title: Rådets rekommendation av den 8 juli 2014 om Lettlands nationella reformprogram 2014, med avgivande av rådets yttrande om Lettlands stabilitetsprogram 2014

text:
               29.7.2014

               SV

               Europeiska unionens officiella tidning

               C 247/63

         RÅDETS REKOMMENDATION
   av den 8 juli 2014
   om Lettlands nationella reformprogram 2014, med avgivande av rådets yttrande om Lettlands stabilitetsprogram 2014
   2014/C 247/12
   EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DENNA FÖRORDNING
   med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artiklarna 121.2 och 148.4,
   med beaktande av rådets förordning (EG) nr 1466/97 av den 7 juli 1997 om förstärkning av övervakningen av de offentliga finanserna samt övervakningen och samordningen av den ekonomiska politiken (1), särskilt artikel 5.2,
   med beaktande av Europeiska kommissionens rekommendation,
   med beaktande av Europaparlamentets resolutioner,
   med beaktande av Europeiska rådets slutsatser,
   med beaktande av sysselsättningskommitténs yttrande,
   med beaktande av ekonomiska och finansiella kommitténs yttrande,
   med beaktande av yttrandet från kommittén för socialt skydd,
   med beaktande av yttrandet från kommittén för ekonomisk politik, och
   av följande skäl:

               (1)

               Den 26 mars 2010 antog Europeiska rådet kommissionens förslag till en ny strategi för tillväxt och sysselsättning, Europa 2020, som bygger på en ökad samordning av den ekonomiska politiken med inriktning på ett antal nyckelområden där åtgärder behövs för att stärka förutsättningarna för hållbar tillväxt och konkurrenskraft i Europa.

               (2)

               Den 13 juli 2010 antog rådet på grundval av kommissionens förslag en rekommendation om de allmänna riktlinjerna för medlemsstaternas och unionens ekonomiska politik (2010–2014) och den 21 oktober 2010 ett beslut om riktlinjer för medlemsstaternas sysselsättningspolitik (2), vilka tillsammans utgör de integrerade riktlinjerna. Medlemsstaterna uppmanades att beakta de integrerade riktlinjerna i sin nationella ekonomiska politik och sysselsättningspolitik.

               (3)

               Den 29 juni 2012 beslutade medlemsstaternas stats- och regeringschefer om en tillväxt- och sysselsättningspakt, som ger ett enhetligt ramverk för insatser på nationell nivå, EU-nivå och euroområdesnivå med hjälp av alla tänkbara medel, instrument och politiska åtgärder. De beslutade om insatser som ska utföras på medlemsstatsnivå och förband sig särskilt att uppnå målen i Europa 2020-strategin och genomföra de landsspecifika rekommendationerna.

               (4)

               Den 9 juli 2013 antog rådet en rekommendation (3) om Lettlands nationella reformprogram för 2013 och avgav ett yttrande om Lettlands uppdaterade konvergensprogram för 2012–2016.

               (5)

               Den 13 november 2013 antog kommissionen den årliga tillväxtöversikten, som markerar inledningen av 2014 års europeiska planeringstermin för samordning av den ekonomiska politiken. Den 13 november 2013 antog kommissionen, på grundval av Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1176/2011 (4), även rapporten om varningsmekanismen, i vilken Lettland inte identifierades som en av de medlemsstater som skulle bli föremål för en fördjupad granskning.

               (6)

               Den 20 december 2013 godkände Europeiska rådet prioriteringarna för att säkerställa finansiell stabilitet, finanspolitisk konsolidering och tillväxtfrämjande åtgärder. Det betonade behovet av att eftersträva differentierad och tillväxtfrämjande konsolidering av de offentliga finanserna, återställa normala lånevillkor i ekonomin, främja tillväxt och konkurrenskraft, bekämpa arbetslöshet och krisens sociala följdverkningar samt modernisera den offentliga förvaltningen.

               (7)

               Den 29 april 2014 lade Lettland fram sitt nationella reformprogram för 2014 och den 30 april 2014 sitt stabilitetsprogram för 2014. I syfte att beakta deras inbördes samband har de båda programmen bedömts samtidigt.

               (8)

               Målet med den budgetstrategi som anges i stabilitetsprogrammet för 2014 är att gradvis reducera det totala underskottet och att bibehålla en strukturell balans som ligger i linje med det medelfristiga budgetmålet, med beaktande av den tillåtna tillfälliga avvikelsen från det medelfristiga budgetmålet på grund av effekten av en reform av pensionssystemet. I stabilitetsprogrammet ändras det medelfristiga budgetmålet från ‐ 0,5 % till - 1,0 %. Det nya medelfristiga budgetmålet återspeglar målen i stabilitets- och tillväxtpakten. Den planerade utvecklingen av den totala balansen i stabilitetsprogrammet pekar på en gradvis försämring av den (omräknade) strukturella balansen, även om den fortsätter att befinna sig inom den tillåtna marginalen med hänsyn till genomförandet av pensionsreformen. Med beaktande av den tillåtna avvikelsen från det medelfristiga budgetmålet är det beräknade strukturella underskottet i linje med stabilitets- och tillväxtpaktens krav till och med 2016. Den beräknade ökningen av det omräknade strukturella underskottet 2017 leder dock till en avvikelse från den nödvändiga anpassningsbanan mot det medelfristiga budgetmålet. Sammantaget överensstämmer budgetstrategin i stabilitetsprogrammet till största delen med stabilitets- och tillväxtpaktens krav. Statsskulden antas fortsätta ligga väl under 60 % av BNP under hela programperioden, och sjunka till 31 % av BNP 2017. Det makroekonomiska scenario som ligger till grund för beräkningarna av de offentliga finanserna i stabilitetsprogrammet, som inte tagits fram på ett oberoende sätt, är rimligt. Den ekonomiska tillväxten förväntas ligga kvar på cirka 4 % per år under programperioden, och de beräknade prisökningarna är begränsade.

