title: Rådets rekommendation av den 26 november 2013 om befrämjande av hälsofrämjande fysisk aktivitet i alla sektorer

text:
               4.12.2013

               SV

               Europeiska unionens officiella tidning

               C 354/1

         RÅDETS REKOMMENDATION
   av den 26 november 2013
   om befrämjande av hälsofrämjande fysisk aktivitet i alla sektorer
   2013/C 354/01
   EUROPEISKA UNIONENS RÅD UTFÄRDAR DENNA REKOMMENDATION
   med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artikel 292 jämförd med artiklarna 165 och 168,
   med beaktande av Europeiska kommissionens förslag,
   och av följande skäl:

               (1)

               Fördelarna med fysisk aktivitet, inbegripet regelbundet utövande av idrott och motion, under hela livet är omfattande och inbegriper bland annat lägre risk för hjärt- och kärlsjukdomar samt för vissa typer av cancer och diabetes, förbättring av muskel- och skeletthälsa och kontroll av kroppsvikten, samt positiva effekter på utvecklingen av psykisk hälsa och de kognitiva processerna. Enligt Världshälsoorganisationens (WHO) rekommendation är fysisk aktivitet viktig för alla åldersgrupper och särskilt för barn, den arbetande befolkningen och äldre människor.

               (2)

               Eftersom fysisk aktivitet är en förutsättning för en sund livsstil och en frisk arbetskraft bidrar den till att uppnå huvudmålen i Europa 2020-strategin, särskilt vad gäller tillväxt, produktivitet och hälsa.

               (3)

               Trots att myndigheterna i somliga medlemsstater under de senaste åren intensifierat ansträngningarna för att stödja hälsofrämjande fysisk aktivitet (HFA) förblir andelarna av fysisk inaktivitet i unionen oacceptabelt höga. De flesta europeiska medborgare utövar inte tillräckligt någon fysisk aktivitet, 60 % av dem utövar aldrig eller sällan någon sport eller motion. Bristen på fysisk aktivitet på fritiden tenderar att vara vanligare i de lägre socioekonomiska grupperna. Det finns för närvarande ingen indikation på att dessa negativa trenderna vänder för unionen som helhet.

               (4)

               Man har fastställt att fysisk inaktivitet är en ledande riskfaktor för död i förtid och sjukdom inom höginkomstländer i hela världen och orsakar cirka en miljon dödsfall per år bara i WHO:s Europaregion. De men för hälsan som orsakas av bristen på fysisk aktivitet i unionen är välkända, likaså de stora direkta och indirekta ekonomiska kostnaderna i samband med bristen på fysisk aktivitet och därtill kopplade hälsoproblem, särskilt med tanke på att de flesta europeiska samhällen åldras snabbt.

               (5)

               Aktuell forskning tyder på att en stillasittande livsstil kan vara en riskfaktor för hälsoresultaten, oberoende av effekterna av fysisk aktivitet. I unionen bör dessa forskningsresultat beaktas när man överväger ytterligare åtgärder på detta område.

               (6)

               Vad gäller nivåer på fysisk aktivitet finns det stora skillnader mellan medlemsstaterna. Medan somliga av dem gjort avsevärda framsteg när det gäller att öka andelen invånare som uppnår miniminivån av rekommenderad fysisk aktivitet, har många andra inte gjort några framsteg alls eller till och med gått tillbaka. Aktuella åtgärder har hittills inte haft någon avgörande effekt när det gäller att minska nivån på fysisk inaktivitet för unionen som helhet. Det finns avsevärd potential för lärdomar från framgångsrika modeller när det gäller att utarbeta och genomföra policy för HFA.

               (7)

               Gymnastik och idrott i skolan kan vara ett effektivt verktyg för att öka medvetenheten om hur viktigt det är med HFA, och man kan på ett enkelt och effektivt sätt rikta sig till skolorna med målet att genomföra åtgärder i detta hänseende.

               (8)

               Ett antal politikområden, särskilt idrott och folkhälsa, kan bidra till att främja fysisk aktivitet och ge unionens invånare nya tillfällen att motionera. För att man ska utnyttja denna potential till fullo och på så sätt höja nivåerna för fysisk aktivitet är det nödvändigt med en strategisk hållning över sektorsgränserna för att stödja hälsofrämjande fysisk aktivitet, vilket innebär att alla berörda ministerier, organ och organisationer, särskilt idrottsrörelsen, måste delta på alla nivåer, med beaktande av tidigare och pågående politiskt arbete. Ett väsentligt inslag är att mer information och bättre uppgifter om nivåer av fysisk aktivitet och policy för att gynna HFA blir tillgängliga för att stödja denna process, och detta är ett krav för utvärdering av policyn så att man i framtiden kan utarbeta och genomföra en mer verkningsfull policy.

               (9)

               I EU:s riktlinjer för fysisk aktivitet (nedan kallade riktlinjerna) (1), som rådet och företrädarna för medlemsstaternas regeringar, församlade i rådet, hänvisar till i sina slutsatser av den 27 november 2012 (2) om underlättande av HFA och av rådet i sina slutsatser med titeln Hälsosamt åldrande under hela livet
                   (3), förespråkas en sektorsövergripande modell som omfattar alla tematiska områden och har ansvaret för att stödja HFA.

               (10)

               I 2011 års meddelande från kommissionen till Europaparlamentet, rådet, Europeiska ekonomiska och sociala kommittén samt Regionkommittén Utveckling av idrottens europeiska dimension uppmanas kommissionen och medlemsstaterna att fortsätta arbetet, med ledning av riktlinjerna, mot inrättandet av nationella riktlinjer, inbegripet en process för översyn och samordning, och att överväga en rekommendation från rådet på området.

               (11)

               I resolutionen från rådet och företrädarna för medlemsstaternas regeringar, församlade i rådet, om en unionsarbetsplan för idrott för 2011–2014 (4) bekräftas behovet att förstärka samarbetet mellan kommissionen och medlemsstaterna inom idrott på några prioriterade områden, däribland gynnande av HFA. I juli 2012 uttryckte expertgruppen ”Idrott, hälsa och deltagande”, inrättad i mitten av 2011 inom ramen för den arbetsplanen, sitt stöd till ett nytt unionsinitiativ för att gynna HFA.

               (12)

               I rådets slutsatser av den 27 november 2012 om underlättande av HFA bekräftades behovet av vidare insatser på unionsnivå och kommissionen uppmanades att lägga fram ett förslag till rådets rekommendation, inbegripet en viss övervakning med ledning av en rad indikatorer som täcker de tematiska områden som ingår i riktlinjerna.

         HÄRIGENOM REKOMMENDERAS medlemsstaterna att:

               1.

               Sträva efter en verkningsfull policy för HFA genom att utarbeta sektorsövergripande tillvägagångssätt som inbegriper olika politikområden, bland annat idrott, folkhälsa, utbildning, miljö och transport, med beaktande av riktlinjerna, samt andra relevanta sektorer, och i överensstämmelse med nationella förhållanden. Arbetet bör inbegripa följande:

                           a)

                           Gradvis utveckling och gradvist genomförande av nationella strategier och sektorsövergripande policyer som ska gynna HFA i linje med nationell lagstiftning och praxis.

                           b)

                           Fastställande av konkreta åtgärder för att förverkliga dessa strategier eller policyer, vilka vid behov kan anges i en handlingsplan.

               2.

               Övervaka nivån av fysisk aktivitet och policyn för HFA genom att använda en lös övervakningsram (5) och de indikatorer som anges i bilagan i överensstämmelse med nationella förhållanden.

               3.

