlätta utövandet av rätten till familjeåterförening genom att inrätta stödprogram för familjeåterförening som förbättrar tillgången till information och förenklar ansökningsförfarandet. Därutöver uppmanas de att erbjuda inresevägar för familjemedlemmar till personer som beviljats internationellt skydd genom program för inresa av humanitära skäl, t.ex. familjebaserade sponsorprogram.

                     13.

                     Medlemsstaterna uppmanas att bidra till en EU-strategi för ideella sponsorprogram och utgående från de många olika modellerna för inresa av humanitära skäl utarbeta inreseprogram i linje med sina nationella prioriteringar, med beaktande av EU:s prioriteringar och intressen vad gäller yttre förbindelser.

                     14.

                     Medlemsstaterna uppmanas att ha ett nära samarbete med det civila samhället för att införa eller utvidga ideella sponsorprogram som en humanitär inreseväg, där privata sponsorer, grupper av privatpersoner eller ideella organisationer deltar i olika stadier av programmet – från identifiering av personer i behov av internationellt skydd i landet utanför EU till integrationen efter ankomsten.

                     15.

                     Vid utformningen av dessa ideella sponsorprogram bör medlemsstaterna och deras partner fastställa transparenta och icke-diskriminerande urvalskriterier för personer i behov av internationellt skydd. Från programmets start bör de se till att det civila samhället och den offentliga sektorn har tydligt angivna roller och ansvarsområden i fasen före avresan och efter ankomsten. Medlemsstaterna förblir ansvariga för säkerhetskontrollerna och inreseförfarandena och måste garantera lämpliga skyddsåtgärder och skyddsnät.

                     16.

                     Medlemsstaterna uppmanas att införa eller utvidga ideella sponsorprogram som syftar till att sörja för bättre och snabbare integration och social inkludering i värdsamhällena för personer som beviljats internationellt skydd samt bättre stöd bland allmänheten genom att skapa mer välkomnande och inkluderande samhällen.

                     17.

                     Medlemsstaterna uppmanas att behålla öppna kommunikationskanaler med privata sponsorer under och efter coronaviruspandemin, och att hålla privata sponsorer engagerade i aktivt stöd till sponsorprogrammen.

                     18.

                     Medlemsstaterna uppmanas att använda sig av EU:s olika samfinansieringsmöjligheter för att främja ideella sponsorprogram.

            FRÄMJA KOMPLETTERANDE VÄGAR FÖR PERSONER I BEHOV AV INTERNATIONELLT SKYDD I SAMBAND MED UTBILDNING OCH ARBETE

                     19.

                     Medlemsstaterna uppmanas att utveckla och stödja program som underlättar tillträdet till andra befintliga lagliga vägar för personer i behov av internationellt skydd, och när så är lämpligt utnyttja EU-verktyg för att kartlägga och dokumentera deras färdigheter och kvalifikationer. Medlemsstaterna uppmanas också att ge tillträde till arbetsmarknaden, även genom aktiveringsprogram (t.ex. för omskolning och kompetensutveckling), så tidigt som möjligt. För att underlätta integrationen på arbetsmarknaden bör medlemsstaterna ha ett nära samarbete med arbetsmarknadens parter.

                     20.

                     Medlemsstaterna bör överväga att förbättra tillträdet till universitet för ungdomar i behov av internationellt skydd genom att göra det möjligt för dem att kvalificera sig som studerande, med beaktande av deras särskilda behov. I nära samarbete med universiteten skulle medlemsstaterna kunna överväga att inrätta särskilda program med en specifik, mer flexibel akademisk urvalsprocess, ekonomiskt stöd och anpassade språkklasser, eller utvidga sina befintliga initiativ. De bör ge råd och hjälpa utexaminerade som vill stanna kvar i medlemsstaten och söka arbete.

                     21.

