Viktigt rättsligt meddelande

|

52005IP0030

Europaparlamentets rekommendation till rådet om kvaliteten på rättskipning i brottmål och harmonisering av straffrättslig lagstiftning i medlemsstaterna (2005/2003(INI))

Europeiska unionens officiella tidning nr 304 E , 01/12/2005 s. 0109 - 0113

		P6_TA(2005)0030Kvaliteten på rättskipning i brottmål i Europeiska unionenEuropaparlamentets rekommendation till rådet om kvaliteten på rättskipning i brottmål och harmonisering av straffrättslig lagstiftning i medlemsstaterna (2005/2003(INI))Europaparlamentet utfärdar denna rekommendation- med beaktande av det förslag till rekommendation till rådet som lagts fram av António Costa för PSEgruppen om kvaliteten på rättskipning i brottmål i Europeiska unionen (B6-0234/2004),- med beaktande av den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna som antogs av FN:s generalförsamling med resolutionen 217 A (III) av den 10 december 1948, särskilt artiklarna 7, 8, 9, 10 och 11,- med beaktande av den internationella konvention om medborgerliga och politiska rättigheter som antogs av FN:s generalförsamling med resolutionen 2200 A (XXI) av den 16 december 1966 som trädde i kraft den 23 mars 1976, särskilt artiklarna 2, 7, 9, 10 och 14,- med beaktande av Europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna som antogs av Europarådet den 4 november 1950 och trädde i kraft den 3 september 1953, särskilt artiklarna 6 och 13,- med beaktande av avdelning VI i Fördraget om Europeiska unionen, särskilt artiklarna 29, 31.1 c och 34.2 a och b,- med beaktande av Fördraget om upprättandet av en konstitution för Europa, undertecknat av medlemsstaterna i Rom den 29 oktober 2004, särskilt artiklarna I-42 och III-260 (utvärderingssystem), III-270 och III-271 (straffrättsligt samarbete) och II-107 till II-110, som innehåller bestämmelserna i artiklarna 47-50 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna,- med beaktande av gemenskapens regelverk inom området för rättskipning i brottmål, bland annat konventionen om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål [1], rådets rambeslut 2002/584/JHA av den 13 juni 2002 om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna [2], rådets rambeslut 2003/577/RIF av den 22 juli 2003 om verkställighet i Europeiska unionen av beslut om frysning av egendom eller bevismaterial [3], förslaget till rådets rambeslut om ett europeiskt bevisupptagningsbeslut avseende föremål, handlingar eller uppgifter som skall företes i brottmål (KOM(2003)0688) och förslaget till rådets rambeslut om vissa rättssäkerhetsgarantier i brottmål i Europeiska unionen (KOM (2004)0328),- med beaktande av de relevanta artiklarna i anslutningsfördraget som föreskriver möjligheten att skjuta upp tillämpningen av vissa bestämmelser för området med frihet, säkerhet och rättvisa om vissa krav inte uppfylls (vilket innebär att sådana krav först måste ha fastställts),- med beaktande av rekommendationen om det framtida området med frihet, säkerhet och rättvisa samt villkoren för att stärka dess legitimitet och effektivitet, som antogs av Europaparlamentet den 14 oktober 2004 [4],- med beaktande av Haag-programmet som antogs av Europeiska rådet vid mötet i Bryssel den 4- 5 november 2004,- med beaktande av artikel 114.3 och artikel 83.5 i arbetsordningen,- med beaktande av rekommendationen från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor (A6-0036/2005), och av följande skäl:A. I artiklarna II-107 till II-110 i Fördraget om upprättandet av en konstitution för Europa och i artiklarna 6 och 13 i Europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna definieras omfattningen av den rätt till domstolsprövning som unionen och medlemsstaterna skall garantera EU-medborgarna i enlighet med sina respektive behörighetsområden.B. I denna rätt till domstolsprövning ingår rätten till ett effektivt rättsmedel, rätt till opartisk domstol, rätt till en rättvis rättegång, rätt att få sin sak prövad inom skälig tid och rätt till rättshjälp. I denna rätt ingår även fullständig respekt för de grundläggande rättigheterna för den som är misstänkt för en lagöverträdelse innan den rättsliga processen inleds, liksom rätten till värdig och human behandling för personer som dömts efter en sådan process i enlighet med de internationella normer som stadfästs av FN och genom Europeiska konventionen till förhindrande av tortyr och omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning.C. Skyddet av dessa rättigheter är än viktigare när det gäller brottmålsförfaranden där de grundläggande friheterna står på spel.D. I första hand tillkommer skyddet av rättigheterna varje enskild medlemsstat som skall säkerställa det i enlighet med sitt eget författningssystem och sina juridiska traditioner. Medlemsstaterna måste ta itu med de problem som behäftar de egna rättssystemen, särskilt sådana problem som identifierats av Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna. Men för att verkligen åstadkomma ett europeiskt område med frihet, säkerhet och rättvisa krävs det att unionsmedborgarna får likvärdig behandling oavsett var de befinner sig inom unionen och att det ömsesidiga förtroendet stärks mellan medlemsstaterna, så att domar kan erkännas ömsesidigt och så att staterna även tillåter att deras egna medborgare ställs inför rätta i en annan medlemsstat.E. Härvidlag är det viktigt att rättspraxis vid EG-domstolen i Luxemburg och Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna i Strasbourg beaktas, liksom det faktum att dessa domstolars rättspraxis bör vara enhetlig.F. Sedan Tammerfors-programmet godkändes (punkt 33) har principen om ömsesidigt erkännande av domstolsbeslut blivit grundläggande för det rättsliga samarbetet inom unionen.G. I Fördraget om upprättandet av en konstitution för Europa (artikel III-260) och Haag-programmet (framför allt punkt 3.2) erkänns vikten av en utvärdering medlemsstaterna emellan för att stärka det ömsesidiga förtroendet, vilket i likhet med införandet av substantiella och förfarandemässiga miniminormer liksom fastställandet av rimliga tidsfrister i sig är en nödvändig förutsättning för ömsesidigt erkännande.H. Utvärderingen av kvaliteten på rättskipningen inom EU bör även omfatta domarnas arbetsmetoder och medlemsstaternas olika system för rättskipning, vilket på intet vis står i motsättning till kravet att detta görs i full överensstämmelse med principen om den dömande maktens oavhängighet.I. För att utvärderingen skall vara enhetlig och objektiv krävs att den utgår från en gemensam referensram.J. För kvaliteten på rättskipning i brottmål i Europa är det viktigt att fastställa de verktyg och tillvägagångssätt som är lämpligast för en sådan utvärdering liksom att stärka informationsutbytet och öka utbildningsmöjligheterna.K. De europeiska nätverk som på senare år upprättats inom EU, exempelvis sammanslutningen av de högsta förvaltningsdomstolarna i Europeiska unionen, nätverket för ordförande av överdomstolar, nätverket för överdomstolar och det europeiska nätverket för tillsynsmyndigheter för domstolsväsendet, är bevis på den växande insikten att det krävs samarbete för att förbättra kvaliteten på den rättskipning som erbjuds EU:s medborgare.L. Utbildning spelar en central roll för utvecklingen inom EU av en gemensam rättslig kultur och en kulturell värdegemenskap kring de grundläggande rättigheterna, inte minst genom den verksamhet som bedrivs inom ramen för det europeiska nätverket för rättslig utbildning.M. En förbättring av kvalitetsstandarderna för rättskipningen och av rättskipningens effektivitet, baserad på utvärdering, bör leda till att den straffrättsliga kvaliteten förbättras i sak och i form och till att tilllämpningen får högre kvalitet, vilket i sig inte strider mot principen om rättsväsendets oavhängighet.N. En ömsesidig utvärderingsprocess kräver en konkret metod som tar hänsyn till processens inneboende komplexitet.O. Enligt Haag-programmet bör Fördraget om upprättandet av en konstitution för Europa antas som referensram och det förberedande arbetet inledas, så att de åtgärder som anges i konstitutionsfördraget kan genomföras så snart fördraget trätt i kraft.P. Den 18 januari 2005 anordnade utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor ett offentligt seminarium om att främja högre kvalitet på rättskipningen i Europa.Q. Europaparlamentet godkänner de riktlinjer som anges i Haagprogrammet om att förstärka det ömsesidigt förtroendet (punkt 3.2), särskilt genom att förbättra kvaliteten på rättskipningen genom en utveckling av utvärderingsinstrumentet och genom att utnyttja det ovärderliga bidrag som nätverken av rättsliga organisationer och institutioner har att lämna.R. I punkt 3.2 i Haag-programmet understryks att såväl den mångfald av strukturer och rättstraditioner som kännetecknar de nationella rättssystemen som domarkårens oberoende i den enskilda medlemsstaten måste respekteras, samtidigt som kvalitetsförbättringar i rättskipningen bör uppmuntras genom att ömsesidigt förtroende främjas.1. Europaparlamentet riktar följande rekommendationer till Europeiska rådet och rådet:a) Europeiska rådet och rådet uppmanas att omedelbart inleda en EU-åtgärd så att unionsmedborgarna, oavsett var de befinner sig i unionen och oavsett de juridiska eller författningsmässiga ramarna i det land de befinner sig i, kan få rätt till domstolsprövning under förhållanden som både är likvärdiga och hela tiden förbättras kvalitetsmässigt, och därmed får större förtroende för rättskipningen.b) Europeiska rådet och rådet uppmanas att tillsammans med medlemsstaterna fastställa en stadga om kvaliteten på rättskipning i brottmål i Europa som kan utgöra en gemensam referensram för samtliga medlemsstater och en garant för att utvärderingen blir enhetlig och objektiv. Stadgan bör utarbetas med hänsyn till de erfarenheter och det arbete som Europarådet och FN redan har gjort både nationellt och internationellt.c) Europeiska rådet och rådet uppmanas att i syfte att stärka det ömsesidiga förtroendet mellan de olika nationella rättssystemen utifrån respekten för den mångfald som dessa representerar, införa ett permanent system för ömsesidig utvärdering av straffrättens kvalitet med kvalitetsstadgan som objektiv referensram, med hänsyn till de erfarenheter som gjorts på andra områden där ömsesidig utvärdering redan förekommer (Schengen, terrorism, utvidgning ...) och i möjligaste mån föregripa det system som avses i artikel III-260 i konstitutionsfördraget. Målen med systemet bör vara att- upprätta en databas med komparativ statistik,- organisera åtgärder för riktmärkning,- sprida bästa praxis,- tillhandahålla uppgifter om karaktären och funktionen hos övriga medlemsstaters rättssystem,- offentliggöra en årlig rapport med utvärdering av rättskipningens kvalitet i Europa och med denna en rad rekommendationer till rådet och medlemsstaterna i syfte att lösa de problem som har identifierats.d) Europeiska rådet och rådet uppmanas att formalisera det ömsesidiga utvärderingssystemet (förfaranden, strukturer, indikatorer, rapporter osv.) genom ett eller flera beslut med stöd av artikel 31 i Fördraget om Europeiska unionen och i enlighet med principerna i Europadomstolens (Strasbourg) och EG-domstolens (Luxemburg) rättspraxis samt de riktlinjer som utarbetats av Europarådets kommission för effektiv rättskipning (CEPEJ).e) Europeiska rådet och rådet uppmanas att involvera sammanslutningar av domare och jurister, juridiska experter, personer som varit i kontakt med rättsväsendet och de nationella parlamenten, exempelvis genom att inrätta en övervakningskommitté för kvaliteten i rättskipningen, i enlighet med andan i artikel I-42.2 i konstitutionsfördraget och i enlighet med subsidiaritetsprincipen. Utvärderingen skulle kunna ledas av Europaparlamentet och de nationella parlamenten tillsammans.f) Europeiska rådet och rådet uppmanas att beakta att ett område med frihet, säkerhet och rättvisa som bygger på ömsesidigt förtroende inte kan upprättas utan att de nationella regelverken i någon mån förs närmare varandra. I fråga om den materiella straffrätten delar parlamentet rådets uppfattning att de överträdelser som uttryckligen nämns i konstitutionsfördraget bör prioriteras. När det gäller processrätten anser parlamentet att följande områden bör prioriteras:- Insyn och öppenhet i rättsförvaltningen och fullständig respekt för en misstänkts grundläggande rättigheter innan en rättslig process inleds och rätt till en värdig och human behandling för personer som dömts efter en sådan process.- Hantering och värdering av bevis.- Överföring av interner för verkställighet av straff i den medlemsstat vederbörande är bosatt.- Verkställighet av icke-frihetsberövande straff i den medlemsstat där vederbörande är bosatt.- Verkställighetsåtgärder i den medlemsstat där vederbörande är bosatt.- Minimirättigheter för interner i samtliga medlemsstater.- Dom vid återfallsförbrytelse som redan omfattas av harmoniseringsåtgärder.- System för att skydda uppgifter som lämnas av vittnen och offer.Europeiska rådet och rådet uppmanas att beakta att utvärderingen även bör göras på grundval av dessa faktorer, så att initiativ på dessa områden kan tas eller drivas vidare på EU-nivå.g) Europeiska rådet och rådet uppmanas att beakta att en följdriktig tillämpning av principen om ömsesidig utvärdering förutsätter att man med stöd av de europeiska nätverken för rättsliga organisationer och institutioner vidtar åtgärder för att främja vidareutbildningen av samtliga jurister verksamma inom rättsväsendet. Rådet bör därför inom ramen för budgetplanen för 2007-2013 och i enlighet med Haag-programmets bestämmelser (punkt 3.2 andra stycket) ge ekonomiskt stöd åt såväl de europeiska nätverken för rättsliga organisationer och institutioner som de utbytesprogram som på parlamentets initiativ upprättats mellan olika rättsliga myndigheter (främst genom punkt 18 05 01 03 i budgeten), liksom åt pilotprogram som gör det möjligt för aktörer eller organisationer i medlemsstaterna att samarbeta för att öka kvaliteten på rättskipningen.h) Europeiska rådet och rådet uppmanas att uppmana kommissionen att redan nu föra in stadgan för kvaliteten på rättskipning i brottmål i Europa, det ömsesidiga utvärderingssystemet och kompletterande harmoniseringsåtgärder för vissa straffrättsliga krav i den handlingsplan som kommissionen skall lägga fram 2005 enligt slutsatserna från i enlighet med Haag-programmet. I detta avseende är parlamentet enigt med Europeiska rådet och rekommenderar kommissionen att använda bestämmelserna i Fördraget om upprättandet av en konstitution för Europa som referensram för handlingsplanen.2. Europaparlamentet uppdrar åt talmannen att översända denna rekommendation till rådet och, för kännedom, till kommissionen, medlemsstaternas regeringar och parlament samt till Europarådet.[1] Rådets akt av den 29 maj 2000 om att i enlighet med artikel 34 i Fördraget om Europeiska unionen upprätta konventionen om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål mellan Europeiska unionens medlemsstater (EGT C 197, 12.7.2000, s. 1).[2] EGT L 190, 18.7.2002, s. 1.[3] EUT L 196, 2.8.2003, s. 45.[4] Antagna texter, P6_TA(2004)0022.--------------------------------------------------