               Inom sex månader efter antagandet av denna rekommendation i enlighet med nationell lagstiftning och praxis utse nationella kontaktpunkter för HFA (6), i syfte att stödja övervakningsramen, och underrätta kommissionen om att de har utsetts.
               De nationella HFA-kontaktpunkterna kommer i första hand att ha i uppgift att samordna tillgängliggörandet av uppgifter om fysisk aktivitet för övervakningsramen; dessa uppgifter bör matas in i WHO:s befintliga europeiska databas om kost, fetma och fysisk aktivitet (NOPA); de bör också underlätta samarbetet mellan olika förvaltningar om HFA-policy.

               4.

               Föra ett nära samarbete sinsemellan och med kommissionen genom regelbundna utbyten av information och bästa praxis beträffande HFA-främjande i de relevanta unionsstrukturerna för idrott och folkhälsa som en grund för förstärkt policysamordning.

         HÄRIGENOM UPPMANAS kommissionen att:

               1.

               Bistå medlemsstaterna när de antar nationella strategier, utarbetar sektorsövergripande metoder för en HFA-policy och genomför motsvarande handlingsplaner, genom att underlätta utbytet av information och god praxis, effektivt ömsesidigt lärande, nätverksarbete och fastställande av lyckade sätt att gynna hälsofrämjande fysisk aktivitet.

               2.

               Verka för inrättandet och den praktiska tillämpningen av övervakningsramen för HFA, i linje med de indikatorer som anges i bilagan, med ledning av befintliga former av övervakning och uppgiftsinsamling på detta område och genom att i största möjliga utsträckning använda befintlig information och befintliga uppgifter, genom följande åtgärder:

                           a)

                           Med hjälp av vetenskapliga experter tillhandahålla riktat stöd för kapacitetsuppbyggnad av och utbildning för de nationella HFA-kontaktpunkterna, bland annat med tanke på förfarandet för uppgiftsinsamling, och där det är lämpligt till andra företrädare för relevanta myndigheter.

                           b)

                           Undersöka om de uppgifter som samlats in i samband med denna övervakningsram kan användas till att vart tredje år framställa europeisk statistik om nivån av fysisk aktivitet.

                           c)

                           Stödja VHO i vidareutvecklingen av NOPA gällande fysisk aktivitet genom att anpassa den till den övervakningsram som anges i bilagan.

                           d)

                           Stödja och föra ett nära samarbete med VHO i utarbetandet och utfärdandet av landsspecifika översikter av HFA och analyser av tendenser inom HFA.

               3.

               Vart tredje år rapportera om framstegen i genomförandet av denna rekommendation med ledning av den information som framkommer genom övervakningsramens rapporteringssystem och annan relevant information om utvecklingen och genomförandet av HFA-policyn som medlemsstaterna tillhandahåller, och utvärdera mervärdet av denna rekommendation.

      Utfärdad i Bryssel den 26 november 2013.

            På rådets vägnar

         D. A. BARAKAUSKAS

            Ordförande

      (1)  EU:s riktlinjer för fysisk aktivitet, som välkomnades i ordförandeskapets slutsatser från det informella mötet för EU:s ministrar med ansvar för idrott i november 2008.

      (2)  EUT C 393, 19.12.2012 s. 22.

      (3)  EUT C 396, 21.12.2012, s. 8.

      (4)  EUT C 162, 1.6.2011, s. 1.

      (5)  Övervakningsramen kommer att innehålla minimikrav på rapportering om allmänna aspekter av HFA-främjande som alla medlemsstater kan möta. Den kommer att genomföras i nära samverkan och samarbete med WHO i syfte att undvika dubbel uppgiftsinsamling.

      (6)  Kontaktpunkten kommer att vara den huvudsakliga kontaktpersonen i medlemsstaten med uppgift att tillhandahålla information och uppgifter som motsvarar indikatortabellen i bilagan, vilken kommer att ingå i det frågeformulär som WHO kommer att skicka till kontaktpunkterna.

      BILAGA
      Föreslagna indikatorer för att utvärdera nivån av och policyn för HFA i EU, med beaktande av EU:s riktlinjer för fysisk aktivitet (nedan kallade riktlinjerna) (1)

                  Tematiska områden i riktlinjerna

                  Föreslagna indikatorer och variabler/enheter

                  Tillgång till uppgifter

                  Internationella rekommendationer och riktlinjer för fysisk aktivitet
                  (riktlinjer 1–2)

                              1.

                              Finns en nationell rekommendation om fysisk aktivitet i hälsosyfte?
                              Ja/Nej

                      (5)

                              2.

                              Vuxna som uppfyller WHO:s minimirekommendation om fysisk aktivitet i hälsosyfte eller motsvarande nationella rekommendationer
                              Procentandel vuxna som varje vecka ägnar minst 150 minuter åt måttligt intensiv fysisk aktivitet eller 75 minuter åt högintensiv fysisk aktivitet eller motsvarande kombination

                      (5)

                              3.

                              Barn och ungdomar som uppfyller WHO:s minimirekommendation om fysisk aktivitet i hälsosyfte eller motsvarande nationella rekommendationer
                              Procentandel barn och ungdomar som varje dag eller minst fem dagar i veckan ägnar minst 60 minuter åt måttligt intensiv till högintensiv fysisk aktivitet

                      (5)

                  Sektors-övergripande strategi
                  (riktlinjer 3–5)

                              4.

                              Finns en nationell samordningsmekanism för HFA-främjande?
                              Ja/Nej. Om ja, närmare upplysningar

                      (5)

                              5.

                              Särskilt avsatta medel för HFA-främjande
                              Per sektor (hälsa, idrott, transport etc.):

                                          —

                                          Total finansiering.

                                          —

                                          Per capita.

                                          —

                                          I BNP vid köpkraftsparitet per capita, i euro

                      (2)

                  ”Idrott”
                  (riktlinjer 6–13)

                              6.

                              Finns en nationell policy och/eller handlingsplan för idrott för alla?
                              Ja/Nej. Om ja, närmare upplysningar

                      (5)

                              7.

                              Hälsoinriktade idrottsklubbar (programmet Idrottsklubbar för hälsa)
                              Genomförs de riktlinjer som tagits fram inom ramen för projeket HEPA Europe/TAFISA? Ja/Nej. Om ja, beskrivning

                      (3)

                              8.

                              Ramverk till stöd för möjligheterna att ökalåginkomstgruppers tillgång till fritids- ellermotionsanläggningar
                              Finns det ett ramverk? Ja/Planeras inom de närmsta två åren/Nej. Om ja, beskrivning

                      (4)

                              9.

                              Målgrupper för den nationella HFA-policyn
                              Per målgrupp (grupper i extra stort behov av fysisk aktivitet (t.ex. låginkomstgrupper, personer med låg fysisk aktivitetsnivå, äldre, etniska minoriteter etc.)

                      (5)

                  ”Hälsa”
                  (riktlinjer 14–20)

                              10.

                              Övervakning och bevakning av fysisk aktivitet och stillasittande livsstil
                              Omfattar det nationella systemet för hälsoövervakning fysisk aktivitet och stillasittande livsstil? Ja/Nej. Om ja, närmare upplysningar

                      (4)

                              11.

                              Rådgivning om fysisk aktivitet från hälso- och sjukvårdspersonal
                              Förekommer rådgivning om fysisk aktivitet? Ja/Nej. Om ja, betalas ersättning ut inom ramen för primärvården? Ja/Nej.

                      (4)

                              12.

                              Utbildning i fysisk aktivitet i kursplanen för hälso- och sjukvårdspersonal

                                          —

                                          Antal timmar för sjuksköterskor och läkare

                                          —

                                          Obligatorisk eller frivillig

                                          —

                                          Tydliga strukturer för utvärdering och ackreditering för att återspegla i vilken utsträckning ämnet leder till nya kunskaper

                      (3)

                  ”Utbildning”
                  (riktlinjer 21–24)

                              13.