                     Medlemsstaterna bör överväga att arbeta i partnerskap med den privata sektorn och arbetsgivare för att utveckla innovativa internationella system för arbetskraftsrörlighet för personer i behov av internationellt skydd utan att det påverkar deras skyddsrättigheter.

                     22.

                     Medlemsstaterna uppmanas att bidra till en EU-strategi för ideella sponsorprogram som ska ligga till grund för de kompletterande vägarna för utbildning och arbete för personer i behov av internationellt skydd.

            STÄRKA SAMARBETET MELLAN MEDLEMSSTATERNA OCH FRÄMJA VIDAREBOSÄTTNING PÅ GLOBAL NIVÅ

                     23.

                     För att utnyttja fördelarna med och potentialen i samarbete och samordning på EU-nivå när det gäller vidarebosättning, inresa av humanitära skäl, ideella sponsorprogram och kompletterande vägar, uppmanas medlemsstaterna att delta i Easos nätverk för vidarebosättning och inresa av humanitära skäl och aktivt bidra till dess möten och verksamhet.

                     24.

                     Medlemsstaterna bör samarbeta inom ramen för Easos nätverk för vidarebosättning och inresa av humanitära skäl för att göra det lättare att snabbt och smidigt återuppta vidarebosättningsinsatserna när restriktionerna i samband med coronaviruspandemin hävs och utveckla nya arbetssätt och förfaranden för att göra vidarebosättningsinsatserna mer motståndskraftiga på medellång sikt.

                     25.

                     För att ytterligare öka vidarebosättningen i hela världen bör medlemsstaterna samarbeta med länder utanför EU och hjälpa dem att bygga upp sina vidarebosättningsprogram genom kapacitetsuppbyggnad och utbyte av erfarenheter och bästa praxis, med utnyttjande av Easos sakkunskap och i samarbete med UNHCR och IOM.

            ÖVERVAKNING

                     26.

                     Medlemsstaterna bör på begäran meddela kommissionen hur många personer som vidarebosatts på deras territorium i enlighet med deras utfästelser, och precisera från vilka länder de har vidarebosatts.

                     27.

                     Medlemsstaterna bör hålla kommissionen underrättad om inresor inom ramen för program för inresa av humanitära skäl och andra kompletterande vägar.

            EKONOMISKT STÖD

                     28.

                     Medlemsstaterna bör fullt ut utnyttja det ekonomiska stöd som ställts till förfogande genom asyl-, migrations- och integrationsfonden för återstoden av genomförandeperioden för att uppfylla utfästelserna om vidarebosättning i syfte att säkerställa att alla steg i vidarebosättningsprocessen som avses i denna rekommendation genomförs enligt en hög kvalitetsstandard.

                     29.

                     Medlemsstaterna bör också fullt ut utnyttja andra EU-finansieringsmöjligheter för att stödja och förbättra vidarebosättning, inresa av humanitära skäl och andra kompletterande vägar för personer i behov av internationellt skydd och deras integration och sociala inkludering i värdsamhällena, i synnerhet Europeiska socialfonden och Europeiska regionala utvecklingsfonden, i enlighet med deras respektive mål.

            MOTTAGARE

         Denna rekommendation riktar sig till medlemsstaterna.

            Utfärdad i Bryssel den 23 september 2020.

                  På kommissionens vägnar

               Ylva JOHANSSON

                  Ledamot av kommissionen

            (1)  Medfinansieras av unionsbudgeten och genomförs av medlemsstatsledda konsortier.

            (2)  https://www.unhcr.org/the-global-compact-on-refugees.html

            (3)  UNHCR tog 2018 emot utfästelser om vidarebosättning från 29 länder, jämfört med 35 länder 2017; antalet avresor för vidarebosättning minskade från 65 100 år 2017 till 55 680 år 2018.

            (4)  Kommissionens rekommendation (EU) 2015/914 av den 8 juni 2015 om ett europeiskt vidarebosättningssystem (EUT L 148, 13.6.2015, s. 32).