title: Rådets rekommendation av den 28 juni 2011 om politiska strategier för att minska andelen elever som lämnar skolan i förtid  Text av betydelse för EES

text:
               1.7.2011

               SV

               Europeiska unionens officiella tidning

               C 191/1

         RÅDETS REKOMMENDATION
   av den 28 juni 2011
   om politiska strategier för att minska andelen elever som lämnar skolan i förtid
   (Text av betydelse för EES)
   2011/C 191/01
   EUROPEISKA UNIONENS RÅD UTFÄRDAR DENNA REKOMMENDATION
   med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artiklarna 165 och 166,
   med beaktande av Europeiska kommissionens förslag, och
   av följande skäl:

               (1)

               Begreppet lämna skolan i förtid används avseende personer som lämnar skolan med endast utbildning på grundskolenivå eller lägre och som inte längre deltar i allmän eller yrkesinriktad utbildning.

               (2)

               Att minska andelen elever som lämnar skolan i förtid är avgörande för att man ska kunna uppnå flera av nyckelmålen i Europa 2020-strategin. Minskandet av andelen som lämnar skolan i förtid omfattar såväl målet smart tillväxt genom att förbättra utbildningsnivåerna och målet tillväxt för alla genom att angripa en av de största riskfaktorerna för arbetslöshet, fattigdom och social utestängning. Europa 2020-strategin innehåller därför det överordnade målet att fram till 2020 minska andelen elever som lämnar skolan i förtid till mindre än 10 %, från 14,4 % år 2009. Medlemsstaterna har åtagit sig att fastställa nationella mål med beaktande av sina respektive utgångslägen och nationella förhållanden.

               (3)

               I riktlinjerna för medlemsstaternas sysselsättningspolitik i rådets beslut 2010/707/EU (1), för genomförandet av Europa 2020-strategin, uppmanas medlemsstaterna att vidta alla åtgärder som krävs för att förebygga skolavhopp.

               (4)

               I flaggskeppsinitiativet Den europeiska plattformen mot fattigdom och social utestängning anges en ram för åtgärder för social och territoriell sammanhållning, med särskild tyngdpunkt på att bryta spiralen av social utsatthet och intensifiera förebyggande verksamhet. Man tar upp ett av de överordnade målen i Europa 2020-strategin, som är att lyfta minst 20 miljoner människor ur fattigdom och social utestängning under de kommande tio åren.

               (5)

               Syftet med Unga på väg, som är ett huvudinitiativ inom Europa 2020-strategin, är att ”förbättra resultaten och öka den internationella attraktionskraften hos EU:s institutioner för högre utbildning samt höja den övergripande kvaliteten på alla utbildningsnivåer i EU, och därvid kombinera spetskompetens med rättvisa, genom att främja de studerandes rörlighet, och förbättra ungas anställningsmöjligheter”.

               (6)

               I rådets slutsatser från den 5–6 maj 2003 om referensnivåer för genomsnittliga resultat i Europa inom allmän utbildning och yrkesutbildning (referensvärden) angavs att andelen ungdomar som lämnar skolan i förtid bör vara lägre än 10 % senast 2010, varvid sådana ungdomar definieras som personer i åldern 18–24 år som har utbildning på grundskolenivå eller lägre och som inte längre deltar i allmän eller yrkesinriktad utbildning. Detta referensvärde har inte uppnåtts. En av sju ungdomar lämnar för närvarande skolan utan avslutad gymnasieutbildning.

               (7)

               I rådets resolution av den 15 november 2007 om ny kompetens för nya arbetstillfällen (2) framhölls behovet att höja den totala kompetensnivån och prioritera utbildning av dem som löper störst risk för ekonomisk och social utslagning, särskilt elever som slutat skolan i förtid. Man underströk behovet att ge arbetssökande yrkesrådgivning och en individuell utbildningsplan, samt utveckla valideringen av resultatet av lärande som erhållits genom formell, informell och icke-formell inlärning.

               (8)

               I rådets slutsatser av den 22 maj 2008 om vuxenutbildning erkänns vuxenutbildningens roll när det gäller att angripa problemet med elever som lämnar skolan i förtid genom att ge en andra chans till dem som går in i vuxenlivet utan avgångsbetyg, varvid man särskilt bör inrikta sig på grundläggande färdigheter, it-kunskap och språkinlärning.

               (9)

               I sina slutsatser av den 12 maj 2009 om en strategisk ram för europeiskt utbildningssamarbete (Utbildning 2020) enades rådet om att andelen elever som lämnar utbildningen i förtid ska understiga 10 % senast 2020.

               (10)

               I rådets slutsatser av den 26 november 2009 om utbildning för barn med invandrarbakgrund noteras att även om många barn med invandrarbakgrund lyckas med sin utbildning, lämnar fler elever med invandrarbakgrund än andra skolan i förtid. I hela unionen är genomsnittsandelen invandrare som lämnar skolan i förtid dubbelt så hög som för infödda elever. Tillgängliga uppgifter pekar på att skolavhoppen är ännu högre bland den romska befolkningen.

               (11)

               I maj 2010 enades rådet i sina slutsatser om utbildningens sociala dimension om att ett framgångsrikt förebyggande av avbruten skolgång kräver större kunskaper på lokal, regional och nationell nivå om grupper som riskerar att hoppa av skolan, samt system för tidig kartläggning av personer som tillhör sådana riskgrupper, och rådet konstaterade att det bör genomföras omfattande, sektorsövergripande handlingsplaner, som innefattar flera olika strategier på skol- och systemnivå, med inriktning på de olika faktorer som leder till avbruten skolgång.

               (12)

               Skälen till avhopp från skolan varierar mycket från land till land och även inom regioner. Policyinsatserna för att minska avhoppen måste anpassas till de specifika förhållandena inom det lokala området, regionen eller landet i fråga, och det finns ingen lösning som passar samtliga medlemsstater.

               (13)

               Trots skillnaderna mellan länder och regioner finns det tydliga belägg i alla medlemsstaterna för att missgynnade och utsatta grupper berörs mest. Ungdomar med särskilda utbildningsbehov är också överrepresenterade bland de elever som lämnar skolan i förtid. Avhopp från skolan både orsakas av en ogynnsam social situation och vidmakthåller risken för social utestängning.

               (14)

               En europeisk ram för en övergripande politik för att minska andelen elever som lämnar skolan i förtid kan hjälpa medlemsstaterna att se över sin aktuella politik, utarbeta sina nationella reformprogram inom ramen för Europa 2020-strategin samt genomföra strategier som är slagkraftiga och har ett gott kostnads-nyttoförhållande. Den kan också utgöra en grund för samarbete genom den öppna samordningsmetoden och en inriktning för användningen av unionens finansieringsinstrument.

               (15)

               Det tar tid innan utbildningsreformer får effekt. För att uppnå en minskning av andelen elever som lämnar skolan i förtid inom de närmaste tio åren och uppnå målet i Europa 2020-strategin måste övergripande och sektorsövergripande strategier för att minska skolavhoppen genomföras så snart som möjligt.