                              Gymnastik och idrott i grundskola och gymnasium

                                          —

                                          Antal timmar per skolnivå

                                          —

                                          Obligatorisk eller frivillig

                                          —

                                          Bestämmelser på nationell eller lägre nivå

                      (4)

                              14.

                              Program för främjande av skolrelaterad fysisk aktivitet
                              Finns det ett program på nationell eller lägre nivå? Ja/Nej. Om ja, närmare upplysningar

                      (3)

                              15.

                              HFA i idrottslärarutbildningen
                              Är HFA en del av idrottslärarutbildningen på kandidat- och/eller magisternivå? Ja/Nej. Obligatorisk/frivillig

                      (3)

                              16.

                              Program för att främja aktivt resande till skolan
                              Finns program på nationell nivå eller lägre (i förekommande fall) för att främja aktivt resande till skolan (t.ex. promenadbuss, cykling)? Ja/Nej. Om ja, beskrivning

                      (4)

                  ”Miljö, stadsplanering och allmän säkerhet”
                  (riktlinjer 25–32)

                              17.

                              Cykling/gång som transportmedel
                              Huvudsakligt transportmedel för den dagliga verksamheten (bil, motorcykel, lokaltrafik, gång, cykling, annat)

                      (5)

                              18.

                              Europeiska riktlinjer för att förbättra infrastrukturer för fysisk aktivitet på fritiden
                              Tillämpas de europeiska riktlinjerna för att förbättra infrastrukturer för fysisk aktivitet på fritiden systematiskt för att planera, bygga upp och förvalta infrastrukturer?
                              Ja/Inte ännu, men planeras inom de närmsta två åren/Nej

                      (3)/ (4)

                  ”Arbetsmiljö”
                  (riktlinjer 33–34)

                              19.

                              Program för att främja aktivt resande till arbetet
                              Finns program på nationell nivå eller lägre (i förekommande fall) för att ge företag eller anställda incitament till att främja aktivt resande till arbetet (t.ex. gång eller cykling)? Ja/Nej. Om ja, beskrivning

                      (4)

                              20.

                              Program för att främja fysisk aktivitet på arbetsplatsen
                              Finns det program på nationell nivå eller lägre (i förekommande fall) för att ge företag eller anställda incitament till att främja fysisk aktivitet på arbetsplatsen (t.ex. gym, duschar, gå i trappor etc.)? Ja/Nej.

                      (4)

                  ”Äldreomsorg”
                  (riktlinjer 35–37)

                              21.

                              Program för samhällsinsatser för att främja fysisk aktivitet bland äldre
                              Finns det ett program för samhällsinsatser för att främja fysisk aktivitet bland äldre? Ja/Nej. Om ja, beskrivning

                      (4)

                  ”Indikatorer/utvärdering”
                  (riktlinje 38)

                              22.

                              Nationell HFA-policy som inbegriper en utvärderingsplan
                              x av y nationella HFA-policyer (idrott, hälsa, transport, miljö, per sektor) inbegriper en tydlig målsättning eller utvärderingsplan

                      (5)

                  ”Allmänhetens medvetenhet”
                  (riktlinje 39)

                              23.

                              Finns det en nationell upplysningskampanj om fysisk aktivitet?
                              Ja/Nej. Om ja, beskrivning

                      (4)

         (1)  Den information och de uppgifter som medlemsstaterna rekommenderas att tillhandahålla inom den lösa övervakningsramen förväntas bli bättre med tiden. Stöd till den ramenföreslås komma från de verksamheter för samarbete och kapacitetsuppbyggnad som anges i denna rekommendation.

         (2)  Uppgifter har inte samlats in ännu.

         (3)  Uppgifter har inte samlats in ännu, men planeras inom NOPA.

         (4)  Uppgifter finns tillgängliga (dvs. ingår i landets mallar eller genom andra tillgängliga källor) men har antingen inte validerats ännu eller behöver uppdateras.

         (5)  Uppgifter finns tillgängliga och har validerats i NOPA.


title: Rekommendation till rådets rekommendation till Tyskland i syfte att avhjälpa situationen med ett alltför stort offentligt underskott – Tillämpning av artikel 104.7 i fördraget

text: ---pagebreak---  ---pagebreak---  ---pagebreak---  ---pagebreak---


title: Kommissionens rekommendation (EU) 2017/1805 av den 3 oktober 2017 om professionalisering av den offentliga upphandlingen – Skapa en struktur för professionalisering av den offentliga upphandlingen (Text av betydelse för EES. )

text:
               7.10.2017

               SV

               Europeiska unionens officiella tidning

               L 259/28

         KOMMISSIONENS REKOMMENDATION (EU) 2017/1805
   av den 3 oktober 2017
   om professionalisering av den offentliga upphandlingen
   Skapa en struktur för professionalisering av den offentliga upphandlingen
   (Text av betydelse för EES)
   EUROPEISKA KOMMISSIONEN HAR ANTAGIT DENNA REKOMMENDATION
   med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artikel 292, och
   av följande skäl:

               (1)

               Offentlig upphandling är ett instrument för att uppnå smart och hållbar tillväxt för alla. Detta instrument skulle kunna få betydande ekonomisk påverkan (1) genom att bidra till kommissionens agenda för tillväxt, sysselsättning och gränsöverskridande handel. Effektiv, ändamålsenlig och konkurrenskraftig offentlig upphandling är både en prövosten för en välfungerande inre marknad och en viktig kanal för europeiska investeringar (2).

               (2)

               De direktiv om offentlig upphandling som antogs 2014 (3) ger medlemsstaterna en uppsättning verktyg som hjälper dem att använda offentlig upphandling på ett effektivare och mer strategiskt sätt. Den offentliga upphandlingen står inför nya utmaningar, eftersom den i allt högre grad förväntas visa att den ger bästa valuta för de offentliga medlen inom ständigt snävare budgetramar, utnyttja de möjligheter som digitaliseringen och marknadsutvecklingen medför, bidra strategiskt till övergripande politiska mål och samhällsrelaterade värden som innovation, social delaktighet samt ekonomisk och miljömässig hållbarhet, maximera tillgängligheten och visa ansvarsskyldighet när det gäller att minimera ineffektivitet, avfall, oriktigheter, bedrägerier och korruption, samt bygga upp ansvarsfulla leveranskedjor.

               (3)

               Det är nödvändigt att säkerställa att upphandlingsreglerna tillämpas effektivt på alla nivåer, så att denna viktiga hävstång för europeiska investeringar utnyttjas optimalt, såsom anges i investeringsplanen för Europa (4), och så att den starkare inre marknad som kommissionens ordförande Jean-Claude Juncker efterlyste i sitt tal om tillståndet i unionen 2017 uppnås. Effektivitet är också ett av de förbättringsområden inom offentlig upphandling som framhålls i den europeiska planeringsterminen.

               (4)

               Det måste därför säkerställas att offentliga medel används på effektivast möjliga sätt, och offentliga upphandlare behöver ha förutsättningar att upphandla enligt högsta yrkesmässiga standard. Om professionalismen bland verksamma inom offentlig upphandling förbättras och ges stöd kan det bidra till att gynna den offentliga upphandlingens påverkan på hela ekonomin (5).

               (5)

               Målet med professionalisering av den offentliga upphandlingen ska uppfattas i bred bemärkelse för att avspegla den övergripande förbättringen av hela spektrumet av yrkesmässiga kunskaper, färdigheter och erfarenheter hos de personer som utför eller deltar i uppgifter i samband med upphandling (6). Det omfattar även de verktyg, det stöd och den institutionella politiska struktur som de behöver för att kunna utföra arbetet effektivt och åstadkomma resultat (7). En effektiv politik för professionalisering bör därför bygga på en övergripande strategi och tre kompletterande mål:

                           I.