               (9)

               I stabilitetsprogrammets budgetscenario förutspås en kraftig sänkning av de statliga inkomsterna och utgifternas andel av BNP, vilket återspeglar ett flertal inkomstsänkande åtgärder gentemot riktade utgiftsbegränsningar. Ökade utgiftskrav inom ett flertal politikområden utgör en risk för de beräknade utgiftssänkningarna i stabilitetsprogrammet. Kommissionens avdelningars vårprognos 2014 visar att även om finanspolitiken 2014 är i linje med paktens krav finns det en risk för avvikelse 2015. På grundval av en bedömning av stabilitetsprogrammet och kommissionens prognos, enligt förordning (EG) nr 1466/97, anser rådet att det strukturella underskottets avvikelse från det medelfristiga budgetmålet 2014 avspeglar effekten av reformen av pensionssystemet, medan det från och med 2015 finns en risk för avvikelse från den nödvändiga anpassningsbanan.

               (10)

               Lettland har vidtagit åtgärder för att sänka skattebördan för låginkomsttagare och familjer med personer under försörjningsplikt samt förstärka fastighets- och miljöbeskattningen. Dessa skatters nivå och utformning påverkar inte de ekonomiska aktörernas beteende i tillräckligt hög utsträckning, och vissa i miljömässigt hänseende skadliga subventioner finns kvar. Samtidigt som myndigheterna har gjort vissa framsteg med att förbättra skattedisciplinen och minska andelen odeklarerad ekonomisk aktivitet, framför allt genom en bättre riskbedömning och skärpta sanktioner mot bedrägeri, kvarstår utmaningar i kampen mot skattebedrägerier och skatteflykt. Trots att konsumtionsskatter redan står för en betydande andel av den totala skatten finns det särskilt stora möjligheter att ytterligare öka intäkterna från dem om skattedisciplinen förbättras.

               (11)

               Trots en ursprungligen ambitiös plan för att reformera den högre utbildningen har Lettland inte gjort några framsteg med att inrätta ett internationellt erkänt ackrediteringssystem, planerna att införa en ny finansieringsmodell är preliminärt planerade till 2016, konsolideringen av institut för högre utbildning har försvagats och begränsningar i användningen av främmande språk kvarstår oförändrade. Detta trots att det finns betydande utrymme att reformera systemet för högre utbildning, vilket är alltför stort i förhållande till den minskande befolkningen, erbjuder alltför många separata utbildningsprogram och har en begränsad attraktionskraft för utländska studenter och lärare. Resultaten från den första oberoende utvärderingen av forskningsinstitutioner visar att 21 % av de forskare som arbetar heltid arbetar för 10 % av de utvärderade forskningsinstitutioner som kan anses ha en hög nivå i internationell jämförelse. Lettland hade dessutom en FoU-intensitet på endast 0,66 % av BNP 2012 och är inte på väg att uppnå sitt Europa 2020-mål att FoU ska stå för 1,5 % av BNP.

               (12)

               Lettland har gjort framsteg i att bekämpa arbetslösheten, vilken har sjunkit betydligt. Ungdomsarbetslösheten är dock fortfarande relativt hög och åtgärder för att nå ut till inaktiva ungdomar som inte är inskrivna på arbetsförmedlingen behövs. Även om Lettland har vidtagit åtgärder för att komma till rätta med kompetensglapp och yrkesutbildningens kvalitet, behöver dessa frågor fortfarande uppmärksamhet, framför allt när det gäller att förbättra kvaliteten på lärlingskap och utveckla en övergripande yrkesvägledning. Aktiva arbetsmarknadsåtgärder är fortfarande begränsade i omfattning och alltför beroende av offentliga arbeten.

               (13)

               Fattigdomen i arbetsför ålder fortsätter att vara mycket stor i Lettland. Lettland har vidtagit vissa åtgärder för att reformera det sociala stödet och har slutfört en storskalig utvärdering av socialförsäkringssystemet som ger en bra grund för en evidensbaserad reform. Olika barnrelaterade förmåner har höjts betydligt tillsammans med tröskeln för skyldigheten att betala personlig inkomstskatt för familjemedlemmar. Det sociala skyddets effektivitet när det gäller minskning av fattigdomen fortsätter dock att vara bristfällig och problemet med att utforma ett effektivt socialt skyddsnät kvarstår. Totalt sett riskerar en hög andel av befolkningen att drabbas av fattigdom eller social utestängning, och för barn är risken ännu högre. Barnfamiljer, arbetslösa, personer med funktionsnedsättning och landsbygdsbefolkning löper särskilt hög risk att drabbas av fattigdom och social utestängning. Uttryckt i procent av BNP är Lettlands utgifter för det sociala skyddsnätet lägst i unionen. Tillgången till hälsovård försvåras av kostnaderna, bland annat höga direktbetalningar och ofta förekommande informella betalningar, vilket leder till att hälso- och sjukvårdsbehoven för en stor andel av befolkningen inte tillgodoses. Det finns utrymme att öka systemets effektivitet, säkerställa en kostnadseffektiv finansiering och främja preventiva hälsoåtgärder.

               (14)

               Lettland har gjort vissa framsteg när det gäller att öppna sin elmarknad för konkurrens och även hushållssektorn kommer att omfattas av öppningen från början av 2015. Lettland gick med i den skandinavisk-baltiska marknaden för elkontrakt Nord Pool Spot i juni 2013. Ytterligare utbyggnad av förbindelserna med EU:s energimarknad behövs eftersom Lettland för närvarande är importberoende och den gränsöverskridande elförbindelsen med Estland för det mesta är överbelastad. Utveckling av infrastruktur är därför av central betydelse och Lettland står inför betydande utmaningar för att avhjälpa brister i infrastrukturen. Vissa framsteg har också gjorts inom naturgassektorn i och med att parlamentet godkände ändringar av energilagen i vilken det fastställdes ett gradvist öppnande av gasmarknaden från och med april 2014. Det fulla marknadsöppnandet har dock senarelagts till 2017. Lettland har lagt fram en väl avvägd blandning av åtgärder för energibesparingar inom de viktigaste sektorerna av ekonomin och under de kommande åren kommer 70 % av energibesparingarna genereras inom byggnadssektorn. Effektiviteten inom transporter, byggnader och värmesystem behöver dock fortfarande förbättras.

               (15)

               Lettland har vidtagit betydande åtgärder för att förbättra rättsväsendets kapacitet för att minska antalet oavslutade ärenden och längden på förfarandena. Den stora rättsliga eftersläpningen är dock fortfarande ett hot mot näringslivet och reformer för att förbättra rättsväsendets effektivitet och kvalitet behöver slutföras, däribland när det gäller insolvenser, medling och förlikning. Lettland har föreslagit långtgående reformer av den offentliga förvaltningen. Genomförandet av dessa går dock långsamt och de är inte tillämpliga på lokala myndigheter. Reformen av de statligt ägda företagen har också blivit avsevärt försenad. Ändringar i konkurrenslagen behövs för att ge konkurrensrådet ett större institutionellt och finansiellt oberoende för att på ett effektivt sätt kunna agera mot konkurrensbegränsande åtgärder från offentliga och privata organ.