         HÄRIGENOM REKOMMENDERAS MEDLEMSSTATERNA:
   att i enlighet med nationella förhållanden använda den ram som anges i bilagan till denna rekommendation för att göra följande:

               1.

               Kartlägga huvudfaktorerna bakom skolavhopp och bevaka företeelsens kännetecken på nationell, regional och lokal nivå som grund för riktade och effektiva faktabaserade policyinsatser.

               2.

               Se till att övergripande strategier för att minska avhoppen från skolan har utarbetats före utgången av 2012 och att de genomförs i linje med nationella prioriteringar och Europa 2020-målen. Tillämpa övergripande strategier som innefattar förebyggande åtgärder, ingripande åtgärder och kompenserande åtgärder, av vilka de senare syftar till att få personer som har hoppat av sina studier att återuppta dessa.

               3.

               Se till att dessa strategier innefattar lämpliga åtgärder för grupper i medlemsstaten som i högre grad riskerar att lämna skolan i förtid, såsom barn från socioekonomiskt missgynnade miljöer, barn med invandrarbakgrund eller romskt ursprung eller barn med särskilda utbildningsbehov.

               4.

               Se till att dessa strategier på ett konsekvent sätt tar upp såväl allmän som yrkesinriktad utbildning och de utmaningar som är specifika för dessa.

               5.

               Integrera åtgärder som stöder minskningen av andelen elever som lämnar skolan i förtid i relevant politik som är inriktad på barn och ungdomar och samordna olika policysektorers verksamheter.

               6.

               Erkänna den viktiga roll som lärare, skolledare och annan utbildningspersonal spelar och samtidigt se till att alla relevanta aktörer deltar i dessa åtgärder och verksamheter för att hjälpa dem som riskerar att lämna skolan i förtid, inbegripet dem som redan hoppat av utbildningen.

         HÄRIGENOM UPPMANAS KOMMISSIONEN ATT:

               1.

               inom Utbildning 2020 bidra till medlemsstaternas ansträngningar för att övervaka utvecklingen på olika utbildningsnivåer i alla medlemsstaterna i syfte att identifiera trender,

               2.

               stödja medlemsstaternas strategier genom utbyte av erfarenheter och god praxis samt underlätta lärandet av varandra, nätverksbyggande och experimenterande med innovativa strategier bland medlemsstaterna när det gäller åtgärder för att minska avhopp från skolan och förbättra skolresultaten för barn från grupper som riskerar att lämna skolan i förtid,

               3.

               integrera åtgärder som stöder minskningen av andelen elever som lämnar skolan i förtid i all relevant unionsverksamhet som är inriktad på barn och unga vuxna,

               4.

               stödja utarbetandet av verkningsfulla policyinsatser mot avhopp från skolan genom att lansera jämförande studier och forskning, samt uppmuntra till samarbete mellan medlemsstaterna på detta område,

               5.

               i samarbete med medlemsstaterna, och utan att det inverkar på förhandlingarna om den framtida budgetramen, se till att unionens program för livslångt lärande, ungdom och forskning samt de Europeiska strukturfonderna stöder och bidrar till genomförandet av medlemsstaternas strategier för att minska antalet elever som lämnar skolan i förtid,

               6.

               regelbundet rapportera om framstegen mot Europa 2020-målet och om genomförandet av medlemsstaternas strategier för att minska antalet elever som lämnar skolan i förtid via den årliga tillväxtöversikten och inom ramen för rapporteringsförfarandet enligt Utbildning 2020.

      Utfärdad i Luxemburg den 28 juni 2011.

            På rådets vägnar

         FAZEKAS S.

            Ordförande

      (1)  EUT L 308, 24.11.2010, s. 46.

      (2)  EUT C 290, 4.12.2007, s. 1.

      BILAGA

         EN RAM FÖR ÖVERGRIPANDE POLICYINSATSER FÖR ATT MINSKA ANDELEN ELEVER SOM LÄMNAR SKOLAN I FÖRTID

      Strategier för att minska avhopp från skolan bör bygga på en analys på nationell, regional och lokal nivå av de förhållanden som leder till fenomenet, eftersom den genomsnittliga andelen ofta döljer stora skillnader mellan olika regioner eller länder. De elever som lämnar skolan i förtid är en heterogen grupp, och de individuella skälen till avhoppen är mycket olika. Familjebakgrund och mer allmänna socioekonomiska förhållanden, såsom arbetsmarknadens dragningskraft, är viktiga faktorer. Deras inverkan betingas av utbildningssystemets struktur, tillgängliga möjligheter till lärande samt lärmiljön. Samordningen av policyinsatser som berör barns och ungdomars välbefinnande, social trygghet, ungdomars sysselsättning och framtida karriärutsikter är viktig för att minska avhoppen från skolan.
      1.   Kartläggning av huvudfaktorer och övervakning

      Processer som leder till tidiga avhopp från skolan har komplexa och varierande orsaker men är ofta kopplade till en socioekonomiskt missgynnad situation, en bakgrund med låg utbildning, utanförskap eller dåliga resultat i utbildningen, arbetsmarknadens dragningskraft och/eller en kombination av sociala, emotionella och utbildningsrelaterade problem som gör att individen riskerar att lämna skolan i förtid.
      Man måste ta hänsyn till vilken typ av utbildning som eleverna är inskrivna i. I vissa medlemsstater går elever som har svårigheter inom allmän utbildning ofta över till yrkesutbildning. I dessa fall har yrkesskolor ett särskilt ansvar och möter särskilda utmaningar när det gäller att minska avhoppen från skolan. Evidensbaserade policyinsatser kräver att man ägnar särskild uppmärksamhet åt hur varje utbildningssektor fungerar.
      Utarbetandet av evidensbaserade och kostnadseffektiva policyinsatser för att motverka avhopp från skolan fordrar att man samlar in och bevarar uppgifter om fenomenet. Detta torde möjliggöra analys på lokal, regional och nationell nivå. Analysen kan innehålla information om andelen elever som lämnar skolan i förtid, övergången mellan utbildningsnivåer, andelen elever som anmält sig till respektive avslutat en gymnasieutbildning, samt frånvaro från skolan och skolk.

                  —

                  Insamlingen av uppgifter borde möjliggöra en analys av huvudskälen bakom avhoppen hos olika elevgrupper, skolor, typer av utbildningsanstalter, kommuner eller regioner.

                  —

                  Kombinationen av uppgifter om avhopp från skolan och uppgifter om sammanhanget, såsom socioekonomiska uppgifter, kan bidra till inriktningen på åtgärder och policyinsatser. Ett annat stöd för detta kan vara insamling och analys av uppgifter om skolavhopparnas skäl samt deras utsikter vad gäller sysselsättning och yrkeskarriär.

                  —

                  En utvärdering av hur verkningsfulla och effektiva de befintliga policyåtgärderna mot avhopp från skolan är utgör en viktig grund för att förbättra strategierna och programmen för att öka elevernas möjligheter till en framgångsrik skolgång.

            2.   Policyram

      Övergripande strategier när det gäller avhopp från skolan omfattar olika policyinsatser, samordning mellan olika policysektorer samt integrering av åtgärder för att minska avhoppen från skolan i all relevant politik som är inriktad på barn och ungdomar. Utöver en utbildningspolitik som främjar skolsystem av hög kvalitet rör detta främst socialpolitik och stödtjänster, sysselsättning, ungdomsfrågor, familjefrågor, samt integrationspolitik. Horisontell samordning mellan de olika aktörerna och vertikal samordning mellan de olika styrnivåerna är lika viktiga. Strategier mot avhopp från skolan bör omfatta förebyggande, ingripande och kompenserande inslag. Medlemsstaterna bör välja strategiernas mer detaljerande inslag utifrån sina egna förhållanden och sammanhang.

                  2.1

                  FÖREBYGGANDE POLICYINSATSER syftar till att minska risken för avhopp från skolan innan problemen uppstår. Sådana åtgärder optimerar utbildningen i syfte att ge bättre läranderesultat och undanröja hindren mot en lyckad skolgång.
                  Avsikten är att lägga en tidig solid grund för barn så att de kan utveckla sin potential och integreras väl i skolan. De förebyggande policyinsatserna kan omfatta följande:

                              1.

                              Förskoleverksamhet och barnomsorg av hög kvalitet gagnar alla barn och är av särskild betydelse för barn från missgynnade miljöer, bland annat invandrarbarn och romer. Den förbättrar det fysiska välbefinnandet, den sociala och känslomässiga utvecklingen samt språkliga och grundläggande kognitiva färdigheter. Verksamheten bör vara av hög kvalitet, bedrivas till rimliga kostnader, med lämplig personal och vara tillgänglig för familjer från missgynnade miljöer.

                        De avser utbildningssystemens organisation, skolornas resurser, utbildningsbanornas tillgänglighet, öppenhet och flexibilitet. De tar också itu med skillnader mellan könen och ger stöd till barn från missgynnade miljöer eller med annat modersmål. Förebyggande policyinsatser bör vidare omfatta:

                              2.

                              Ett utökat utbildningsutbud genom utbildningsmöjligheter efter den obligatoriska skolgången kan påverka ungdomars och deras familjers beteende och leda till att fler elever avslutar sin gymnasieutbildning.

                              3.

                              Främjande av aktiva policyinsatser mot segregering och tillhandahållande av ytterligare stöd till skolor i mindre gynnade områden eller med många elever från socioekonomiskt missgynnade miljöer kan hjälpa skolorna att diversifiera sin sociala sammansättning och förbättra sitt utbildningsutbud. Detta förbättrar utbildningsresultaten för elever från socioekonomiskt missgynnade miljöer och minskar risken för avhopp från skolan.

                              4.

                              Att framhålla värdet av språklig mångfald och ge stöd till barn med annat modersmål för att de ska få bättre kunskaper i undervisningsspråket och vid behov i modersmålet samt ge stöd till lärare som undervisar barn med olika nivåer av språklig kompetens kan leda till bättre utbildningsresultat för barn med invandrarbakgrund och minska risken för att de lämnar skolan i förtid.

                              5.

                              Att få föräldrarna att bli mer delaktiga, stärka deras samarbete med skolan och skapa partnerskap mellan skola och föräldrar kan höja elevernas inlärningsmotivation.

                              6.

                              Mer flexibla och öppna utbildningsbanor (exempelvis genom att kurser ges som moduler eller att skola varvas med arbete) hjälper särskilt elever med sämre studieresultat och kan motivera dem till att fortsätta med en utbildning som är mer anpassad till deras behov och förmåga. Detta gör det även möjligt att ta itu med könsspecifika skäl till avhopp, såsom ett tidigt inträde på arbetsmarknaden eller tonårsgraviditet. Dessutom har man noterat att en begränsning av antalet upprepade skolår till förmån för ett flexibelt individuellt stöd kan leda till färre avhopp från skolan.

                              7.

                              Förstärkta högkvalitativa, mer attraktiva och flexibla yrkesutbildningsvägar kan erbjuda elever som riskerar att lämna skolan i förtid trovärdiga alternativ till avhopp. En yrkesinriktad utbildning som är väl integrerad i utbildningssystemen som helhet gör det möjligt att komma in på gymnasial och eftergymnasial utbildning på alternativa vägar.