                           Utveckla en lämplig politisk struktur för professionalisering: Alla politiska åtgärder för professionalisering bör kunna räkna med politiskt stöd på hög nivå för att få verkligt genomslag. Detta innebär att man behöver göra en tydlig tilldelning av ansvar och uppgifter till institutioner på central politisk nivå, stödja insatser på lokal, regional och sektoriell nivå, säkerställa kontinuitet över politiska cykler och vid behov använda institutionella strukturer som främjar specialisering, kunskapsaggregering och kunskapsutbyte.

                           II.

                           Personalresurser – förbättra utbildning och karriärplanering för verksamma inom upphandling: Verksamma inom offentlig upphandling, dvs. personer som deltar i upphandling av varor, tjänster och entreprenadarbeten samt revisorer och tjänstemän med ansvar för att granska den offentliga upphandlingen, måste ha rätt kvalifikationer, utbildning, kunskaper och erfarenhet för sin ansvarsnivå. Detta innebär att se till att personalen är erfaren, kompetent och motiverad, erbjuda den utbildning och fortbildning som behövs samt ta fram en karriärstruktur och incitament för att göra arbete inom offentlig upphandling lockande och motivera offentliganställda att uppnå strategiska resultat.

                           III.

                           System – tillhandahålla verktyg och metoder som stöder professionell upphandling: Verksamma inom offentlig upphandling måste ges rätt verktyg och stöd för att de ska kunna handla effektivt och få bästa valuta för pengarna vid varje köp. Detta innebär att man behöver säkerställa tillgång till verktyg och förfaranden för smart upphandling, bland annat verktyg för elektronisk upphandling, riktlinjer, handböcker, mallar och samarbetsverktyg, med tillhörande utbildning, stöd och expertis, kunskapsaggregering och utbyte av god praxis.

               (6)

               Denna rekommendation (8) uppmuntrar till utveckling och genomförande av politiska åtgärder för professionalisering i medlemsstaterna genom att tillhandahålla referensramar som kan tas i beaktande (9). Det är önskvärt att detta initiativ hjälper medlemsstaterna att utforma politiken för professionalisering för att förbättra den offentliga upphandlingens profil, inflytande, påverkan och rykte när det gäller att uppnå offentliga mål.

               (7)

               Denna rekommendation riktar sig till medlemsstaterna och till deras offentliga förvaltningar på främst nationell nivå. Medlemsstaterna bör dock, inom sitt centraliserade eller decentraliserade upphandlingssystem, uppmuntra och stödja upphandlande myndigheter eller enheter ytterligare i genomförandet av initiativ för professionalisering. Därför bör medlemsstaterna göra både organ som ansvarar för offentlig upphandling på alla nivåer och organ som ansvarar för utbildning av revisorer och tjänstemän med ansvar för granskning av den offentliga upphandlingen uppmärksamma på denna rekommendation.

         HÄRIGENOM REKOMMENDERAS FÖLJANDE.
   I.   UTFORMA POLITIKEN FÖR PROFESSIONALISERING AV DEN OFFENTLIGA UPPHANDLINGEN

               1.

               Medlemsstaterna bör utveckla och genomföra långsiktiga strategier för professionalisering av den offentliga upphandlingen, som är anpassade efter deras behov, resurser och administrativa struktur, och som antingen är fristående eller ingår i en mer omfattande politik för professionalisering av den offentliga förvaltningen. Målet är att locka till sig, utveckla och behålla kompetens, fokusera på prestationer och strategiska resultat och utnyttja tillgängliga verktyg och tekniker optimalt. Dessa strategier bör

                           a)

                           rikta sig till alla berörda deltagare i upphandlingar och utvecklas genom ett inkluderande förfarande på nationell, regional och lokal nivå,

                           b)

                           tillämpas tillsammans med andra politiska åtgärder i hela den offentliga sektorn, och

                           c)

                           beakta utvecklingen i andra medlemsstater och på internationell nivå.

               2.

               Medlemsstaterna bör även uppmuntra och stödja upphandlande myndigheter eller enheter i genomförandet av nationella strategier för professionalisering och utforma initiativ för professionalisering samt lämpliga institutionella strukturer och samarbete för en mer samordnad, effektiv och strategisk upphandling som bland annat bygger på

                           a)

                           ökat samarbete mellan berörda tjänster och mellan upphandlande myndigheter eller enheter, och

                           b)

                           expertisen hos och stöd från utbildningsinstitutioner, inköpscentraler och upphandlingsinriktade yrkesorganisationer.

         II.   PERSONALRESURSER – FÖRBÄTTRA UTBILDNING OCH KARRIÄRPLANERING

               3.

               Medlemsstaterna bör identifiera och definiera de grundläggande kunskaper och färdigheter som alla verksamma inom offentlig upphandling bör få utbildning i och besitta, med beaktande av upphandlingsprojektens tvärvetenskapliga karaktär, både särskilda upphandlingstjänstemän och relaterade funktioner och domare och revisorer, genom exempelvis

                           a)

                           ramar för kunskaper och färdigheter som stöder rekryterings- och karriärplaneringsförfaranden och utformning av utbildningsplaner, och

                           b)

                           en gemensam kompetensram för offentlig upphandling på EU-nivå.

               4.

               Medlemsstaterna bör ta fram lämpliga utbildningsprogram – både för grundutbildning och för livslångt lärande – som bygger på data och behovsbedömningar samt på eventuella tillgängliga kompetensramar, genom att exempelvis

                           a)

                           utveckla och/eller stödja utarbetande av ett grundutbildningsutbud på högskole- och doktorandnivå samt annan yrkesutbildning på grundnivå,

                           b)

                           tillhandahålla och/eller stödja ett brett, riktat och tillgängligt utbildningsutbud för livslångt lärande,

                           c)

                           öka utbildningsutbudet genom innovativa och interaktiva lösningar eller verktyg för e-lärande samt spridningsprogram, och

                           d)

                           dra nytta av fördelarna med akademiskt samarbete och forskning för att ta fram ett välunderbyggt teoretiskt underlag för upphandlingslösningar.

               5.

               Medlemsstaterna bör även utveckla och stödja upphandlande myndigheters eller enheters användning av solida system för personalförvaltning, karriärplanering och motivation som är specifika för funktioner inom upphandling, i syfte att locka till sig och behålla kvalificerad upphandlingspersonal och få den att tillhandahålla bättre kvalitet och använda mer strategiska upphandlingsmetoder, såsom

                           a)

                           system för erkännande och/eller certifiering, där upphandlingsfunktioner identifieras och belönas på tillbörligt sätt,

                           b)

                           karriärstrukturer, institutionella incitament och politiskt stöd för att nå strategiska resultat, och

                           c)

                           utmärkelser för att främja god praxis på områden som innovation, miljövänlig och socialt ansvarstagande offentlig upphandling eller korruptionsbekämpning.

         III.   SYSTEM – TILLHANDAHÅLLA VERKTYG OCH METODER

               6.

               Medlemsstaterna bör uppmuntra och stödja utvecklingen och användningen av tillgängliga it-verktyg som kan förenkla och förbättra upphandlingssystemens funktion, genom att exempelvis

                           a)

                           skapa gemensamma webbportaler för att möjliggöra informationsåtkomst,

                           b)

                           utveckla it-verktyg med tillhörande utbildning (t.ex. för stordriftsfördelar, energieffektivitet och lagarbete) eller stödja motsvarande marknadsdrivna lösningar, och

                           c)

                           främja ett strategiskt tillvägagångssätt för digitalisering genom standardisering, delning och återanvändning av samt kompatibilitet mellan produkter och tjänster, särskilt genom användning av befintliga it-lösningar på EU-nivå (10), samt bidra till att utveckla instrument som en onlinekatalog med IKT-standarder för upphandling (11).