               (16)

               Kommissionen har inom ramen för den europeiska planeringsterminen gjort en omfattande analys av Lettlands ekonomiska politik. Den har bedömt det nationella reformprogrammet och stabilitetsprogrammet. Kommissionen har beaktat inte bara programmens relevans för hållbarheten i finanspolitiken och den socioekonomiska politiken i Lettland utan också i vilken mån EU:s regler och riktlinjer har iakttagits, mot bakgrund av behovet att stärka den övergripande ekonomiska styrningen i unionen genom att framtida nationella beslut fattas med beaktande av synpunkter på EU-nivå. Kommissionens rekommendationer inom ramen för den europeiska planeringsterminen återspeglas i rekommendationerna 1–5.

               (17)

               Mot bakgrund av denna bedömning har rådet granskat stabilitetsprogrammet och dess yttrande (5) återspeglas särskilt i rekommendation 1 nedan.

               (18)

               I samband med den europeiska planeringsterminen har kommissionen dessutom analyserat den ekonomiska politiken i euroområdet som helhet. Mot denna bakgrund har rådet utfärdat specifika rekommendationer som riktar sig till de medlemsstater som har euron som valuta (6). I egenskap av ett land som har euron som valuta bör Lettland också se till att de rekommendationerna genomförs fullständigt och i tid.

         HÄRIGENOM REKOMMENDERAS Lettland att under perioden 2014–2015 vidta följande åtgärder:

               1.

               Bevara en sund finansiell ställning 2014 och förstärka budgetstrategin från och med 2015 samt säkerställa att avvikelsen från det medelfristiga budgetmålet fortsätter att vara begränsat till effekten av reformen av pensionssystemet. Fortsätta ansträngningarna att minska skattebördan för låginkomsttagare i samband med en överföring av beskattning till mer tillväxtvänliga fastighets- och miljöskatter och genom att förbättra skattedisciplinen och skatteuppbörden.

               2.

               Intensifiera genomförandet av reformen av den högre utbildningen, framför allt genom att inrätta ett oberoende ackrediteringsorgan och en finansieringsmodell som främjar kvalitet. Tillhandahålla yrkesvägledning på alla utbildningsnivåer, förbättra yrkesutbildningens kvalitet, bland annat genom att satsa på lärlingskap, och göra framsteg när det gäller ungdomars anställbarhet, däribland genom åtgärder för att nå ut till ungdomar som inte är inskrivna på arbetsförmedlingen och som varken arbetar eller studerar. Vidta åtgärder för ett mer integrerat och heltäckande forskningssystem, bland annat genom att koncentrera finansiering till internationellt konkurrenskraftiga forskningsinstitutioner.

               3.

               Ytterligare reformera det sociala stödet och dess finansiering för att säkerställa en bättre omfattning, förmånernas tillräcklighet, ökad aktivering och riktade sociala tjänster. Öka omfattningen av aktiva arbetsmarknadspolitiska åtgärder. Förbättra hälso- och sjukvårdssystemets kostnadseffektivitet, kvalitet och tillgänglighet.

               4.

               Påskynda utvecklingen av gas- och elledningar till grannmedlemsstaterna för att diversifiera elförsörjningen och främja konkurrens genom en ökad integration mellan de baltiska energimarknaderna. Fortsätta ansträngningarna att öka energieffektiviteten i transporter, byggnader och värmesystem.

               5.

               Slutföra reformer av rättsväsendet, däribland de pågående reformerna av lagstiftningen för insolvenser, förlikning och medling för att säkerställa en mer företags- och konsumentvänlig rättsmiljö. Intensifiera reformer av den offentliga förvaltningen, bland annat genom att reformera ledningen av de statsägda företagen och öka konkurrensrådets institutionella och finansiella oberoende.

      Utfärdad i Bryssel den 8 juli 2014.

            På rådets vägnar

         P.C. PADOAN

            Ordförande

      (1)  EGT L 209, 2.8.1997, s. 1.

      (2)  Upprätthålls för 2014 genom rådets beslut 2014/322/EU av den 6 maj 2014 om riktlinjer för medlemsstaternas sysselsättningspolitik för 2014 (EUT L 165, 4.6.2014, s. 49).

      (3)  EUT C 217, 30.7.2013, s. 47.

      (4)  Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1176/2011 av den 16 november 2011 om förebyggande och korrigering av makroekonomiska obalanser (EUT L 306, 23.11.2011, s. 25).

      (5)  Enligt artikel 5.2 i förordning (EG) nr 1466/97.

      (6)  Se sidan 141 i detta nummer av EUT.


Avis juridique important

|

52003DC0177

Rekommendation till rådets rekommendation om genomförandet av medlemsstaternas sysselsättningspolitik  /* KOM/2003/0177 slutlig */