                              8.

                              En förstärkning av kopplingen mellan utbildningssystemen och arbetsmarknadssektorn i syfte att framhålla fördelarna med att fullborda utbildningen med tanke på framtida anställbarhet. Detta kan ske genom yrkespraktik eller genom ett ökat deltagande av arbetsgivare i läroanstalter på olika nivåer.

                  2.2

                  INGRIPANDE POLICYINSATSER syftar till att undvika avhopp från skolan genom att på skolnivå förbättra utbildningens kvalitet, reagera på tidiga varningstecken och ge riktat stöd till elever eller elevgrupper som riskerar att lämna skolan i förtid. De gäller alla utbildningsnivåer, från förskola och barnomsorg till gymnasieutbildning.
                  På skol- eller utbildningsanstaltsnivå ingår strategier mot avhopp i en heltäckande policy för skolans utveckling. Syftet är att skapa en positiv lärmiljö, förstärka kvalitet och innovation i pedagogiken, förbättra lärarkårens förmåga att hantera social och kulturell mångfald samt utarbeta sätt att angripa våld och mobbning. De ingripande policyinsatserna på skol- eller utbildningsanstaltsnivå kan omfatta följande:

                              1.

                              Att utveckla skolor till lärgemenskaper som bygger på en gemensam vision för skolans utveckling som delas av alla aktörer, där man använder allas erfarenheter och kunskap, och tillhandahålla en fördomsfri, inspirerande och trygg miljö för att stimulera ungdomar till att fortsätta sin utbildning.

                              2.

                              Att utveckla system för tidig varning beträffande elever i riskzonen, som kan bidra till att verkningsfulla åtgärder vidtas innan problemen blir uppenbara, eleverna får en känsla av utanförskap, börjar skolka eller lämnar skolan.

                              3.

                              Nätverksarbete med föräldrar och andra aktörer utanför skolan, såsom lokalsamhällestjänster, organisationer för invandrare eller minoriteter, idrotts- och kulturföreningar, arbetsgivare och organisationer inom det civila samhället, som möjliggör helhetslösningar för att hjälpa elever i riskzonen och underlättar tillgången till stöd utifrån, såsom psykologer, social- och ungdomsarbetare samt kultur- och samhällstjänster. Detta kan underlättas av förmedlare i lokalsamhället som kan stödja kommunikation och minska misstro.

                              4.

                              Stöd och mer egenmakt till lärare i deras arbete med elever i riskzonen, som är en förutsättning för lyckade åtgärder på skolnivå. Grundläggande lärarutbildning och kontinuerlig fortbildning för lärare och skolledare hjälper dem att hantera mångfalden i klassrummet, stödja elever från socioekonomiskt missgynnade miljöer och lösa svåra pedagogiska situationer.

                              5.

                              Fritidsverksamhet efter och utanför skolan samt konstnärlig och kulturell verksamhet och idrottsverksamhet, som kan öka riskutsatta elevers självförtroende och deras förmåga att hantera inlärningssvårigheter.

                        Syftet med ingripande policyinsatser på individuell nivå är att tillhandahålla skräddarsydda stödmekanismer för enskilda elever som riskerar att lämna skolan i förtid. De är inriktade såväl på personlig utveckling för att bygga upp uthållighet hos elever i riskzonen som på åtgärdande av konkreta svårigheter som kan vara av social, kognitiv eller känslomässig natur. De ingripande policyinsatserna på individnivå kan omfatta:

                              1.

                              Mentorverksamhet hjälper enskilda elever med specifika studiesvårigheter eller sociala eller personliga problem. Elever får specialinriktad hjälp antingen individuellt (mentorskap) eller i små grupper (handledning), ofta av lärare, någon i lokalsamhället eller studiekamrater.

                              2.

                              Att skräddarsy undervisningen efter elevernas behov, stärka individanpassad inlärning och stödja elever i riskzonen hjälper dessa att anpassa sig till den formella utbildningens krav och övervinna hinder i utbildningssystemet och kan därigenom bidra till att begränsa antalet upprepade skolår.

                              3.

                              Förstärkt vägledning och rådgivning stöder elevernas yrkesval, övergångar inom utbildningen eller från utbildning till arbete. Det minskar antalet dåliga beslut som fattas på grundval av falska förhoppningar eller otillräcklig information. Det hjälper ungdomar att göra val som motsvarar deras ambitioner, personliga intressen och begåvning.

                              4.

                              Se till att ungdomar vars ekonomiska omständigheter riskerar att leda till att de hoppar av skolan får tillgång till lämpligt finansiellt stöd. Ett sådant stöd kan då det anses lämpligt beviljas på vissa villkor eller kopplas till familjens sociala förmåner.

                  2.3

                  KOMPENSERANDE POLICYINSATSER syftar till att hjälpa dem som har lämnat skolan i förtid att återuppta utbildningen genom att erbjuda sätt att återgå till utbildningen och skaffa sig de kvalifikationer som de inte har uppnått. De kompenserande policyinsatserna omfattar följande:

                              1.

                              Framgångsrika program för en andra chans till utbildning, som erbjuder lärmiljöer som motsvarar de särskilda behoven hos dem som hoppat av skolan i förtid, erkänner deras tidigare lärande och stöder deras välbefinnande. Dessa program skiljer sig från skolor vad gäller både organisation och undervisningsmetoder och kännetecknas ofta av små elevgrupper, en personlig, åldersanpassad och innovativ undervisning samt flexibla utbildningsbanor. De ska i möjligaste mån vara lättillgängliga och kostnadsfria.

                              2.

                              Olika vägar tillbaka till den ordinarie utbildningen, som det är viktigt att tillhandahålla. Övergångsklasser med tydlig inriktning på handledning kan bidra till att överbrygga klyftan mellan tidigare misslyckad skolgång och återgången till den ordinarie utbildningen.

                              3.

                              Erkännande och validering av tidigare inlärning, inbegripet färdigheter som förvärvats inom icke-formellt och informellt lärande, som ökar ungdomars självförtroende och självaktning och underlättar återgången till utbildningen. Det kan motivera dem att fortsätta i utbildningen, hjälpa dem att fastställa sina starka sidor och göra bättre yrkesval.

                              4.

                              Ett riktat individuellt stöd, som förenar socialt, finansiellt, pedagogiskt och psykologiskt stöd till ungdomar i svåra situationer. Det är särskilt viktigt för ungdomar i allvarligt socialt eller känslomässigt trångmål som hindrar dem från att fortsätta med sin utbildning.


title: Kommissionens rekommendation av den 27 oktober 2011 om initiativet för gemensam programplanering för forskning Den mikrobiella utmaningen – ett nytt hot mot människors hälsa

text:
               28.10.2011

               SV

               Europeiska unionens officiella tidning

               C 315/1

         KOMMISSIONENS REKOMMENDATION
   av den 27 oktober 2011
   om initiativet för gemensam programplanering för forskning ”Den mikrobiella utmaningen – ett nytt hot mot människors hälsa”
   2011/C 315/01
   EUROPEISKA KOMMISSIONEN HAR ANTAGIT DENNA REKOMMENDATION
   med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artiklarna 181 och 292, och
   av följande skäl:

               (1)

               Den mikrobiella utmaningen, som beror på den ökade resistensen mot antimikrobiella medel, är ett av de allvarligaste framväxande hoten mot människors hälsa under det här århundradet (1). I unionen dör fler än 25 000 patienter varje år på grund av infektioner orsakade av bakterier som är resistenta mot flera antibiotika, så kallade multiresistenta bakterier (2). I vissa europeiska länder är mer än 40–50 % av alla bakterier resistenta mot ett antibiotikum (3), och multiresistens är ett vanligt och växande problem.

               (2)

               Infektionssjukdomar orsakade av resistenta bakterier leder till ökade sjukvårdskostnader och ökade indirekta kostnader i form av sjukersättningar och produktionsbortfall till följd av förtida dödsfall. De totala direkta samhällskostnaderna för extra sjukvård och produktionsbortfall uppgår till 1,5 miljarder EUR per år i Europa (4). De indirekta kostnaderna för de europeiska länderna är förmodligen flera gånger högre (5).

               (3)

               Problemet med läkemedelsresistens är en naturlig och ofrånkomlig följd av att infektionssjukdomar behandlas med antimikrobiella medel. Problemet förvärras dock av urskillningslös användning av antimikrobiella medel och spridning av antibiotikaresistenta bakterier i miljön. Nya beteendemönster hos befolkningen, till exempel resor och världsomspännande livsmedelsdistribution, bidrar kraftigt till den snabba spridningen av resistenta smittsamma mikroorganismer (6). Överanvändningen av antibiotika i djuruppfödning ökar också risken för att resistenta mikroorganismer sprids till människor via intag av livsmedel (7). Samtidigt minskar utvecklingen av ny antimikrobiella medel dramatiskt.

               (4)

               För att hitta en övergripande lösning på problemet krävs åtgärder i flera olika delar av samhället: politiken, sjukvården, utbildningssystemet, industrin, miljöorganen, jordbruket, veterinärmedicinen och forskningen.

               (5)

               Gränsöverskridande samarbete är nödvändigt eftersom mikroorganismers tilltagande resistens mot antibiotika inte är begränsad till enstaka länder utan utgör ett globalt hälsohot. Om vi gör gemensamma ansträngningar för att på ett effektivt sätt hantera de problem vi står inför kommer det att gynna alla inblandade länder och möjliggöra bättre hantering och behandling av infektionssjukdomar.

               (6)

               Samtidigt som det utförs mycket framstående forskning i Europa, verkar forskningssituationen i Europa i fråga om antimikrobiell resistens vara tämligen komplex och fragmenterad. Många forskningsnätverk och -organisationer i Europa och på nationell nivå utarbetar agendor för forskning om antimikrobiell resistans utan samarbete, vilket leder till överlappningar eller konkurrerande forskning som ofta saknar kritisk massa.

               (7)

               I arbetsdokumentet från kommissionens avdelningar av den 18 november 2009 om antimikrobiell resistans (8) sammanfattas initiativen inom detta område på unionsnivå. Flera olika åtgärder föreslogs och följdes upp, exempelvis förbättrad övervakning av antimikrobiell resistans och användning samt även åtgärder för riskhantering.

               (8)

               Vid sitt möte den 1 december 2009 (9) uppmanade rådet medlemsstaterna och kommissionen att stödja gemensamma forskningsinfrastrukturer, rekrytering av forskare, stimulans och stöd till globalt forskningssamarbete, ökad spridning av forskningsresultat och kunskap genom strukturer för informationsutbyte samt befintliga och eventuella nya finansiella instrument när det gällde innovativa incitament till effektiva antibiotika.

               (9)

               Vid sitt möte den 26 maj 2010 (10) identifierade och bekräftade rådet (konkurrenskraft) flera initiativ som skulle kunna vara aktuella för gemensam programplanering, inklusive ”Den mikrobiella utmaningen – ett nytt hot mot människors hälsa”, som områden där gemensam programplanering för forskning skulle leda till ett stort mervärde jämfört med de splittrade insatser som nu görs av medlemsstaterna. I sina slutsatser framhöll rådet därför behovet av att lansera ett initiativ för gemensam programplanering och uppmanade kommissionen att bidra till att förbereda detta initiativ.