               7.

               Medlemsstaterna bör stödja och främja integritet på individ- och institutionsnivå som en inneboende del i ett yrkesmässigt uppträdande, genom att tillhandahålla verktyg för att säkerställa efterlevnad, öppenhet och vägledning om förebyggande av oriktigheter, genom att exempelvis

                           a)

                           fastställa etiska regler samt integritetsstadgar,

                           b)

                           använda data om oriktigheter (12) som återkoppling för att ta fram utbildningar och vägledning samt gynna självsanering, och

                           c)

                           utarbeta särskild vägledning för förebyggande och upptäckt av bedrägerier och korruption, inbegripet genom kanaler för visselblåsning.

               8.

               Medlemsstaterna bör tillhandahålla vägledning som syftar till att å ena sidan skapa rättslig säkerhet kring EU-lagstiftning och nationell lagstiftning eller krav som härrör från EU:s internationella förpliktelser, och å den andra underlätta och främja strategiskt tänkande, affärsmässiga bedömningar och intelligenta/välgrundade beslut, såsom

                           a)

                           riktat vägledningsmaterial, metodhandböcker och samlingar med goda rutiner och vanliga fel, som är aktuella, användarvänliga, lättillgängliga och baserade på yrkesverksammas erfarenhet, och

                           b)

                           standardiserade mallar och verktyg för olika förfaranden, som kriterier för miljövänlig offentlig upphandling.

               9.

               Medlemsstaterna bör främja utbyte av god praxis och stödja yrkesutövarna i syfte att säkerställa professionella upphandlingsförfaranden, samarbete och kunskapsöverföring, genom att exempelvis

                           a)

                           tillhandahålla tekniskt stöd genom telefonjourer, helpdeskar och/eller e-posttjänster,

                           b)

                           anordna seminarier och workshoppar för att informera om den senaste rättsliga utvecklingen, politiska prioriteringar och god praxis, och

                           c)

                           främja utbyte mellan yrkesutövare genom onlineforum och yrkesinriktade sociala nätverk.

         IV.   UPPFÖLJNING AV DENNA REKOMMENDATION – RAPPORTERING OCH ÖVERVAKNING

               10.

               Det rekommenderas att medlemsstaterna underrättar kommissionen om åtgärder som har vidtagits som svar på denna rekommendation när de översänder sina rapporter i enlighet med artikel 83 i direktiv 2014/24/EU, artikel 45 i direktiv 2014/23/EU och artikel 99 i direktiv 2014/25/EU.

      Utfärdad i Strasbourg den 3 oktober 2017.

            På kommissionens vägnar

         Elżbieta BIEŃKOWSKA

            Ledamot av kommissionen

      (1)  Meddelande från kommissionen till Europaparlamentet, rådet, Europeiska ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén: Att förbättra den inre marknaden – bättre möjligheter för individer och företag (COM(2015) 550).

      (2)  Nästan hälften av sammanhållningsmedlen kanaliseras genom offentlig upphandling. Under perioden 2014–2020 kommer EU att investera 325 miljarder euro – nästan en tredjedel av EU:s samlade budget – i de europeiska regionerna genom de europeiska struktur- och investeringsfonderna, som syftar till att främja ekonomisk tillväxt, skapa arbetstillfällen, främja konkurrenskraften och minska skillnader i utvecklingen.

      (3)  Europaparlamentets och rådets direktiv 2014/24/EU av den 26 februari 2014 om offentlig upphandling och om upphävande av direktiv 2004/18/EG (EUT L 94, 28.3.2014, s. 65) (”det klassiska direktivet”), Europaparlamentets och rådets direktiv 2014/23/EU av den 26 februari 2014 om tilldelning av koncessioner (EUT L 94, 28.3.2014, s. 1) (”koncessionsdirektivet”) och Europaparlamentets och rådets direktiv 2014/25/EU av den 26 februari 2014 om upphandling av enheter som är verksamma på områdena vatten, energi, transporter och posttjänster och om upphävande av direktiv 2004/17/EG (EUT L 94, 28.3.2014, s. 243) (”försörjningsdirektivet”), särskilt artiklarna 83.4, 45.4 respektive 99.4.

      (4)  Meddelande från kommissionen till Europaparlamentet, rådet, Europeiska centralbanken, Europeiska ekonomiska och sociala kommittén, Regionkommittén och Europeiska investeringsbanken: En investeringsplan för Europa (COM(2014) 903).

      (5)  I det arbetsdokument från kommissionens avdelningar (SWD(2015) 202) som åtföljde meddelandet om strategin för den inre marknaden uppskattades den potentiella ekonomiska vinsten med att lösa problem relaterade till professionalisering till över 80 miljarder euro.

      (6)  Detta omfattar allt arbete som utförs av upphandlingsansvariga som medverkar i något skede av upphandlingen – från identifiering av behov till förvaltning av avtal – oavsett om de arbetar i centrala eller decentraliserade förvaltningar eller institutioner, om de har befattningar som specifikt definieras som upphandlingsrelaterade eller om de bara ansvarar för vissa uppgifter i samband med upphandling.

      (7)  Behovet av att utbilda upphandlingspersonal som har förmåga att hela tiden se till att man får valuta för pengarna understryks också i OECD:s rekommendation om offentlig upphandling från 2015: http://www.oecd.org/gov/ethics/OECD-Recommendation-on-Public-Procurement.pdf

      (8)  Kommissionen har inte för avsikt att föreskriva en viss modell utan uppmanar medlemsstaterna och berörda förvaltningar att ta itu med relevanta frågor. Det är tydligt att alla befinner sig i olika faser av förloppet. Trots det kräver nya direktiv att medlemsstaterna säkerställer a) att information och vägledning om tolkningen och tillämpningen av EU:s lagstiftning om offentlig upphandling finns att tillgå kostnadsfritt som hjälp för upphandlande myndigheter och ekonomisk aktörer, särskilt små och medelstora företag, och b) att upphandlande myndigheter har tillgång till stöd i planeringen och genomförandet av upphandlingsförfaranden.

      (9)  Rekommendationen kommer att åtföljas av en samling med god praxis från medlemsstaterna.

      (10)  Exempelvis den gemensamma digitala ingången och byggstenar i infrastrukturen för digitala tjänster inom Fonden för ett sammanlänkat Europa (e-identitet, e-signatur, e-tillhandahållande, e-fakturering).

      (11)  https://joinup.ec.europa.eu/community/european_catalogue/

      (12)  Under respekterande av dataskyddslagstiftningen och den grundläggande rätten till skydd av personuppgifter.


title: Kommissionens rekommendation av den 17 december 2007 om relevanta produkt- och tjänstemarknader inom området elektronisk kommunikation vilka kan komma i fråga för förhandsreglering enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/21/EG om ett gemensamt regelverk för elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster [delgivet med nr K(2007) 5406] (Text av betydelse för EES )

text:
               28.12.2007

               SV

               Europeiska unionens officiella tidning

               L 344/65

      KOMMISSIONENS REKOMMENDATION

   av den 17 december 2007
   om relevanta produkt- och tjänstemarknader inom området elektronisk kommunikation vilka kan komma i fråga för förhandsreglering enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/21/EG om ett gemensamt regelverk för elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster
   [delgivet med nr K(2007) 5406]
   (Text av betydelse för EES)
   (2007/879/EG)
   EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION HAR UTFÄRDAT DENNA REKOMMENDATION
   med beaktande av fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen,
   med beaktande av Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/21/EG av den 7 mars 2002 om ett gemensamt regelverk för elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster (1), särskilt artikel 15.1, och
   av följande skäl:

               (1)

               Genom direktiv 2002/21/EG inrättas ett regelverk för sektorn för elektronisk kommunikation. Regelverket omfattar alla elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster inom dess tillämpningsområde och ska därigenom tillgodose behov som uppstår till följd av konvergenstrender. Syftet med regelverket är att stegvis minska den sektorspecifika förhandsregleringen efter hand som konkurrensen på marknaden utvecklas.