Rekommendation till RÅDETS REKOMMENDATION OM GENOMFÖRANDET AV MEDLEMSSTATERNAS SYSSELSÄTTNINGSPOLITIK(framlagt av kommissionen)MOTIVERINGSedan 2000 har sysselsättningsriktlinjerna åtföljts av rekommendationer om medlemsstaternas sysselsättningspolitik. Dessa rekommendationer antas av rådet på grundval av en rekommendation från kommissionen, i enlighet med artikel 128.4 i fördraget. Syftet med rekommendationerna är att ge medlemsstaterna vägledning vid genomförandet av sysselsättningsriktlinjerna och styra in deras politiska åtgärder på de viktigaste utmaningarna.Rekommendationerna om sysselsättningen ingår i det nya paketet för politisk vägledningVid Europeiska rådets möte i Barcelona begärde man att processerna för samordning av politiken skulle rationaliseras, så att tidsplanerna för antagandet av de allmänna riktlinjerna för medlemsstaternas och gemenskapens ekonomiska politik och av riktlinjerna och rekommendationerna för sysselsättningen samordnas. Rådet konstaterade i sin rapport om rationalisering av den 3 december 2002 att målen för rationaliseringen bör vara att öka insynen och effektiviteten, undvika överlappningar och upprepningar vid utformningen av riktlinjerna samt att säkerställa överensstämmelse, komplementaritet och enhetlighet. Rekommendationerna om sysselsättningen läggs därför fram som en del av ett paket som också inbegriper sysselsättningsriktlinjerna och de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken. Detta paket skall enligt planerna antas av rådet i slutet av första hälften av 2003.Det rationaliserade förfarandet innebär att den övergripande samordningen av den ekonomiska politiken i Europeiska unionen skall ske genom de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken, medan samordningen av sysselsättningspolitiken främst skall ske genom de riktlinjer för och rekommendationer om sysselsättningen som utfärdas till medlemsstaterna. Vid Europeiska rådets vårmöte i Bryssel 2003 framfördes ett önskemål om att sysselsättningsriktlinjerna och de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken skulle fungera på ett enhetligt sätt.Åtgärder till följd av tidigare rekommendationerRådet antog de senaste rekommendationerna om medlemsstaternas sysselsättningspolitik den 18 februari 2002 [1] tillsammans med riktlinjerna för medlemsstaternas sysselsättningspolitik 2002. Den gemensamma sysselsättningsrapporten [2] innehåller en detaljerad bedömning av på vilket sätt medlemsstaterna i sina nationella handlingsplaner beaktade dessa rekommendationer. Även om de åtgärder som medlemsstaterna vidtagit till följd av rekommendationerna i allmänhet har varit konstruktiva ser man att medlemsstaterna har hunnit olika långt när det gäller att genomföra sysselsättningsriktlinjerna och att strukturreformerna på arbetsmarknaderna måste fortgå. Detta förslag bygger på slutsatserna i den gemensamma sysselsättningsrapporten 2003.[1]  EGT L 60, 1.3.2002, s. 70.[2]  Antogs av kommissionen och rådet den 6 mars 2003 på grundval av kommissionens förslag KOM(2002) 621 slutlig, 13.11.2002.Överensstämmelse och komplementaritet med de reviderade sysselsättningsriktlinjernaFörslaget till rekommendationer om sysselsättningspolitiken läggs fram tillsammans med ett förslag till i grunden förnyade sysselsättningsriktlinjer, i enlighet med artikel 128.2 i fördraget. Förslaget till riktlinjer innebär att sysselsättningsstrategin nyorienteras för att de delmål som fastställdes i Lissabon skall uppnås. Det grundar sig på utvärderingen av de första fem åren av sysselsättningsstrategin och tar hänsyn till förhållandena i den utvidgade unionen. I linje med behovet av ett mer rationaliserat förfarande har riktlinjerna dels blivit färre, dels förenklats. I riktlinjerna strävar man efter tre mål, som kompletterar och ömsesidigt stödjer varandra, nämligen full sysselsättning, kvalitet och produktivitet i arbetet samt social sammanhållning och integration. För att man skall uppnå dessa mål krävs det att man vidtar ytterligare strukturreformer som inriktas på tio centrala prioriteringar och att man ägnar särskilt stor uppmärksamhet åt vissa viktiga aspekter av styrelseformer, som samarbetet mellan arbetsmarknadens parter och effektiv arbetsförmedling.Förslaget till rekommendationer avspeglar målen och prioriteringarna i de nya riktlinjerna. Rekommendationerna har omsorgsfullt valts ut med tanke på de centrala utmaningarna som varje medlemsstat står inför. Presentationen av rekommendationerna följer samma ordning som sysselsättnings riktlinjerna och utgör inte en prioritetsordning.Rekommendation tillRÅDETS REKOMMENDATIONOM GENOMFÖRANDET AV MEDLEMSSTATERNAS SYSSELSÄTTNINGSPOLITIKEUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR BESLUTAT FÖLJANDEmed beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artikel 128.4 i detta,med beaktande av kommissionens rekommendation av den 8 april 2003,med beaktande av Sysselsättningskommitténs yttrande, ochav följande skäl:(1) Vid Europeiska rådets möte i Lissabon den 23-24 mars 2000 enades man om ett nytt strategiskt mål för Europeiska unionen, nämligen att den skall bli världens mest konkurrenskraftiga och dynamiska kunskapsbaserade ekonomi, med möjlighet till hållbar ekonomisk tillväxt med fler och bättre arbetstillfällen och en högre grad av social sammanhållning. Därför enades rådet om kvantitativa mål såväl för den totala sysselsättningen som för kvinnor för 2010.(2) Vid Europeiska rådets möte i Barcelona den 15-16 mars 2002 uppmanade man till en förstärkning av den europeiska sysselsättningsstrategin genom en kraftfullare, förenklad och bättre styrd process som är helt och fullt integrerad i Lissabonstrategin. Vid Europeiska rådets möte i Barcelona krävde man också att processerna för samordning av politiken skulle rationaliseras, så att tidsplanerna för antagandet av de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken och av sysselsättningsriktlinjerna samordnas.(3) I rådets rapport om rationalisering av den 3 december 2002 konstaterades det att målen för rationaliseringen bör vara att öka insynen och effektiviteten, undvika överlappningar och upprepningar vid utformningen av riktlinjerna samt att säkerställa överensstämmelse, komplementaritet och enhetlighet.