               (10)

               Medlemsstater har genom formella åtaganden bekräftat sitt deltagande i detta initiativ för gemensam programplanering.

               (11)

               Gemensam programplanering av forskning på området antimikrobiell resistens som i det föreslagna initiativet ”Den mikrobiella utmaningen – ett nytt hot mot människors hälsa” kommer att motverka fragmenteringen i medlemsstaternas forskning och bidra till mobiliseringen av kompetens, kunskap och resurser i syfte att utveckla och stärka Europas ledande ställning och konkurrenskraft inom forskningen på området. Genom att initiativet tar itu med ett stort samhällsproblem kompletterar det Europa 2020-strategin (11) och innovationsunionen (12).

               (12)

               För att uppnå målen i den här rekommendationen bör medlemsstaterna sörja för samarbete och synergi med viktiga initiativ som initiativet för innovativa läkemedel, forskning, utveckling och innovation som stöds av ramprogrammet, bland annat inom områdena hälsa, livsmedel, jordbruk och miljö, och vid behov genom it-teknik, samt andra initiativ, som relevanta ERA-NET-initiativ.

               (13)

               För att kommissionen ska kunna rapportera till Europaparlamentet och rådet bör medlemsstaterna regelbundet rapportera till kommissionen om hur den gemensamma programplaneringen utvecklas.

         HÄRIGENOM REKOMMENDERAS FÖLJANDE.

               1.

               Medlemsstaterna uppmanas att utveckla en gemensam vision, som ska baseras på ett tvärvetenskapligt tillvägagångssätt, om hur man kan förbättra samarbetet och samordningen inom den europeiska forskningen, samtidigt som man tar itu med de utmaningar antimikrobiell resistens medför och de möjligheter den ger. Det hela ska syfta till att medlemsstaternas gemensamma insatser ska bli så effektiva som möjligt.

               2.

               Medlemsstaterna uppmanas att utarbeta en gemensam strategisk forskningsagenda i vilken behov och mål på medellång till lång sikt fastställs när det gäller antimikrobiell resistens. Den strategiska forskningsagendan bör innehålla en genomförandeplan med prioriteringar och tidslinjer samt en beskrivning av de insatser, instrument och resurser som krävs för att genomföra den.

               3.

               Medlemsstaterna uppmanas att se till att följande ingår som del av den strategiska forskningsagendan och genomförandeplanen:

                           a)

                           Insamling och utbyte av information om relevanta nationella program och forskningsinsatser.

                           b)

                           Förstärkning av gemensamma framtidsstudier och utvärdering av teknik.

                           c)

                           Utbyte av information, resurser, bästa praxis, metoder och riktlinjer.

                           d)

                           Fastställande av områden eller forskning som skulle gynnas av samordning, gemensamma ansökningsomgångar eller av en sammanslagning av resurser.

                           e)

                           Fastställande av detaljerade förfaranden för forskning som ska utföras gemensamt på de områden som anges i led d.

                           f)

                           Analys av behov av patientbehandling och av sjukvårdssystem när man fastställer målen forskningsprogram om antimikrobiell resistens.

                           g)

                           I lämpliga fall delning av befintliga forskningsinfrastrukturer eller utveckling av nya resurser såsom samordnade databanker eller utveckling av modeller för att undersöka processer inom antimikrobiell resistens.

                           h)

                           Uppmuntran av bättre samarbete mellan offentliga och privata sektorer, samt öppen innovation mellan olika forskningsverksamheter och företagssektorer med koppling till antimikrobiell resistens.

                           i)

                           Export och spridning av kunskaper, innovation och tvärvetenskapliga metoder, samt identifiering av och åtgärder mot de hinder inom forsknings- och innovationssystem som försenar marknadsinförandet av innovativa lösningar som kan gynna samhället.

                           j)

                           Inrättande av nätverk mellan centrum för forskning om antimikrobiell resistens.

               4.

               Medlemsstaterna uppmuntras upprätthålla att en effektiv gemensam förvaltningsstruktur inom forskningen om mikrobiell resistens med mandatet att fastställa lämpliga villkor, regler och förfaranden för samarbete och samordning, och övervaka genomförandet av den strategiska forskningsagendan. Förvaltningsstrukturen ska vara effektiv och flexibel och bör beakta de frivilliga riktlinjerna för ramvillkor för den gemensamma programplanering som utarbetats av rådets högnivågrupp om gemensam programplanering.

               5.

               Medlemsstaterna uppmuntras att gemensamt genomföra den strategiska forskningsagendan, till exempel via sina egna forskningsprogram i enlighet med de frivilliga riktlinjerna för ramvillkor för den gemensamma programplanering som utarbetats av rådets högnivågrupp om gemensam programplanering eller annan inhemsk forskningsverksamhet.

               6.

               När medlemsstaterna utvecklar och genomför den strategiska forskningsagendan uppmuntras de att utnyttja befintlig expertis inom kommissionen och beakta de frivilliga riktlinjerna för ramvillkor. Samtidigt ska de vara inriktade på att samordna den gemensamma programplaneringen med andra program och initiativ på området.

               7.

               Medlemsstaterna uppmuntras att till rådet och kommissionen regelbundet rapportera om hur den gemensamma programplaneringen fortlöper och dess resultat, inklusive erfarenheter från hur man uppnår maximal effektivitet.

      Utfärdad i Bryssel den 27 oktober 2011.

            På kommissionens vägnar

         Máire GEOGHEGAN-QUINN

            Ledamot av kommissionen

      (1)  Kaplan W, Laing R. Priority Medicines for Europe and the World. WHO, Genève (2004).

      (2)  The bacterial challenge: time to react. Gemensam teknisk rapport från ECDC/EMA (september 2009).

      (3)  Goldstein FW. Penicillin-resistant Streptococcus pneumoniae: selection by both beta lactam and non-beta lactam antibiotics. J Antimicrob Chemother 44:141-144 (1999).

      (4)  Se fotnot 2.

      (5)  Konferensrapport: Innovative Incentives for Effective Antibacterials (2009).

      (6)  Världshälsorapport 2007. A safer future: global public health security in the 21st century. WHO (2007):

      (7)  Joint opinion on antimicrobial resistance (AMR) focused on zoonotic infections. EFSA Journal 7(11):1372 (2009).

      (8)  SANCO/6867/2009r6.

      (9)  Europeiska unionens råd. Rådets slutsatser om innovativa incitament till effektiva antibiotika. Antagna vid Europeiska unionens råd 2980:e möte (sysselsättning och socialpolitik samt hälso- och konsumentfrågor) i Bryssel den 1 december 2009.

      (10)  10246/10.

      (11)  KOM(2010) 2020.

      (12)  KOM(2010) 546.


title: 2014/118/EU: Kommissionens rekommendation av den 3 mars 2014 om övervakning av spår av bromerade flamskyddsmedel i livsmedel  Text av betydelse för EES

text:
               5.3.2014

               SV

               Europeiska unionens officiella tidning

               L 65/39

      KOMMISSIONENS REKOMMENDATION

   av den 3 mars 2014
   om övervakning av spår av bromerade flamskyddsmedel i livsmedel
   (Text av betydelse för EES)
   (2014/118/EU)
   EUROPEISKA KOMMISSIONEN UTFÄRDAR DENNA REKOMMENDATION
   med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artikel 292, och
   av följande skäl:

               (1)

               Bromerade flamskyddsmedel är bromerade organiska föreningar som används i produkter för att förhindra eller fördröja antändning av brännbara material vid brand. Dessa ämnen används i en mängd olika konsumentvaror, exempelvis elektronik, bilar, möbler och byggmaterial, för att minska produktens brandfarlighet. Bromerade flamskyddsmedel kan läcka ut eller avdunsta från de produkter som de används i. Eftersom konsumentvaror kasseras i slutet av sin livscykel har dessa ämnen med tiden kommit att förorena miljön och livsmedelskedjan.

               (2)

               Många bromerade flamskyddsmedel är dock beständiga, bioackumulativa och toxiska för både människan och miljön. De misstänks orsaka neurologiskt betingade beteendeförändringar och endokrina störningar och har påträffats hos växter och djur i miljön.

               (3)

               Kommissionen bad därför Europeiska myndigheten för livsmedelssäkerhet (Efsa) att utarbeta ett vetenskapligt yttrande om riskerna för folkhälsan på grund av förekomsten av bromerade flamskyddsmedel i livsmedel.

               (4)

               Efsas vetenskapliga panel för främmande ämnen i livsmedelskedjan antog mellan september 2010 och september 2012 sex vetenskapliga yttranden (1) om olika klasser av bromerade flamskyddsmedel.

               (5)

               Efsa rekommenderade att ytterligare uppgifter om halter i livsmedel och hos människor skulle samlas in för ett antal av dessa klasser.

               (6)

               Halterna av bromerade flamskyddsmedel i livsmedel av animaliskt ursprung skulle kunna hänföras till förekomsten av dessa ämnen i foder, och de första resultaten av övervakningen av livsmedel under 2014 kan därför komma att följas av en rekommendation om kontroll av djurfoder under 2015.

         HÄRIGENOM REKOMMENDERAS FÖLJANDE.

               1.

               Medlemsstaterna bör under 2014 och 2015 övervaka förekomsten av bromerade flamskyddsmedel i livsmedel. Övervakningen bör omfatta ett brett urval av enskilda livsmedel som återspeglar konsumtionsvanorna och ger en noggrann uppskattning av exponeringen, och olika livsmedelsprodukter bör ingå för de olika klasserna av bromerade flamskyddsmedel.

               2.

               Medlemsstaterna bör följa de provtagningsförfaranden som anges i bilaga II till kommissionens förordning (EU) nr 252/2012 (2) för att säkerställa att proven är representativa för det provtagna partiet.

               3.

               Medlemsländerna bör göra analyser av de olika klasserna av bromerade flamskyddsmedel för att påvisa förekomsten av följande ämnen i respektive livsmedelsprodukter:

                           a)

                           För klassen polybromerade difenyletrar (PBDE): 2,2’,4-tribromdifenyleter (BDE-28, CAS-nr 41318-75-6), 2,2’,4,4’-tetrabromdifenyleter (BDE-47, CAS-nr 5436-43-1), 2,2,4,5-tetrabromdifenyleter (BDE-49, CAS-nr 243982-82-3), 2,2,4,4,5-pentabromdifenyleter (BDE-99, CAS-nr 60348-60-9), 2,2’,4,4’,6-pentabromdifenyleter (BDE-100, CAS-nr 189084-64-8), 2,2,3,4,4,5-hexabromdifenyleter (BDE-138, CAS-nr 67888-98-6), 2,2’,4,4’,5,5’-hexabromdifenyleter (BDE-153, CAS-nr 68631-49-2), 2,2’,4,4’,5,6’-hexabromdifenyleter (BDE-154, CAS-nr 207122-15-4), 2,2’,3,4,4’,5’,6-heptabromdifenyleter (BDE-183, CAS-nr 207122-16-5) och 2,2’,3,3’,4,4’,5,5’,6,6’-dekabromdifenyleter (BDE-209, CAS-nr 1163-19-5) i ägg och äggprodukter, mjölk och mejeriprodukter, kött och köttprodukter, animaliska och vegetabiliska fetter och oljor, fisk och skaldjur, livsmedel för särskilda ändamål samt livsmedel för spädbarn och småbarn, med analysmetoder med en kvantifieringsgräns på 0,01 ng/g våtvikt eller lägre.