               (2)

               Syftet med föreliggande rekommendation är att fastställa på vilka produkt- och tjänstemarknader förhandsreglering kan komma i fråga, i enlighet med artikel 15.1 i direktiv 2002/21/EG. Målet med alla förhandsregleringar är att skapa fördelar för slutanvändarna genom att på en hållbar bas göra slutkundsmarknaderna konkurrensutsatta. Definitionen av relevanta marknader ändras med tiden, eftersom egenskaper hos produkter och tjänster utvecklas, och eftersom möjligheterna till substitution på efterfråge- och utbudssidorna förändras. Rekommendation 2003/311/EG har nu varit i kraft i över fyra år, så det är dags att se över den första utgåvan i ljuset av marknadsutvecklingen. Därför ska denna rekommendation ersätta kommissionens rekommendation 2003/311/EG (2).

               (3)

               Enligt artikel 15.1 i direktiv 2002/21/EG ska kommissionen definiera marknader i enlighet med konkurrenslagstiftningens principer. Därför används konkurrenslagstiftningens principer i denna rekommendation för att definiera gränserna mellan produktmarknader inom sektorn för elektronisk kommunikation, medan identifiering eller urval av definierade marknader för förhandsreglering förutsätter att marknaderna har egenskaper som motiverar införandet av reglerade förhandsskyldigheter. Den terminologi som används i rekommendationen grundas på terminologin i direktiv 2002/21/EG och direktiv 2002/22/EG. I anmärkningen till denna rekommendation redogörs det för de tekniska utvecklingarna kring dessa marknader. I enlighet med direktiv 2002/21/EG är det de nationella regleringsmyndigheterna som ska definiera relevanta marknader efter nationella omständigheter, bland annat relevanta geografiska marknader inom det egna landet.

               (4)

               Utgångspunkten för fastställande av marknader i denna rekommendation är definitionen av slutkundsmarknader ur ett framtidsorienterat perspektiv, med beaktande av substituerbarheten på efterfråge- och utbudssidorna. Efter det att slutkundsmarknaderna har definierats kan man gå vidare med att identifiera relevanta grossistmarknader. Om den underliggande marknaden får sina leveranser från ett eller flera vertikalt integrerade företag behöver det inte finnas någon grossistmarknad (för handlare) så länge ingen reglering föreligger. Om en sådan marknad behöver identifieras kan det därför vara nödvändigt att konstruera en tänkt överliggande grossistmarknad. Marknaderna för elektronisk kommunikation har ofta två sidor, genom att omfatta tjänster som tillhandahålls via nät eller plattformar som sammanför användare på båda sidor om marknaden, exempelvis slutkunder som utbyter kommunikationer eller sändare och mottagare av information och innehåll. Dessa aspekter måste beaktas vid identifiering och definition av marknader, eftersom de kan påverka både hur marknader definieras och huruvida de har de egenskaper som kan motivera reglerade förhandsskyldigheter.

               (5)

               För att identifiera marknader som kommer i fråga för reglerade förhandsskyldigheter bör följande kumulativa kriterier tillämpas: Det första kriteriet är förekomsten av stora och varaktiga hinder för marknadstillträde. Dessa kan vara strukturella, rättsliga eller regleringsbaserade. De elektroniska kommunikationsmarknaderna är dynamiska till sin karaktär och funktion. Därför måste man också väga in möjligheterna att övervinna tillträdeshindren inom rimlig tid när man gör framtidsanalyser för att inför en eventuell förhandsreglering fastställa vad som är relevanta marknader. Därför uppfylls det andra kriteriet bara av de marknader som till följd av sin struktur inte tenderar att utvecklas i riktning mot effektiv konkurrens inom den tillämpliga tidsramen. Tillämpning av detta kriterium innefattar undersökning av konkurrenssituationen bakom hindret för marknadstillträde. Det tredje kriteriet innebär att tillämpning av enbart konkurrenslagstiftning inte i tillräcklig grad skulle avhjälpa de aktuella bristerna på marknaden.

               (6)

               De viktigaste indikatorerna vid bedömning av det första och andra kriteriet är liknande som de som beaktas vid en framtidsorienterad marknadsanalys, bland annat hinder för marknadstillträde i avsaknad av reglering (inbegripet omfattningen av kostnader som inte kan återvinnas – sunk costs), marknadsstruktur, marknadsprestanda och -dynamik, samt indikatorer som marknadsandelar och -tendenser, marknadspriser och -tendenser eller konkurrerande näts och infrastrukturers omfattning och täckning. Alla marknader som uppfyller de tre kriterierna i avsaknad av förhandsreglering kommer i fråga för förhandsreglering.

               (7)

               Nya framväxande marknader bör inte omfattas av olämpliga skyldigheter, även om det finns fördelar med att vara först, i enlighet med direktiv 2002/21/EG. Nya framväxande marknader anses omfatta produkter eller tjänster för vilka det, på grund av deras nyhet, är ytterst svårt att förutsäga efterfrågan eller villkoren för marknadstillträde eller tillgång, och för vilka det därför är svårt att tillämpa de tre kriterierna. Syftet med att inte utsätta nya framväxande marknader för olämpliga skyldigheter är att främja innovation i enlighet med artikel 8 i direktiv 2002/21/EG. Samtidigt bör man undvika att det ledande företaget avskärmar sådana marknader, något som redan påpekas i kommissionens riktlinjer för marknadsanalyser och bedömning av betydande marknadsinflytande i enlighet med gemenskapens regelverk för elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster (3). Tillkommande uppgraderingar av befintlig nätinfrastruktur leder sällan till nya eller framväxande marknader. Att en produkt inte är utbytbar måste fastställas från både tillgångs- och efterfrågesidan innan man kan dra slutsatsen att den inte omfattas av en redan existerande marknad. Framväxande nya tjänster på slutkundsmarknaden kan leda till nya urskilda grossistmarknader i ett omfång som gör att slutkundstjänsterna inte kan tillhandahållas med befintliga grossistprodukter.

               (8)

               När det gäller marknadstillträde är två slags hinder av betydelse för den föreliggande rekommendationen: strukturella hinder och rättsliga eller regleringsbaserade hinder.

               (9)

               Strukturella hinder för marknadstillträde är en följd av ursprungliga kostnader eller efterfrågeförhållanden som leder till obalans mellan de förhållanden som å ena sidan råder för aktörer med dominerande ställning på marknaden i kraft av tidigare monopol, och å andra sidan förhållandena för nytillkomma aktörer. Obalansen hämmar eller hindrar helt de senare aktörernas tillträde till marknaden. Stora strukturella hinder kan t.ex. föreligga när marknaden kännetecknas av absoluta kostnadsfördelar, betydande stordriftsfördelar, fördelar bestående i att samma produkter säljs i en mängd olika former, kapacitetsbrister samt höga kostnader som inte kan återvinnas (sunk costs). Sådana hinder går fortfarande att hitta i samband med det vittomfattande uppbyggandet och tillhandahållandet av lokala accessnät till fasta anslutningspunkter. Ett motsvarande strukturellt hinder kan också finnas när det för tillhandahållandet av en viss tjänst krävs en nätkomponent som inte får kopieras, eller kopieras bara till en kostnad som gör det olönsamt för konkurrenter.