(4) Vid Europeiska rådets vårmöte i Bryssel den 20-21 mars 2003 bekräftades det att sysselsättningsstrategin är det viktigaste redskapet när det gäller att förverkliga Lissabonstrategins mål för sysselsättning och arbetsmarknad, och medlemsstaterna uppmanades att se till att reformerna av de nationella arbetsmarknaderna fortsätter med samma kraft som förut.(5) Rådet antog riktlinjerna för medlemsstaternas sysselsättningspolitik genom ett beslut av den ...(6) I den gemensamma sysselsättningsrapport som antogs av kommissionen och rådet den 6 mars 2003 beskrivs de centrala sysselsättningspolitiska utmaningarna för varje medlemsstat och det anges vilka åtgärder som skall prioriteras för att varje medlemsstat bättre skall kunna bidra till att de övergripande målen i sysselsättningsriktlinjerna uppnås.(7) En sund makroekonomisk politik och omfattande ekonomiska reformer är avgörande för skapandet av arbetstillfällen. Medlemsstaterna bör därför genomföra denna rekommendation på ett sätt som förenligt med de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken.HÄRIGENOM REKOMMENDERASatt medlemsstaterna bör vidta de åtgärder som anges i bilagan.Utfärdad i Bryssel den [...]På rådets vägnarOrdförandeBILAGABELGIENAtt befolkningen blir allt äldre medför utmaningar som tyder på att det måste vidtas ytterligare åtgärder för att mobilisera den del av befolkningen som är i förvärvsaktiv ålder och som saknar arbete, för att härigenom öka sysselsättningen och arbetskraftsdeltagandet. Trots den positiva utvecklingen under de senaste åren ligger sysselsättningen i Belgien fortfarande markant under genomsnittet i EU och långt från EU-målen, särskilt när det gäller äldre arbetstagare vars sysselsättningsintensitet är bland de lägsta i EU. De åtgärder som hittills har vidtagits för att främja ett mer aktivt åldrande kommer sannolikt inte att vara tillräckliga för att man ska nå det mål som fastställts för EU för 2010. Trots att långtidsarbetslösheten har minskat under de senaste åren så att den nu ligger under genomsnittet i EU, är den fortfarande ett strukturellt problem. Ett stort antal personer går fortfarande in i långtidsarbetslöshet, och det har ännu inte införts någon lämplig förebyggande strategi som riktar sig till samtliga vuxna arbetslösa. Man har nyligen vidtagit åtgärder för att avlägsna arbetslöshetsfällor, men risken för bidragsberoende kräver att bidragssystemen ses över ytterligare. De reella arbetsenhetskostnaderna har dessutom ökat, vilket kan minska de positiva effekterna av skattereformen och de sänkta socialförsäkringsavgifterna för mindre gynnade grupper. Vidare beror de bestående regionala och lokala skillnaderna vad gäller arbetsmarknadens utveckling inte endast på skillnader i fråga om ekonomiska resultat utan också på otillräcklig geografisk rörlighet bland arbetskraften, och initiativen i detta hänseende är fortfarande begränsade till sin omfattning.Belgien bör därför göra följande:Förebyggande och aktivering1. Minska antalet nya långtidsarbetslösa genom att se till att fler arbetslösa vuxna får ta del av de förebyggande åtgärderna.Utbudet av arbetskraft och aktivt åldrande2. Utveckla och genomföra en övergripande strategi för att höja sysselsättningen, särskilt bland äldre arbetstagare och kvinnor, med lämpliga mål som grund. Vidta ytterligare förebyggande åtgärder och avlägsna incitament för äldre arbetstagare att tidigt lämna arbetsmarknaden.Göra det lönsamt att arbeta3. Genomföra de planerade fleråriga sänkningarna av skattetrycket och andra bördor på arbete för att uppmuntra arbetstagarna att börja arbeta och arbetsgivarna att skapa nya arbetstillfällen, och ytterligare se över bidragssystemet i avsikt att avlägsna arbetslöshetsfällor.Rörlighet4. Vidta samordnade åtgärder för att öka arbetskraftens rörlighet mellan regioner samt förbättra samordningen och integreringen av arbetsmarknadsåtgärderna ytterligare.DANMARKSysselsättningen i Danmark är redan gott och väl över EU-målet, även för kvinnor och äldre arbetstagare. Med tanke på att befolkningen blir allt äldre måste Danmark dock se till att utbudet på arbetskraft räcker till, så att tillväxtpotentialen och det sociala trygghetssystemets stabilitet inte äventyras. Tack vare nyligen genomförda reformer har den effektiva pensionsåldern höjts, men viss uppmärksamhet måste ännu ägnas åt vissa sektorer, bland annat hälso- och sjukvården, utbildning och den sociala sektorn, där antalet arbetstagare över 50 år fortfarande är överrepresenterade. Andra potentiella källor till ytterligare arbetskraft är de invandrare som redan är bosatta i Danmark och deras deltagande bör därför uppmuntras. Man har infört reformer för att minska det totala skattetrycket på arbete, men det behövs ännu fler reformer för att arbetskraftsdeltagandet skall kunna garanteras på lång sikt. Särskilt viktigt är att man minskar marginalskattesatserna, som fortfarande är förhållandevis höga, och att man tillhandahåller incitament att senarelägga förtidspensionering.Danmark bör därför göra följande:Utbudet av arbetskraft och aktivt åldrande1. Förstärka de insatser som syftar till att upprätthålla utbudet av arbetskraft på lång sikt, särskilt genom att främja äldre arbetstagares arbetsmarknadsdeltagande och genom att förebygga flaskhalsar inom sektorer med en åldrande arbetskraft.Mindre gynnade personer2. Stärka integreringen av invandrare på arbetsmarknaden genom att se till att det blir en bra balans mellan införandet av fler ekonomiska incitament och motverkandet av social utslagning.Göra det lönsamt att arbeta3. Fortsätta med de pågående reformerna för att sänka marginalskatterna och minska det totala skattetrycket på arbete, särskilt för låg- och medelinkomsttagare, och bedöma effekterna av dessa reformer.TYSKLANDDen totala sysselsättningsintensiteten i Tyskland är när EU-målet på 67 % för 2005. Sysselsättningen bland kvinnor har redan överskridit det delmål på 57 % som ställts upp för 2005, medan andelen sysselsatta äldre arbetstagare är lägre än den ytterst låga utgångsnivån 1997. Kvinnors arbetsmarknadsdeltagande påverkas emellertid fortfarande negativt av den fortsatta bristen på barnomsorg och annan anhörigvård samt av löneskillnaderna mellan könen, särskilt inom den privata sektorn. Arbetslösheten väntas bli högre 2003, vilket kräver effektiva förebyggande och aktiva arbetsmarknadsåtgärder. De kombinerade effekterna av beskattning, socialförsäkringsavgifter