            (5)  Slutsatser från företrädarna för medlemsstaternas regeringar, församlade i rådet den 20 juli 2015.

            (6)  Kommissionens rekommendation (EU) 2017/1803 av den 3 oktober 2017 om förbättrade lagliga vägar för personer i behov av internationellt skydd (EUT L 259, 7.10.2017, s. 21).

            (7)  https://www.consilium.europa.eu/sv/press/press-releases/2016/03/18/eu-turkey-statement/

            (8)  Dessa vidarebosättningar har delvis räknats med inom ramen för de EU-vidarebosättningssystem som avses i skälen 8 och 9.

            (9)  COM(2016) 468 final.

            (10)  Det ekonomiska stödet var en kombination av budgetanslag från 2019 och 2020, som tillhandahölls medlemsstaterna i två omgångar.

            (11)  https://www.unhcr.org/news/press/2020/6/5eeb85be4/joint-statement-un-refugee-chief-grandi-ioms-vitorino-announce-resumption.html?query=resettlement resumption

            (12)  C(2020) 2516 final.

            (13)  I vissa länder kallas de också privata sponsorprogram.

            (14)  https://op.europa.eu/fr/publication-detail/-/publication/1dbb0873-d349-11e8-9424-01aa75ed71a1/language-en/format-PDF/source-114630059

            (15)  2019 års ansökningsomgång AMIF-2019-AG-Call, ämne 1: Främja integrering av personer i behov av skydd genom privata sponsorprogram.

            (16)  Commission Implementing Decision of 26.6.2020 on the financing of Union Actions in the framework of the Asylum, Migration and Integration Fund and the adoption of the work programme for 2020 (ej översatt till svenska): https://ec.europa.eu/home-affairs/sites/homeaffairs/files/financing/fundings/migration-asylum-borders/asylum-migration-integration-fund/union-actions/docs/c4223-annex-decision-amif-awp-2020.pdf.

            (17)  https://www.unhcr.org/uk/protection/basic/5f5743f84/families-together-family-reunification-for-refugees-in-the-european-union.html.

            (18)  Rådets direktiv 2003/86/EG av den 22 september 2003 om rätt till familjeåterförening (EUT L 251, 3.10.2003, s. 12).

            (19)  https://ec.europa.eu/migrantskills/#/

            (20)  UNHCR:s uppskattningar: https://www.unhcr.org/tertiary-education.html.

            (21)  Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2016/801 av den 11 maj 2016 om villkoren för tredjelandsmedborgares inresa och vistelse för forskning, studier, praktik, volontärarbete, deltagande i elevutbytesprogram eller utbildningsprojekt och för au pairarbete (EUT L 132, 21.5.2016, s. 21), artikel 25.

            (22)  Rekommendation (EU) 2017/1803.

            BILAGA

               Vidarebosättning: utfästelser för 2020

                        Medlemsstat

                        Totalt antal platser 2020

                        Belgien

                        758

                        Bulgarien  (*1)

                        [25]

                        Tjeckien

                        Danmark

                        Tyskland

                        5 500

                        Estland

                        Irland

                        994

                        Grekland

                        Spanien

                        1 000

                        Frankrike

                        5 200

                        Kroatien

                        100

                        Italien

                        700

                        Cypern

                        Lettland

                        Litauen

                        18

                        Luxemburg (*1)

                        [50]

                        Ungern

                        Malta (*1)

                        [20]

                        Nederländerna

                        1 902

                        Österrike

                        Polen

                        Portugal

                        1 150

                        Rumänien

                        200

                        Slovenien

                        Slovakien

                        Finland

                        850

                        Sverige

                        5 114

                        Förenade kungariket

                        6 000

                           TOTALT

                           29 487

               (*1)  Genomförande av utfästelser från det föregående systemet (räknas inte in bland utfästelserna för 2020).