               (10)

               Rättsliga hinder och regleringshinder grundas inte på ekonomiska förhållanden, utan är en följd av lagstiftningsåtgärder, myndighetsåtgärder eller andra statliga åtgärder som direkt påverkar villkoren för aktörers tillträde till en relevant marknad och deras positionering där. Ett exempel på rättsliga hinder och regleringshinder som förhindrar tillträde till en marknad är om det finns en gräns för hur många företag som har tillgång till radiospektrum för tillhandahållande av tjänster som är spektrumberoende. Andra exempel på samma slags hinder är prisregleringar eller andra prisrelaterade åtgärder, som drabbar företag. De påverkar inte bara marknadstillträdet, utan också företagens positionering på marknaden. Rättsliga eller regleringsrelaterade hinder, som kan undanröjas inom den berörda tidsfristen, bör normalt sett inte anses vara ekonomiska hinder för tillträde som uppfyller det första kriteriet.

               (11)

               Hinder för marknadstillträde kan också bli mindre relevanta för innovationsdrivna marknader som kännetecknas av fortgående teknisk utveckling. På sådana marknader härrör konkurrensrestriktioner ofta från innovationsrelaterade hot från potentiella konkurrenter som för närvarande inte finns på marknaden. På innovationsdrivna marknader kan dynamisk konkurrens eller konkurrens på längre sikt förekomma bland företag som inte nödvändigtvis är konkurrenter på en befintlig ”statisk” marknad. I denna rekommendation utpekas inte marknader där hindren för marknadstillträde inte förväntas bestå under en förutsebar tidsperiod. När man bedömer huruvida hinder för marknadstillträde kommer att fortbestå i avsaknad av reglering måste man undersöka huruvida framgångsrika marknadstillträden ofta har ägt rum i näringen och huruvida marknadstillträdet har varit, eller förväntas vara, tillräckligt omedelbart och varaktigt för att begränsa marknadsinflytandet. Hur relevanta hindren för marknadstillträde är kommer bland annat att bero på den minimala effektiva produktionen och de kostnader som inte kan återvinnas.

               (12)

               Men även om en marknad kännetecknas av stora hinder för tillträde, kan andra strukturella faktorer på samma marknad innebära att den utvecklas i riktning mot sund konkurrens inom den tidsram som är aktuell i sammanhanget. Marknadsdynamik kan exempelvis uppnås genom tekniska utvecklingar eller genom konvergens av produkter och marknader som kan leda till konkurrenstryck mellan aktörerna på specifika produktmarknader. Det kan också vara fallet på marknader med ett begränsat men ändå tillräckligt antal företag som har olika kostnadsstrukturer och som konfronteras med en priselastisk efterfrågan. Det kan dessutom finnas överskottskapacitet på en marknad som normalt skulle kunna ge konkurrentföretag möjlighet att öka produktionen mycket snabbt som en reaktion på en eventuell prisökning. På sådana marknader kan marknadsandelarna variera med tiden, och man kan konstatera sjunkande priser. Om marknadsdynamiken ändras snabbt bör man noga välja rätt tidsramar för att spegla de marknadsutvecklingar som är av intresse.

               (13)

               Beslutet att en marknad ska komma i fråga för förhandsreglering bör också bero på en bedömning av huruvida konkurrenslagstiftningen är tillräcklig för att hantera de brister på marknaden som uppstår genom att de första två kriterierna uppfylls. Det är osannolikt att konkurrenslagstiftningsingrepp är tillräckliga om interventionen för att åtgärda en marknadsbrist medför omfattande efterlevnadskrav eller om det krävs regelbunden intervention och/eller intervention i rätt tid.

               (14)

               Tillämpningen av de tre kriterierna bör begränsa antalet marknader inom sektorn för elektronisk kommunikation där reglerade förhandsskyldigheter införs, och därmed bidra till det mål som satts i de rättsliga ramarna, att stegvis minska den sektorspecifika förhandsregleringen allt eftersom konkurrensen utvecklas på marknaderna. Dessa kriterier bör tillämpas kumulativt, och om något av dem inte är uppfyllt så innebär det att den berörda marknaden inte bör identifieras som en som kommer i fråga för förhandsreglering.

               (15)

               Regleringsåtgärder av tjänster som riktar sig till slutkunder bör vidtas endast om de nationella regleringsmyndigheterna anser att relevanta prissättningsåtgärder eller åtgärder som gäller val eller förval av nätoperatör inte skulle uppfylla målet att säkerställa effektiv konkurrens och tillfredsställande av allmänintresset. Genom att ingripa i grossistledet, även med åtgärder som kan påverka slutkundsmarknaden, kan medlemsstaterna se till att en så stor del av värdekedjan som möjligt förblir öppen för normal konkurrens, vilket ger slutanvändarna de bästa tänkbara resultaten. I denna rekommendation identifieras därför främst grossistmarknader: om dessa regleras på rätt sätt är det meningen att detta ska råd bot på den brist på verklig konkurrens som är så uppenbar på slutkundsmarknaderna. Om en nationell regleringsmyndighet kan visa att interventioner i grossistledet har varit framgångslösa kan den berörda slutkundsmarknaden komma i fråga för förhandsreglering, förutsatt att de ovan angivna tre kriterierna är uppfyllda.

               (16)

               Processen att identifiera en marknad i denna rekommendation påverkar inte tillämpningen av definitioner av relevanta marknader som i bestämda fall får göras inom ramen för konkurrenslagstiftningen. Förhandsregleringens omfattning påverkar inte heller omfattningen av de verksamheter som kan analyseras inom ramen för konkurrenslagstiftningen.

               (17)

               De marknader som ingår i förteckningen i bilagan har identifierats utgående från de tre kumulativa kriterierna. För marknader som inte förtecknas i denna rekommendation bör de nationella regleringsmyndigheterna tillämpa de tre kriterierna. För de marknader i bilagan till rekommendation 2003/311/EG av den 11 februari 2003 som inte är med i förteckningen i bilagan till denna rekommendation bör de nationella regleringsmyndigheterna ha rätt att tillämpa de tre kriterierna för att undersöka om den berörda marknaden fortfarande bör omfattas av förhandsreglering på grundval av landets nationella situation. Nationella regleringsmyndigheter kan välja att inte genomföra en marknadsanalys för marknader som förtecknas i denna rekommendation om de anser att de tre kriterierna inte uppfylls för den berörda marknaden. Nationella regleringsmyndigheter får fastställa att andra marknader än de som är förtecknade i rekommendationen är relevanta. Det förutsätter dock att myndigheterna förfar i enlighet med artikel 7 i direktiv 2002/21/EG. Om utkast till lagstiftning som påverkar handeln mellan medlemsstater inte anmäls i enlighet med skäl 38 i direktiv 2002/21/EG kan det leda till överträdelseförfaranden. Marknader som inte ingår i förteckningen i denna rekommendation bör definieras utgående från de konkurrensprinciper som fastställs i kommissionens tillkännagivande om definitionen av relevant marknad i gemenskapens konkurrenslagstiftning (4). Vidare bör de vara förenliga med kommissionens riktlinjer om marknadsanalys och bedömning av betydande inflytande på marknaden (5) samt uppfylla de tre kriterier som angetts ovan.