och indragna bidrag avskräcker alltjämt människor, särskilt låginkomsttagare, från att arbeta. Reformer av utbildningssystemet är också en viktig del när det gäller att minska arbetslösheten eftersom en stor del av de arbetslösa är lågkvalificerade. En stor brist på arbete kvarstår särskilt i landets östra del och det finns risk för att de regionala skillnaderna på arbetsmarknaden kommer att öka ännu mer. Graden av reglering kan verka hämmande på skapandet av arbetstillfällen och kräver därför en omfattande översyn, också av de arbetsmarknadstraditioner som styr lönebildningen som t.ex. "Flächentarifverträge" och "Günstigkeitsprinzip".Tyskland bör därför göra följande:Förebyggande och aktivering1. Införa effektivare stödtjänster för arbetssökande och förbättra de aktiva arbetsmarknadsprogrammen genom att målinrikta dem på sådana personer som löper störst risk att bli långtidsarbetslösa, genomföra arbetsmarknadsåtgärder med särskild inriktning på det faktum att inga nya arbetstillfällen skapas i den östra delen av landet.Hantera förändringar och främja anpassningsförmågan2. Stödja skapandet av arbetstillfällen genom att systematiskt se över och avlägsna hinder i lagstiftningen som kan verka hämmande på sysselsättningsutvecklingen inom tjänstesektorn och industrin, främja en mer anpassningsbar arbetsorganisation och införa lagstiftning som gynnar både skapandet av arbetstillfällen och produktiviteten.Livslångt lärande3. Vidareutveckla och genomföra en övergripande strategi för livslångt lärande som omfattar samtliga utbildningsnivåer och som är ägnad att öka deltagandet i fortbildning, särskilt bland äldre arbetstagare, lågkvalificerade arbetstagare och anställda i små och medelstora företag.Jämställdhet4. Öka insatserna för att ta itu med dels de faktorer som ligger bakom löneskillnaderna mellan könen i den privata sektorn, dels effekterna av skatte- och bidragssystemet på sysselsättningen hos kvinnor, främja tillgången till barnomsorg samt arbetstider och skoltider som är anpassade till varandra.Göra det lönsamt att arbeta5. Reformera skatte- och bidragssystemet så att incitamenten att arbeta ökar, bland annat genom att säkerställa att nettoinkomsten på samtliga inkomstnivåer blir högre om man börjar arbeta eller får ett mer välbetalt arbete och genom att se till att förutsättningen för att få bidrag är att man aktivt söker arbete.GREKLANDSysselsättningsintensiteten i Grekland ligger betydligt under de mål som fastställdes vid Europeiska rådets möte, särskilt när det gäller kvinnor. De förhållandevis låga sysselsättningstalen beror delvis på att andelen deltidsarbetande är mycket låg i Grekland. Arbetslösheten minskade 2002 för tredje året i följd, men den är ändå högre än genomsnittet i EU och arbetslösheten bland kvinnor är mer än dubbelt så hög som bland män. Reformen av den offentliga arbetsförmedlingen dröjer fortfarande, trots att den är avgörande för att den höga långtidsarbetslösheten skall kunna avhjälpas. För att höja arbetskraftens produktivitet, som bland annat påverkas negativt av den låga kompetensnivån, måste systemen för grundläggande och fortsatt utbildning integreras bättre. Det komplicerade skattesystemet och de höga socialförsäkringsavgifterna är alltjämt stora hinder mot anställning, trots nyligen genomförda reformer. De reformer som genomförts i syfte att främja flexibla anställningsformer har också haft en begränsad verkan. Det krävs även insatser för att minska det odeklarerade arbetet.Grekland bör därför göra följande:Hantera förändringar och främja anpassningsförmågan1. Fullfölja arbetsmarknadsreformerna i nära samarbete med arbetsmarknadens parter, med målet att förbättra möjligheterna till deltidsarbete och stödja arbetstagarnas och företagens anpassningsförmåga samtidigt som man skapar en balans mellan flexibilitet och trygghet på arbetsmarknaden.Livslångt lärande2. Fullfölja och genomföra den övergripande strategin för livslångt lärande, med utgångspunkt i den samordning som inletts mellan systemen för allmän och yrkesinriktad utbildning samt sysselsättning. Vidta åtgärder för att höja utbildningsnivåerna och vuxnas deltagande i allmän och yrkesinriktad utbildning.Jämställdhet3. Vidta effektiva åtgärder för att minska de stora skillnaderna mellan könen vad gäller sysselsättning och arbetslöshet och fortsätta arbeta för ett ökat utbud av barnomsorg och vårdmöjligheter för andra anhöriga.Göra det lönsamt att arbeta4. Förenkla skattesystemet och sänka socialförsäkringsavgifterna, särskilt för låginkomsttagare, samt erbjuda bättre incitament för deltidsanställning.Odeklarerat arbete5. Vidta en välavvägd kombination av åtgärder för att kännbart minska det odeklarerade arbetet, bland annat genom att sänka skatterna för lågavlönad arbetskraft och öka incitamenten att omvandla odeklarerat arbete till reguljärt arbete.Instanser som ansvarar för genomförandet6. Slutföra reformen av de offentliga arbetsförmedlingarna och genomföra den förebyggande och individanpassade strategin, särskilt för kvinnor och ungdomar, och ytterligare uppgradera de statistiska övervakningssystemen.SPANIENTrots de stora insatserna och framstegen under de senaste åren ligger arbetslösheten betydligt över genomsnittet i EU, medan sysselsättningen fortfarande är under genomsnittet. Arbetslösheten har minskat mer bland kvinnor än bland män, men trots detta är arbetslösheten bland kvinnor mer än dubbelt så hög som bland män. De övriga särdragen för den spanska arbetsmarknaden har knappt ändrats alls: den långsamma produktivitetsökningen, den höga andelen visstidsanställningar och den låga andelen deltidsanställningar, som fortfarande är mycket ovanligare än i andra medlemsstater. Skapandet av arbetstillfällen i de olika autonoma regionerna har vidare inte lett till en utjämning av de markanta skillnaderna i arbetslöshet mellan regionerna. Arbetskraftens geografiska rörlighet är begränsad, delvis på grund av strukturella hinder som till exempel den osmidiga bostadsmarknaden. Det är därför viktigt att moderniseringen av de offentliga arbetsförmedlingarna fullföljs och att samordningen mellan regionala arbetsförmedlingar ökar.Spanien bör därför göra följande:Hantera förändringar och främja anpassningsförmågan1. I samråd med arbetsmarknadens parter förbättra arbetsorganisationen och deltagandet