                           b)

                           För klassen hexabromcyklododekaner (HBCDD): (+/–)-α-HBCD (1,2,5,6,9,10-hexabrom-(1R,2R,5S,6R,9R,10S)-rel-cyklododekan, CAS-nr 134237-50-6), (+/–)-β-HBCD (1,2,5,6,9,10-hexabrom-(1R,2S,5R,6R,9R,10S)-rel-cyklododekan, CAS-nr 134237-51-7) och (+/–)-γ-HBCD (1,2,5,6,9,10-hexabrom-(1R,2R,5R,6S,9S, 10R)-rel-cyklododekan, CAS-nr 134237-52-8) i fisk och skaldjur, kött och köttprodukter, mjölk och mejeriprodukter, ägg och äggprodukter, samt modersmjölksersättning och tillskottsnäring. De analysmetoder som används för bestämning av HBCDD omfattar bestämning av stereoisomerer och bör ha en kvantifieringsgräns på 0,01 ng/g våtvikt eller lägre.

                           c)

                           För klassen tetrabrombisfenol A och dess derivater: tetrabrombisfenol A (TBBPA, CAS-nr 79-94-7) och eventuellt TBBPA bismetyleter (TBBPA-bME, CAS-nr 70156-79-5), TBBPA bis(2-hydroxietyl)eter (TBBPA-bOHEE, CAS-nr 4162-45-2), TBBPA bisallyleter (TBBPA-bAE, CAS-nr 25327-89-3), tetrabrombisfenol A bis(glycidyleter) (TBBPA-bGE, CAS-nr 3072-84-2) och TBBPA bis(2,3-dibrompropyl)eter (TBBPA-bDiBPrE, CAS-nr 21850-44-2) i fisk och skaldjur, kött och köttprodukter, mjölk och mejeriprodukter samt ägg och äggprodukter. De analysmetoder som används för bestämning av tetrabrombisfenol A och dess derivater bör ha en kvantifieringsgräns på 0,1 ng/g våtvikt eller lägre.

                           d)

                           För klassen bromerade fenoler och dess derivater: 2,4,6-tribromfenol (2,4,6-TBP, CAS-nr 118-79-6), 2,4-dibromfenol (2,4-DBP, CAS-nr 615-58-7), 4-bromfenol (4-BP, CAS-nr 106-41-2), 2,6-dibromfenol (2,6-DBP, CAS-nr 608-33-3), tetrabrominerad bisfenol S (TBBPS, CAS-nr 39635-79-5) och tetrabrombisfenol S bismetyleter (TBBPS-BME, CAS-nr 70156-79-5) i fisk och skaldjur. De analysmetoder som används för bestämning av bromerade fenoler och dess derivater bör ha en kvantifieringsgräns på 0,1 ng/g våtvikt eller lägre.

                           e)

                           För nya bromerade flamskyddsmedel: tris(2,3-dibrompropyl)fosfat (TDBPP, CAS-nr 126-72-7), N,N-etylenbis(tetrabromftalimid) (EBTEBPI, CAS-nr 32588-76-4), hexabromcyklodekan (HBCYD, CAS-nr 25495-98-1), bis(2-etylhexyl)tetrabromftalat (BEH-TEBP, CAS-nr 26040-51-7), 2-etylhexyl 2,3,4,5-tetrabrombensoat (EH-TBB, CAS-nr 183658-27-7) och dibromneopentylglykol (DBNPG, CAS-nr 3296-90-0) i fisk och skaldjur, kött och köttprodukter (inbegripet ätbara slaktbiprodukter), animaliska och vegetabiliska fetter och oljor, mjölk och mejeriprodukter, ägg och äggprodukter samt livsmedel för spädbarn och småbarn. De analysmetoder som används för bestämning av nya bromerade flamskyddsmedel bör ha en kvantifieringsgräns på 1 ng/g våtvikt eller lägre.

               4.

               Medlemsstaterna bör utföra analysen av bromerade flamskyddsmedel i enlighet med bilaga III till Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 882/2004 (3) med en analysmetod som har bevisats ge tillförlitliga resultat.

               5.

               Medlemsstaterna bör regelbundet lämna övervakningsdata, uttryckta på basis av helvikt eller fettmängd, till Efsa tillsammans med de uppgifter och i det elektroniska rapporteringsformat som Efsa angett, så att uppgifterna kan sammanställas i en databas. Uppgifterna bör också omfatta tillgängliga uppgifter från föregående år, som tagits fram med hjälp av en analysmetod som har bevisats ge tillförlitliga resultat, för att övervaka tendenser avseende exponeringen.

      Utfärdad i Bryssel den 3 mars 2014.

            På kommissionens vägnar

         Tonio BORG

            Ledamot av kommissionen

      (1)  Efsas panel för främmande ämnen i livsmedelskedjan (Contam): ”Scientific Opinion on Polybrominated Biphenyls (PBBs) in Food”, The EFSA Journal, vol. 8(2010):10, artikelnr 1789. [151 s.] doi:10.2903/j.efsa.2010.1789.
   ”Scientific Opinion on Polybrominated Diphenyl Ethers (PBDEs) in Food”, The EFSA Journal, vol. 9(2011):5, artikelnr 2156. [274 s.] doi:10.2903/j.efsa.2011.2156.
   ”Scientific Opinion on Hexabromocyclododecanes (HBCDDs) in Food”, The EFSA Journal, vol. 9(2011):7, artikelnr 2296. [118 s.] doi:10.2903/j.efsa.2011.2296.
   ”Scientific Opinion on Tetrabromobisphenol A (TBBPA) and its derivatives in food”, The EFSA Journal, vol. 9(2011):12, artikelnr 2477. [61 s.] doi:10.2903/j.efsa.2011.2477.
   ”Scientific Opinion on Brominated Flame Retardants (BFRs) in Food: Brominated Phenols and their Derivatives”, The EFSA Journal, vol. 10(2012):4, artikelnr 2634. [42 s.] doi:10.2903/j.efsa.2012.2634.
   ”Scientific Opinion on Emerging and Novel Brominated Flame Retardants (BFRs) in Food”, The EFSA Journal, vol. 10(2012):10, artikelnr 2908. [125 s.] doi:10.2903/j.efsa.2012.2908.

      (2)  Kommissionens förordning (EU) nr 252/2012 av den 21 mars 2012 om provtagnings- och analysmetoder för offentlig kontroll av halter av dioxiner, dioxinlika PCB och icke-dioxinlika PCB i vissa livsmedel och om upphävande av förordning (EG) nr 1883/2006 (EUT L 84, 23.3.2012, s. 1).

      (3)  Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 882/2004 av den 29 april 2004 om offentlig kontroll för att säkerställa kontrollen av efterlevnaden av foder- och livsmedelslagstiftningen samt bestämmelserna om djurhälsa och djurskydd (EUT L 165, 30.4.2004, s. 1).


Avis juridique important

|

31988K0027

88/27/EKSG: Kommissionens rekommendation av den 22 december 1987 om ändring av Höga myndighetens rekommendation nr 1-64 av den 15 januari 1964 till medlemsstaternas regeringar om en höjning av skyddstullen på järn- och stålprodukter vid gemenskapens yttre gränser

Europeiska gemenskapernas officiella tidning nr L 015 , 20/01/1988 s. 0013 - 0027 Finsk specialutgåva Område 13 Volym 16 s. 0223  Svensk specialutgåva Område 13 Volym 16 s. 0223

KOMMISSIONENS REKOMMENDATION av den 22 december 1987 om ändring av Höga myndighetens rekommendation nr 1-64 av den 15 januari 1964 till medlemsstaternas regeringar om en höjning av skyddstullen på järn- och stålprodukter vid gemenskapens yttre gränser (88/27/EKSG) EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION UTFÄRDAR DENNA REKOMMENDATIONmed beaktande av artiklarna 2-5, 8, 14, 57, 71, 74, 81 och 86 i Fördraget om upprättandet av Europeiska kol- och stålgemenskapen och bilaga I till detta, ochmed beaktande av följande:Gemenskapen är en avtalspart i Internationella konventionen rörande systemet för harmoniserad varubeskrivning och kodifiering, nedan betecknat "Harmoniserade systemet", vilken är avsedd att ersätta nomenklaturkonventionen av den 15 december 1950 för klassificering av varor i tulltaxan.Rådets förordning (EEG) nr 2658/87(1) fastställer från och med den 1 januari 1988 en kombinerad nomenklatur för varor, baserad på nomenklaturen i Harmoniserade systemet, vilken samtidigt kommer att motsvara Gemensamma tulltaxans behov. Kombinerade nomenklaturen omfattar också EKSG:s produkter.Följaktligen är det nödvändigt att fastslå varubeskrivningarna och tulltaxenumren för de produkter som är förtecknade i bilagan till Höga myndighetens rekommendation nr 1-64(2) i linje med Kombinerade nomenklaturen, som baserats på Harmoniserade systemet, och att därigenom ta hänsyn till de justeringar av tulltaxan som detta leder till.HÄRIGENOM REKOMMENDERAS FÖLJANDE.Artikel 1 Bilagan till Höga myndighetens rekommendation nr 1/64 ersätts härmed med bilagan till denna rekommendation.Artikel 2 Denna rekommendation riktar sig till medlemsstaterna.Utfärdad i Bryssel den 22 december 1987.På kommissionens vägnarWilly DE CLERCQLedamot av kommissionen(1) EGT nr L 256, 7.9.1987, s. 1.(2) EGT nr 8, 22.1.1964, s. 99/64.BILAGA >Plats för tabell>


Avis juridique important

|

31995H0326

95/326/EG: Rådets rekommendation av den 10 juli 1995 om övergripande riktlinjer för medlemsstaternas och gemenskapens ekonomiska politik

Europeiska gemenskapernas officiella tidning nr L 191 , 12/08/1995 s. 0024 - 0028