               (18)

               Det faktum att denna rekommendation innehåller en förteckning över de produkt- och tjänstemarknader där förhandsreglering kan vara motiverad betyder inte att reglering alltid är motiverad eller att regleringsskyldigheter enligt särdirektiven kommer att införas för dessa marknader. Bland annat kan ingen reglering införas, eller måste upphävas, om det föreligger verklig konkurrens på den berörda marknaden i avsaknad av reglering, dvs. om ingen aktör har betydande inflytande på marknaden i enlighet med artikel 14 i direktiv 2002/21/EG. Regleringsskyldigheter måste vara adekvata och grundas på karaktären hos det problem som konstaterats samt vara proportionerliga och berättigade med hänsyn till de mål som anges i direktiv 2002/21/EG, i synnerhet säkerställa maximalt utbyte för användare, säkerställa att det inte uppstår någon snedvridning eller begränsning av konkurrensen, främja effektiva investeringar i infrastruktur och främja innovation, samt främja en effektiv användning och förvaltning av radiofrekvenser och nummerresurser.

               (19)

               Föreliggande rekommendation har genomgått ett offentligt samråd och ett samråd med nationella regleringsmyndigheter och konkurrensmyndigheter.

         HÄRIGENOM REKOMMENDERAS

               1.

               När relevanta marknader ska definieras som relevanta med hänsyn till nationella förhållanden enligt artikel 15.3 i direktiv 2002/21/EG, bör de nationella regleringsmyndigheterna analysera de produkt- och tjänstemarknader som är förtecknade i bilagan till denna rekommendation.

               2.

               När andra marknader än de som ingår i bilagan identifieras som relevanta bör de nationella regleringsmyndigheterna se till att följande tre kriterier uppfylls kumulativt:

                           a)

                           Förekomsten av stora och varaktiga hinder för marknadstillträde. Dessa kan vara strukturella, rättsliga eller regleringsbaserade.

                           b)

                           Marknadsstrukturer som inte tenderar till effektiv konkurrens inom den relevanta tidsfristen. Tillämpning av detta kriterium innefattar undersökning av konkurrenssituationen bakom hindret för marknadstillträde.

                           c)

                           Konkurrenslagstiftningen räcker inte ensam till för att åtgärda de berörda marknadsbristerna.

               3.

               Denna rekommendation ska inte påverka markandsdefinitioner, resultaten av marknadsanalyser eller regleringsskyldigheter som antagits av de nationella regleringsmyndigheterna i enlighet med artiklarna 15.3 och 16 i direktiv 2002/21/EG innan denna rekommendation antogs.

               4.

               Denna rekommendation riktar sig till medlemsstaterna.

      Utfärdad i Bryssel den 17 december 2007.

            På kommissionens vägnar

         Neelie KROES

            Ledamot av kommissionen

      (1)  EGT L 108, 24.4.2002, s. 33. Direktivet ändrat genom förordning (EG) nr 717/2007 (EUT L 171, 29.6.2007, s. 32).

      (2)  EUT L 114, 8.5.2003, s. 45.

      (3)  EGT C 165, 11.7.2002, s. 6.

      (4)  EGT C 372, 9.12.1997, s. 5.

      (5)  EGT C 165, 11.7.2002, s. 6.

      BILAGA
      Slutkundsledet

                  1.

                  Tillträde till det allmänna telefonnätet via en fast anslutningspunkt – för hushåll och andra kunder.

            Grossistledet

                  2.

                  Samtalsoriginering i det allmänna telefonnätet via en fast anslutningspunkt.
                  I den föreliggande rekommendationen innefattar begreppet samtalsoriginering överföring av samtal. Begreppet beskrivs på ett sådant sätt att det i ett nationellt sammanhang är förenligt med de skisserade gränserna för marknaderna för samtalsförmedling respektive samtalsterminering i det allmänna telefonnätet via en fast anslutningspunkt.

                  3.

                  Samtalsterminering i individuella allmänna telefonnät via en fast anslutningspunkt.
                  I den föreliggande rekommendationen innefattar begreppet samtalsterminering överföring av samtal. Begreppet beskrivs på ett sådant sätt att det i ett nationellt sammanhang är förenligt med de skisserade gränserna för marknaden för samtalsoriginering och marknaden för samtalsförmedling i det allmänna telefonnätet via en fast anslutningspunkt.

                  4

                  Tillträde (fysiskt) till nätinfrastruktur i grossistledet (inbegripet accessnät med gemensamt tillträde eller helt öppet tillträde) via en fast anslutningspunkt.

                  5.

                  Bredbandstillträde för grossistledet.
                  Denna marknad omfattar icke-fysiskt eller virtuellt tillträde till nät, inbegripet bitströmstillträde via en fast anslutningspunkt. Marknaden är underliggande i förhållande till det fysiska tillträde som omfattas av marknad 4 ovan, eftersom bredbandstillträde för grossistledet kan konstrueras med hjälp av denna resurs plus andra element.

                  6.

                  Terminerande avsnitt av hyrda förbindelser i grossistledet, oberoende av vilken teknik som används för att tillhandahålla den hyrda eller dedicerade kapaciteten.

                  7.

                  Samtalsterminering i individuella mobiltelefonnät.


Avis juridique important

|

31999H0232

1999/232/EG: Rådets rekommendation av den 22 mars 1999 om att bevilja kommissionen ansvarsfrihet för genomförandet av operationerna inom Europeiska utvecklingsfonden (1989) (sjunde EUF) för räkenskapsåret 1997

Europeiska gemenskapernas officiella tidning nr L 086 , 30/03/1999 s. 0016 - 0016

RÅDETS REKOMMENDATION av den 22 mars 1999 om att bevilja kommissionen ansvarsfrihet för genomförandet av operationerna inom Europeiska utvecklingsfonden (1989) (sjunde EUF) för räkenskapsåret 1997 (1999/232/EG)EUROPEISKA UNIONENS RÅD UTFÄRDAR DENNA REKOMMENDATIONmed beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artikel 206 i detta,med beaktande av fjärde AVS-EEG-konventionen, som undertecknades i Lomé den 15 december 1989,med beaktande av rådets beslut 91/482/EEG av den 25 juli 1991 om associering av de utomeuropeiska länderna och territorierna med Europeiska ekonomiska gemenskapen (1),med beaktande av det interna avtalet om finansiering och administration av gemenskapens stöd (2), som undertecknades i Bryssel den 16 juli 1990, och särskilt artikel 33.3 i denna,med beaktande av budgetförordningen av den 29 juli 1991 tillämplig på sjunde Europeiska utvecklingsfonden (3), särskilt artiklarna 69-77 i denna, ochav följande skäl:Rådet har granskat räkenskaperna och balansräkningen för Europeiska utvecklingsfondens (1989) (sjunde EUF) operationer till och med den 31 december 1997, samt revisionsrättens redogörelse för räkenskapsåret 1997 tillsammans med kommissionens svar (4).I enlighet med artikel 33.3 i den interna överenskommelsen beviljas kommissionen ansvarsfrihet för förvaltningen av Europeiska utvecklingsfonden (1989) (sjunde EUF) av parlamentet på rådets rekommendation.Kommissionens genomförande av Europeiska utvecklingsfondens operationer (1989) (sjunde EUF) under räkenskapsåret 1997 har i sin helhet varit tillfredsställande.HÄRIGENOM REKOMMENDERAS att Europaparlamentet beviljar kommissionen ansvarsfrihet för genomförandet av Europeiska utvecklingsfondens operationer (1989) (sjunde EUF) för räkenskapsåret 1997.Utfärdad i Bryssel den 22 mars 1999.På rådets vägnarG. VERHEUGENOrdförande(1) EGT L 263, 19.9.1991, s. 1.(2) EGT L 229, 17.8.1991, s. 288.(3) EGT L 266, 21.9.1991, s. 1.(4) EGT C 349, 17.11.1998, s. 149.