i livslångt lärande för att härigenom höja produktiviteten och kvaliteten i arbetet. Se över lagstiftningen, med tyngdpunkt på att minska den höga andelen visstidsanställningar och öka utnyttjandet av deltidsanställningar.Jämställdhet2. Vidta effektiva åtgärder för att öka den totala sysselsättningsintensiteten och minska skillnaderna mellan könen när det gäller sysselsättning och arbetslöshet. Öka utbudet av barnomsorg och vårdmöjligheter för andra anhöriga.Rörlighet3. Förbättra villkor som gynnar skapandet av arbetstillfällen i regioner som släpar efter i utveckling samtidigt som man avlägsnar hindren för arbetskraftens rörlighet. Detta borde öka samordningen mellan olika regionala arbetsförmedlingar, med målet att minska de regionala skillnaderna vad gäller sysselsättning och arbetslöshet.Instanser som ansvarar för genomförandet4. Fullfölja moderniseringen av de offentliga arbetsförmedlingarna så att deras effektivitet förbättras och deras förmåga att fungera som en förbindelselänk på arbetsmarknaden ökar. Det statistiska övervakningssystemet bör också färdigställas.FRANKRIKEDen totala sysselsättningsintensiteten är fortfarande relativt låg i Frankrike och sysselsättningen bland äldre arbetstagare är mycket låg (bland de lägsta i EU). Med beaktande av den åldrande befolkningen består utmaningen därför i att uppmuntra arbetskraftsdeltagandet i synnerhet bland äldre arbetstagare. Trots de aktiva och förebyggande åtgärder som vidtagits är den strukturella arbetslösheten fortfarande hög i vissa delar av landet och matchningen mellan utbud och efterfrågan på arbetskraft är fortsättningsvis dålig, vilket skapar rekryteringsproblem inom vissa sektorer. Ett särskilt problem utgörs av antalet ungdomar som inte avslutar sin utbildning. Slutligen kan man konstatera att den sociala dialogen är underutvecklad i Frankrike, trots att den potentiellt skulle kunna ha en viktig roll på många områden.Frankrike uppmanas därför att göra följande:Förebyggande och aktivering1. Fullfölja och utveckla åtgärder för att förebygga arbetslöshet genom att stärka en individanpassad strategi för de arbetslösa och se till att det finns tillräckliga incitament att söka arbete och att de olika arbetsförmedlingarna samordnar sin verksamhet. Se till att det nya systemet för arbetslöshetsförsäkring åtföljs av lämpliga krav och tillräckliga incitament att söka arbete.Livslångt lärande2. Genomföra en övergripande strategi för livslångt lärande, som tar hänsyn till behoven inom den grundläggande utbildningen och uppmuntrar mindre kvalificerade arbetstagare att delta, särskilt anställda i små och medelstora företag.Utbudet av arbetskraft och aktivt åldrande3. Genomföra en enhetlig politik för att märkbart öka arbetsmarknadsdeltagandet bland äldre arbetstagare, bland annat genom att erbjuda dem incitament att förbli förvärvsaktiva, förbättra deras möjligheter att delta i utbildning och reformera förtidspensionssystemen.Samarbete med arbetsmarknadens parter4. Stimulera och förstärka den sociala dialogen, särskilt för att behandla frågor med anknytning till aktivt åldrande och livslångt lärande.IRLANDIrland gör stadigt framsteg när det gäller att nå de sysselsättningsmål som fastställdes i Stockholm och Lissabon. Den ekonomiska tillväxten har dock varit långsammare och arbetslösheten har ökat under senare tid, vilket utgör stora utmaningar. Kvinnors arbetskraftsdeltagande har förbättrats betydligt, men skillnaderna i lön och sysselsättningsintensitet för kvinnor och män är alltjämt stora. Situationen förvärras av problem vad gäller utbudet på barnomsorg till rimliga kostnader. Även om man har gjort framsteg finns det fortfarande skillnader mellan de två regionerna när det gäller lika möjligheter till arbetsmarknadsdeltagande och förvärvsverksamhet. Det har ännu inte införts någon strategisk ram för livslångt lärande och utvecklingen av företagsintern utbildning, särskilt för äldre arbetstagare, återstår fortfarande.Irland bör därför göra följande:Skapa arbetstillfällen1. Vidta ytterligare övergripande åtgärder för att utjämna de regionala skillnaderna vad gäller sysselsättning, arbetslöshet och skapande av arbetstillfällen, vid behov med medel från strukturfonderna.Livslångt lärande2. Öka den företagsinterna utbildningen och påskynda genomförandet av en enhetlig strategi för livslångt lärande, och fastställa övergripande mål på dessa områden. Uppmuntra arbetsmarknadens parter att aktivt medverka till uppnåendet av dessa mål.Jämställdhet3. Stärka insatserna för att mobilisera personer som är utanför arbetskraften och integrera dem på arbetsmarknaden, särskilt kvinnor, genom att fortsätta att undanröja skattehinder, öka utbudet av barnomsorg till rimliga kostnader och ta itu med de faktorer som ligger bakom löneskillnaderna mellan könen.ITALIENTrots vissa förbättringar under de senaste åren är skillnaderna mellan sysselsättningen i Italien och det europeiska genomsnittet betydande, särskilt när det gäller kvinnor och äldre arbetstagare, och de nationella målen har fastställts med beaktande av detta. De regionala skillnaderna är alltjämt stora. I norra Italien har man ett högt arbetskraftsdeltagande och så gott som full sysselsättning, medan man i södra Italien har ett lågt arbetskraftsdeltagande och hög arbetslöshet. Även om tidigare reformer har bidragit till ökad sysselsättning och mindre arbetslöshet i landets båda delar har de relativa skillnaderna förblivit så gott som oförändrade och kan dölja en stor andel odeklarerat arbete. En annan stor brist är den allt större obalansen mellan flexibilitet och trygghet. Det blir allt vanligare med flexibla avtal som ger ett relativ lågt skydd i jämförelse med det fortfarande rigorösa skyddet för fast anställda i medelstora och stora företag, och detta har ökat tudelningen på arbetsmarknaden, så att en del av arbetstagarna lever i en otrygghet som förvärras av ett mycket begränsat system av arbetslöshetsförmåner och socialbidrag. Regeringen tog i början av 2003 flera initiativ som syftade till flexibilitet, bland annat införande av nya arbetsavtal och liberalisering av arbetsförmedlingarna. De långsiktiga planerna till exempel i fråga om reformen av de offentliga arbetsförmedlingarna släpar emellertid efter.Italien bör därför göra följande:Skapa arbetstillfällen1. Vidta ytterligare övergripande