RÅDETS REKOMMENDATION av den 10 juli 1995 om övergripande riktlinjer för medlemsstaternas och gemenskapens ekonomiska politik (95/326/EG)EUROPEISKA UNIONENS RÅD ANTAR DENNA REKOMMENDATIONmed beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artikel 103.2 i detta,med beaktande av kommissionens rekommendation,med beaktande av Monetära kommitténs yttrande,och med beaktande av Europeiska rådets i Cannes slutsatser av den 26 och den 27 juni 1995.HÄRIGENOM REKOMMENDERAS DETTA:1. Inledning Sedan sommaren 1994 då de förra övergripande riktlinjerna antogs har den ekonomiska tillväxten fått ordentligt fäste i gemenskapen. Såsom nyligen framgick av oroligheterna på valutamarknaden till följd av dollarnedgången, kvarstår dock fortfarande betydande risker och viktiga policyfrågor återstår att avgöra. För att säkerställa att tillväxtmöjligheterna utnyttjas fullt ut för att öka sysselsättningen och förstärka konvergensen, måste den ekonomiska politiken anta de utmaningar och ta vara på de möjligheter som den framväxande ekonomiska expansionen medför.Föreliggande politiska riktlinjer, som utarbetats och antagits i enlighet med artikel 103.2 i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, kommer att bilda en referensram för den ekonomiska politiken i gemenskapen och i medlemsstaterna. De bekräftar såväl de mål som ställts upp i de tidigare versionerna som Europeiska rådets slutsatser om bekämpning av arbetslösheten, särskilt slutsatserna från Essen-mötet som rekommenderade intensifierade insatser inom fem olika områden. Genom att tillämpa dessa riktlinjer fullt ut blir det möjligt att stärka konvergensen och förverkliga de gynnsamma tillväxt- och sysselsättningsutsikterna och på så sätt uppnå en betydande minskning av arbetslösheten vilket också kommer att bidra till att minska problemet med social utslagning.Det finns i dagsläget två politiska problem som borde prioriteras. För det första finns det en risk för att den ekonomiska tillväxtens gynnsamma effekter leder till "anpassningsnonchalans". En sådan kan yttra sig i ett sviktande intresse - beroende på den cykliska förbättringen av budgetunderskottet - för att på ett varaktig sätt lösa de strukturella finanspolitiska obalanserna eller, när sysselsättningen återhämtar sig, som en viss motvilja mot att påbörja och genomföra de åtgärder som är nödvändiga för att avhjälpa bristerna på arbetsmarknaden. Det är viktigt att bestämt göra motstånd mot dessa båda former av "anpassningsnonchalans".För det andra har några av de senaste ändringarna i växelkurserna inte bara medfört större risker för inflationsspridning. De har också bidragit till störning i den inre marknadens funktion och utgör därigenom ett hot mot de fördelar som uppnåtts tack vara den ekonomiska integrationen. De förändringar i växelkurserna, som inte överensstämmer med grundprinciperna, kommer att få skadliga effekter för alla medlemsstater.Det är uppenbart att om man vill minimera risken för att den typen av händelser inträffar måste en av huvudprioriteterna för gemenskapens ekonomiska politik vara att skapa förutsättningar för en växelkursstabilitet som avspeglar ekonomiska grundprinciper.Föreliggande riktlinjer bekräftar på nytt de politiska målsättningar som fastställdes i riktlinjerna från december 1993 och juli 1994, nämligen att det är mycket viktigt att gemenskapen och medlemsstaterna omvandlar den nuvarande återhämtningen till en stark, hållbar, icke-inflationistisk tillväxt på medellång sikt som tar hänsyn till miljön. Sådan tillväxt är viktig för att minska arbetslösheten på ett markant sätt och för att göra det möjligt att uppnå den grad av konvergens som är nödvändig för att underlätta övergången till etapp tre i EMU. För att uppnå dessa mål krävs även i fortsättningen en stabil, investeringsfrämjande makroekonomisk ram på kort och medellång sikt som kännetecknas av- en stabilitetsorienterad penningpolitik som inte undergrävs av en olämplig budget- och löneutveckling,- oavbrutna ansträngningar för att stärka statsfinanserna i de flesta medlemsstaterna, som är förenliga med de mål som uppställts i deras konvergensprogram,- en nominell löneutveckling som är förenlig med målet om prisstabilitet, samtidigt som den reella löneutvecklingen bör understiga produktivitetsökningen så att lönsamheten för de sysselsättningsskapande investeringarna stärks.Ett väsentligt komplement till denna ram utgörs av strukturreformer för att främja medlemsstaternas ekonomiska konkurrenskraft och för att få deras arbetsmarknader att fungera bättre. De olika politiska åtgärder som behövs för att upprätthålla en långsiktig tillväxt, öka sysselsättningen och stärka konvergensen är förenliga med varandra.2. Riktlinjer för den ekonomiska politiken Pris- och växelkursstabilitetSedan detta årtiondes början har avsevärda framsteg gjorts inom gemenskapen och i medlemsstaterna för att minska inflationen. Det finns för närvarande nio medlemsstater som på grundval av vårens prognoser, publicerade av kommissionen, förväntas få en inflationsnivå på mellan 2 och 3 % år 1996, vilket stämmer överens med målsättningen i 1993 och 1994 års riktlinjer, och nästa år förväntas ytterligare två medlemsstater få en inflationsnivå som ligger strax över denna intervall.Ytterligare framsteg behöver göras i riktning mot prisstabilitet. Detta innebär framför allt att gruppen medlemsstater vilkas inflationsresultat ligger i linje med 1994 års riktlinjer måste utvidgas betydligt. De medlemsstater som för närvarande förväntas få en inflationsnivå på mellan 2 och 3 % bör fortsätta med en politik som syftar till att förhindra den förnyade uppkomsten av ett inflationstryck och till att minska inflationen till 2 % eller därunder. Andra länder behöver öka sina ansträngningar, i vissa fall betydligt, om de skulle kunna följa riktlinjerna.Växelkursförändringarna kan komma att få stor betydelse för inflationskonvergensen. I de flesta medlemsstater med erfarenhet av valutaappreciering förväntas inflationskonvergensen stärkas. I dessa medlemsstater förväntas även löneutvecklingen i de flesta fall i stort sett ligga i linje med målet om prisstabilitet. Det kommer dock att bli nödvändigt att säkerställa att löneutvecklingen inte leder till att investeringar blir mindre lönsamma, särskilt inom de exportinriktade sektorerna. I medlemsstater som upplevt valutadeprecieringar har däremot priskänsligheten ökat såväl som risken för en stegrad inflation. I dessa länder är den yttersta försiktighet av nöden. Inom ramen för en stark ekonomisk tillväxt kommer det att vara särskilt viktigt att förebygga att ökade importpriser ger upphov till en ond cirkel av pris- och löneinflation. I annat fall kommer den uppnådda trovärdighet, som består i att en stabiliseringspolitik håller på att utveckla sig, snabbt att gå till spillo.Marknadens depreciering av dollarn kombinerad med olösta strukturella problem, osäkra inflations- och finanspolitiska utsikter och andra osäkra faktorer i vissa medlemsstater har givit upphov till en betydande växelkursinstabilitet inom gemenskapen. Växelkursförändringar som överstiger dem som kan motiveras med skillnader i inflationstakt är till skada för alla medlemsstater. I de stater där valutans värde har ökat har tillväxtperspektiven, som fortfarande i regel är gynnsamma, försämrats och i de stater där valutans värde har minskat kommer riskerna för inflation att öka och påkalla ytterligare insatser om de medelfristiga inflationsmålen skall kunna uppnås. Dessutom har den inre marknadens regelrätta funktion störts, eftersom affärsmässiga beslut eventuellt fattas på grundval av felaktigt anpassade växelkurser, varigenom felaktiga incitament ges till särskilda intressegrupper.Genom att göra ytterligare framsteg i riktning mot prisstabilitet kommer medlemsstaterna att förbättra utsikterna för en varaktig växelkursstabilitet, som i sin tur kommer att främja prisstabiliteten. I detta sammanhang kommer budgetpolitiken och trovärdigheten i olika åtaganden om finanspolitisk konsolidering att spela en nyckelroll. Växelkursstabilitet kommer också att bidra till att den inre marknadens alla fördelar kan tillgodogöras och att resursfördelningen inom gemenskapen kan förbättras. Alla medlemsstater måste fortsätta att behandla sin växelkurspolitik som en fråga av gemensamt intresse inom ramen för det europeiska monetära systemet och, i förekommande fall, för systemets växelkursmekanism.Sunda offentliga finanserTrots att den ekonomiska tillväxten har befästs är utsikterna för att råda bot på de finanspolitiska obalanserna osäkra och finanspolitisk konvergens är fortsatt svår att uppnå.Om större framsteg uteblir när det gäller budgetkonsolidering leder detta - i många fall - till en situation där finanspolitiken är strängt begränsad av höga och ökande ränteskulder. Detta undergräver dessutom en hållbar pris- och växelkursstabilitet, ökar osäkerheten om vilken finanspolitik som skall föras och urholkar politikens trovärdighet. Det bidrar till politiska åtgärder som sinsemellan stämmer illa överens och urholkar den monetära politiken. På medellång sikt kommer ständiga finanspolitiska obalanser att ha negativa effekter på den ekonomiska tillväxten och på skapandet av nya arbetstillfällen. En sund finanspolitisk situation påverkar utbudssidan positivt eftersom det öppnar vägen för skatteminskningar och för en ökning av produktiva offentliga investeringar. De argument för en konsolidering av budgeten som grundas på tillväxt- och sysselsättningshänsyn är minst lika viktiga som de argument som grundas på behovet av att förbättra förmågan att klara skuldsituationen och uppnå nominell konvergens. Om budgetunderskotten och skuldkvoten inte kan minskas på ett bestående sätt nu, i en period av relativt stark tillväxt, när kommer de då att minskas?Den tydliga uppgift som nästan alla medlemsstater står inför, är att se till att dra nytta av samtliga tillväxtmöjligheter för att förbättra budgetsaldot genom en minskning av de strukturella underskotten. Medlemsstaterna skall ha målsättningen att snarast möjligt minska budgetunderskotten till mindre än 3 % av BNP, som ett första steg mot målet på medellång sikt, vilket i enlighet med vad som anges i riktlinjerna från december 1993 innebär att budgeten skall vara så gott som balanserad. I vissa länder innebär pensionssystemets struktur att det krävs överskott i de offentliga räkenskaperna.Enligt de senaste beräkningarna borde alla medlemsstater, även de som har ett förväntat budgetunderskott för innevarande år som är lägre än 3 %, utnyttja allt utrymme som ges av en ekonomisk tillväxt utöver budgetplanen eller av en räntesänkning, för att påskynda budgetkonsolideringsprocessen. Detta är särskilt brådskande i de länder där statsskulden utgör en hög andel av BNP. Om oroligheterna på valutamarknaden skulle leda till att årets ekonomiska tillväxt avtar, bär dock ansträngningarna för att uppnå målen i konvergensprogrammen inte minska.Prognosen för 1996 visar att de finanspolitiska målen inte kommer att uppnås på ett enhetligt sätt, om man utgår ifrån de anpassningsåtgärder som hittills på ett tydligt sätt har angivits av de medlemsstater som har finanspolitiska maximinivåer i sina konvergensprogram. I flera fall behövs anpassningsåtgärder för att uppnå de mål som anges i konvergensprogrammen. På grundval av kommissionens prognoser och antaganden om "oförändrad politik" kommer bara sju medlemsstater att ha underskott som understiger 3 % av BNP. Detta understryker den stora betydelsen av att iaktta konvergensprogrammen och behovet av att regelbundet àjourföra dem så att de kan bidra till att föredragets mål uppfylls.I många länder bör en begränsning av ökningen av de offentliga utgifterna ges företräde eftersom det, bortsett från sysselsättningseffekterna, utan tvekan finns gränser för ökad beskattning och ökade sociala avgifter. Men även en rationalisering av de offentliga utgifterna och av skattesystemen kan bidra till ekonomisk tillväxt och till att skapa nya arbetstillfällen. Såsom redan föreslagits i 1994 års riktlinjer bör medlemsstaterna när detta är nödvändigt ändra sina skattesystem på ett sätt som kan främja sysselsättningen och gagna miljön, medan de offentliga utgifterna bör omfördelas från konsumtion till förmån för produktivitetshöjande åtgärder. I det senare fallet bör företräde ges till ökade offentliga investeringar och till ökade investeringar i humankapital. Även i detta sammanhang bör den del av arbetskraftskostnaden som inte utgör lön minskas, särskilt, i vissa länder, i nedre delen av löne- och produktivitetsskalan. Det är dock viktigt att den nödvändiga minskningen av budgetunderskottet inte äventyras och därför bör ytterligare inkomster åstadkommas.Finanspolitiska problem fortsätter att känneteckna flera medlemsstaters offentliga finanser. I Grekland gjordes vissa framsteg under 1994. Det är emellertid av största vikt att minska den finansiella obalansen ännu mer så att utvecklingen mot konvergens inte hindras. Det krävs bestämda åtgärder, särskilt på utgiftssidan, inom ramen för ett flerårigt program för att öka förtroendet för den ekonomiska politiken. I Italien har de finansiella konsolideringsåtgärder som vidtagits under de senaste åren börjat bära frukt. Dessa ansträngningar bör fortsättas under hela den tid då den nyligen tillkännagivna treårsplanen genomförs. När det gäller Sverige, som också står inför ett stort underskott, har ett flerårigt finanspolitiskt anpassningsprogram redan antagits. Det är nödvändigt att hålla fast vid denna kurs. I Belgien kräver den höga skuldsättningen att den finanspolitiska delen av den övergripande planen genomförs fullt ut och att ytterligare framsteg görs för att minska budgetunderskottet till mindre än 3 % av BNP, så att även skuldkvoten sjunker på ett mera markant sätt. I Spanien och Portugal krävs större ansträngningar för finanspolitisk konsolidering. Ambitiösa finanspolitiska målsättningar är även nödvändiga i Österrike och Frankrike. Även om Finland ännu inte har utarbetat något konvergensprogram antyder prognoserna att de finanspolitiska målsättningarna är ambitiösa. Ansträngningarna att uppnå dessa mål bör fortsätta. Danmark, Nederländerna och Förenade kungariket bör fortsätta att kraftfullt genomföra sina program för finansiell konsolidering, i linje med sina konvergensprogram, för att säkerställa att budgetunderskotten understiger 3 % 1996. Utvecklingen och utsikterna på det finanspolitiska området i Tyskland, Irland och Luxemburg antyder, på grundval av kommissionens prognoser, att dessa länder även fortsättningsvis inte kommer att ha något överdrivet stort budgetunderskott. I Irland förväntas skuldkvoten fortsätta att avta i god takt, medan tillståndet för de offentliga finanserna i Luxemburg fortsätter att vara starkt.Medan medlemsstaterna måste följa en strikt budgetpolitik för att säkerställa att underskotten kommer under 3 % av BNP bör gemenskapen själv inta en försiktig attityd till det finansiella perspektiv som upprättades av Europeiska rådet i Edinburgh, eftersom detta perspektiv anger maximinivåer och inte mål.Främjande av konkurrenskraft och hållbar tillväxtI enlighet med förslagen i vitboken om "Tillväxt, konkurrenskraft och sysselsättning" är medlemsstaterna i färd med att genomföra reformer i syfte att stärka de krafter som bidrar till tillväxtpotentialen och främja dynamiken och konkurrenskraften i gemenskapens olika ekonomier.För att i full omfattning kunna dra nytta av de möjligheter som den inre marknaden erbjuder har 92,4 % av gemenskapsdirektiven nu överförts till nationell lagstiftning, med en spridning mellan medlemsstaterna som varierar mellan 86,3 % och 98,6 %. Framsteg krävs dock på områdena för försäkringar, immateriell och industriell äganderätt, offentlig upphandling, ny teknologi och tjänster och den fria rörligheten. Vidare har framstegen varit långsamma när det gäller att utvidga den inre marknaden till telekommunikations- och energiområdet, samtidigt som den inre marknaden på transportområdet förblir ofullständig. Dessutom är ytterligare framsteg nödvändiga såvitt avser stärkning av konkurrensreglerna, minskning av statligt stöd och minskning av den offentliga sektorns roll. Genom privatiseringar, så långt medlemsstaterna anser sådana förenliga med sina målsättningar, kan de framsteg som redan gjorts i denna riktning ytterligare ökas. Flera initiativ har tagits på gemenskapsnivå. Som en följd av rådets rekommendation i Essen inrättades en rådgivande grupp i konkurrensfrågor, som utarbetade en rapport till rådsmötet i Cannes om situationen för gemenskapens konkurrenskraft och närbesläktade frågor. Vidare har en grupp för förenkling av lagstiftning och förvaltning inrättats. I syfte att öka den allmänna konkurrenskraften har flera frågor tagits upp till granskning på gemenskapsnivå, inbegripet en förbättring av finansieringen av små och medelstora företag, ökad flexibilitet på arbetsmarknaden och förbättrad kvalitet på yrkesbildningen.Tillväxt- och sysselsättningsmöjligheter som härrör från ansträngningar att skydda miljön bör utnyttjas till fullo. Den rapport om "det inbördes sambandet mellan ekonomisk tillväxt och miljön och de följder detta har för den ekonomiska politiken" som av ECOFIN-rådet skall utarbetas till Europeiska rådet i december 1995, är av särskild vikt i detta avseende.Det är av väsentlig betydelse för dynamiken i gemenskapens olika ekonomier att öka investeringarna. Detta gäller särskilt investeringar i utbildning och i gemenskapens infrastruktur, som måste utvecklas för att möta nästa århundrades utmaningar. De transeuropeiska näten bör genomföras och likaså handlingsplanen för informationssamhället. Dessutom är det väsentligt med en bättre samordning av medlemsstaternas verksamheter när det gäller att aktivt främja initiativen inom forskning och utveckling. Parallellt löpande och samordnade ansträngningar på gemenskapsnivå och på medlemsstatsnivå är en väsentlig byggsten för att förverkliga möjligheterna att skapa nya arbetstillfällen och tillväxt.Sysselsättning och arbetsmarknadOm den ekonomiska återhämtningen fortsätter som förväntat, kommer den att absorbera den cykliska delen av arbetslösheten senast 1997. För att arbetslösheten skall fortsätta att minska på ett märkbart sätt och i ökande omfattning är det nödvändigt att åstadkomma en hög ekonomisk tillväxttakt under många år och en ökad tillväxtkapacitet för att skapa arbetstillfällen. I många medlemsstater finns det behov av en större lönespridning mellan sektorer, geografiska områden och kvalifikationer. En väsentlig del av strävandena för att nå målen utgörs av en mer aktiv och effektiv arbetsmarknadspolitik. Denna politik måste syfta till övergripande, integrerade och sammanhängande ansträngningar för att åstadkomma strukturförändringar med avseende på utbildningssystem, arbetsrätt, anställningskontrakt, system för avtalsförhandlingar och sociala försäkringssystem, för att generellt få arbetsmarknaden att fungera bättre.Inom vitbokens ram angav rådsmötet i Essen följande fem prioriteringar för medlemsstaterna:- en förbättring av arbetstagarnas möjligheter att få sysselsättning genom att främja investeringar i yrkesutbildning,- en ökning av arbetsintensiteten vid tillväxt,- en minskning av den del av arbetskraftskostnaden som inte utgör lön,- en förbättring av arbetsmarknadspolitikens effektivitet,- en förbättring av åtgärderna för att hjälpa de grupper som drabbas särskilt hårt av arbetslösheten.Medlemsstaterna anmodades av Europeiska rådet vid dess möte i Essen att genomföra de åtgärder som är anpassade till deras egen situation och att utarbeta fleråriga program som anger deras politiska avsikter. Det är nu av vikt att medlemsstaterna snarast antar dessa fleråriga program. I enlighet med Europeiska rådets begäran vid mötet i Essen kommer rådet och kommissionen att hålla noggrann uppsikt över tendenser i syssselsättningen, övervaka medlemsstaternas politik på området och årligen rapportera till Europeiska rådet om vidare framsteg på arbetsmarknaden, med början i december 1995.Ett antal åtgärder har redan vidtagits men större och mer beslutsamma insatser behövs.En aktiv och mer effektiv arbetsmarknadspolitik kan exempelvis bidra till målet att öka sysselsättningen på följande sätt:i) Den förbättrar arbetstagarnas möjligheter till sysselsättning genom att främja investeringar i yrkesutbildning, särskilt i små och medelstora företag, och ökar på så sätt humankapitalets kvalitet, vilket förbättrar konkurrenskraften, den potentiella produktionen och arbetskraftens flexibilitet och möjligheter.ii) Den ökar sysselsättningsintensiteten vid tillväxt utan att påverka själva tillväxttakten negativt genom att- parterna på arbetsmarknaden på lämplig nivå undersöker om sysselsättningen kan främjas utan att äventyra konkurrenskraften, genom nyskapande former av arbetsorganisation, exempelvis genom omorganisation, nya arbetstidsmönster och nya kombinationer av arbete och fritid,- öka incitamenten till sysselsättning genom att minska den del av arbetskraftskostnaden som inte utgör lön, särskilt på den nedre delen av löne- och produktivitetsskalan, utan att andra delar av arbetsmarknaden påverkas negativt; från makroekonomisk synpunkt måste detta åstadkommas utan att minskningen av budgetunderskotten eller företagens konkurrensförmåga äventyras. Därför krävs reformer, som vid behov även omfattar alternativa finansieringskällor för de sociala skyddssystemen,- uppmuntra utvecklingen av nya arbetstillfällen och verksamheter, särskilt på regional och lokal nivå, t. ex. på miljöområdet och inom den sociala servicesektorn.iii) Den främjar möjligheten att anställa arbetskraft när nya arbetstillfällen uppstår genom att- öka arbetsmarknadspolitikens effektivitet genom att öka flexibiliteten såvitt avser yrkesmässig och geografisk rörlighet (särskilt för de arbetstagare som kan anställas omedelbart),- förbättra åtgärderna för att hjälpa de grupper som drabbats särskilt hårt av arbetslösheten, genom särskilda omskolningsprogram som koncentreras på målgrupper som har drabbats av utslagning.En arbetsmarknadspolitik som utnyttjar dessa tre kanaler utgör inte endast ett oumbärligt komplement till den makroekonomiska politiken och strukturpolitiken på konkurrensområdet, utan bidrar även till att bibehålla och förstärka sammanhållningen och den sociala enigheten inom unionen under den långa och svåra processen för att råda bot på arbetslösheten.Utfärdad i Bryssel den 10 juli 1995.På rådets vägnarP. SOLBES MIRAOrdförande