åtgärder för att utjämna de regionala skillnaderna vad gäller sysselsättning, arbetslöshet och skapande av arbetstillfällen genom att effektivt utnyttja alla medel, vid behov även stöd från strukturfonderna.Hantera förändringar och främja anpassningsförmågan2. I samråd med arbetsmarknadens parter vidta åtgärder för att öka flexibiliteten på arbetsmarknaden och modernisera arbetsorganisation samt främja synergieffekterna mellan flexibilitet och trygghet och undvika att mindre gynnade personer marginaliseras.Livslångt lärande3. Vidta åtgärder för att genomföra strategin för livslångt lärande, bland annat genom att öka utbudet av fortbildning genom avtal med arbetsmarknadens parter.Utbudet av arbetskraft och aktivt åldrande4. Vidta åtgärder för att öka sysselsättningen bland äldre arbetstagare i enlighet med de nationella målen, bland annat genom att i nära samarbete med arbetsmarknadens parter höja den faktiska åldern för utträde från arbetsmarknaden och genom att bredda utbudet av fortbildningsmöjligheter. Vidta åtgärder för att öka sysselsättningen bland kvinnor, bland annat genom att öka tillgången på barnomsorg och vårdmöjligheter för andra anhöriga.Odeklarerat arbete5. Vidta en välavvägd kombination av åtgärder för att kännbart minska det odeklarerade arbetet, bland annat genom att sänka skatterna för lågavlönad arbetskraft och öka incitamenten att omvandla odeklarerat arbete till reguljärt arbete.Instanser som ansvarar för genomförandet6. Se till att marknaden för arbetsförmedlingar fungerar bättre genom att införa ett nationellt datoriserat system för arbetsmarknadsinformation som samtliga aktörer har tillgång till, samtidigt som de offentliga arbetsförmedlingarnas möjligheter att vidta aktiva och förebyggande åtgärder för de arbetslösa förbättras.LUXEMBURGArbetskraftsdeltagandet i Luxemburg är under genomsnittet i EU, särskilt för äldre arbetstagare. Sysselsättningen har ökat tack vare gränsarbetare och ökad förvärvsfrekvens bland luxemburgska kvinnor i den aktivaste åldersgruppen, men i fråga om äldre arbetstagares sysselsättning har så gott som inga framsteg gjorts trots att en del åtgärder vidtagits i syfte att öka incitamenten att stanna kvar i arbetskraften. För att utbudet av arbetskraft skall förbättras och tillväxten få drivkraft är det mycket viktigt att den outnyttjade inhemska sysselsättningspotentialen tillvaratas. Incitamenten att stanna kvar i arbetskraften skulle kunna förbättras med ytterligare reformer av de olika systemen för förtidspension. Vidare borde effekterna av den senaste översynen av invaliditetspensionssystemet noga följas upp. Det finns en risk för att de framsteg som gjorts när det gäller att höja sysselsättningen bland kvinnor kan bromsas upp i och med att arbetsmarknaden inte är så dynamisk. Likaså utgör möjligheterna för ungdomar utan yrkesutbildning att ta sig ut på arbetsmarknaden fortfarande ett stort problem. Varken i fråga om dessa aspekter (ungdomar, kvinnor och den äldre befolkningen) eller viktiga aspekter av kvalitet i arbetet (livslångt lärande, löneskillnader mellan kvinnor och män) har Luxemburg ännu beslutat om en lämplig uppföljning för att kontrollera effekterna av de åtgärder och reformer som man beslutat införa sedan den första nationella handlingsplanen för sysselsättning.Luxemburg bör därför göra följande:Livslångt lärande1. Se till att ramlagstiftningen om yrkesinriktad fortbildning börjar tillämpas i praktiken genom att man med aktivt deltagande från arbetsmarknadens parter utvecklar en enhetlig strategi för livslångt lärande. Motverka att ungdomar lämnar skolan i förtid och se över hela utbildningssystemet i syfte att skapa bättre överensstämmelse mellan olika sektorer för allmän och yrkesinriktad utbildning.Utbudet av arbetskraft och aktivt åldrande2. Ytterligare förstärka åtgärder som syftar till att avsevärt öka deltagandet på arbetsmarknaden bland äldre arbetstagare genom att se över systemet för förtidspension och genom att noggrant följa upp vilka effekter den senaste översynen av invaliditetspensionssystemet har haft.Jämställdhet3. Fortsätta de insatser som syftar till att öka kvinnors deltagande på arbetsmarknaden genom att tillhandahålla tjänster som gör det lättare att förena arbete och familjeliv, uppmuntra kvinnor att återvända till arbetslivet efter långa perioder utanför arbetsmarknaden och vidta åtgärder för att främja jämställdheten framför allt genom att angripa de faktorer som ligger bakom löneskillnaderna mellan könen.NEDERLÄNDERNATrots att arbetslösheten nyligen ökat har Nederländerna än en gång gott och väl uppnått det mål för den totala sysselsättningen som fastställts av Europeiska rådet. Även om sysselsättningen för kvinnor är högre än EU-målet är löneskillnaderna mellan könen fortfarande jämförelsevis höga. För att sysselsättningen skall höjas ytterligare måste kvinnors sysselsättning fortsätta att öka, äldre personer och minoriteter aktiveras i högre grad och den outnyttjade arbetskraftspotentialen tillvaratas. Det stora antalet personer som uppbär invaliditetsförmåner är ett problem och arbetslöshetsfällorna i socialbidragssystemen avskräcker fortfarande människor från att börja arbeta. Det ihållande problemet med lediga arbetsplatser som inte kan besättas på grund av kompetensbrister tyder på att åtgärderna för livslångt lärande inte är tillräckliga för att utjämna skillnaderna mellan utbudet och efterfrågan på arbetskraft. Med en ökande arbetslöshet kan lågkvalificerade arbetstagare löpa en större risk att förlora sitt arbete.Nederländerna bör därför göra följande:Livslångt lärande1. I nära samarbete med arbetsmarknadens parter målinrikta åtgärderna för livslångt lärande enligt behoven på arbetsmarknaden för att minska antalet personer som inte är i arbetskraften och för att hindra att lågkvalificerade arbetstagare lämnar arbetsmarknaden.Jämställdhet2. I samarbete med arbetsmarknadens parter vidareutveckla en strategi för hur de faktorer som ligger bakom löneskillnaderna mellan könen skall kunna angripas.Göra det lönsamt att arbeta3. Ge bättre insyn i bidragssystemet genom att i högre grad utnyttja skatteinriktade åtgärder i stället för bidrag och genom att bättre samordna nationellt och lokalt inkomststöd. Se till att invaliditetsförmånerna anpassas med hänsyn både till behovet av att begränsa antalet nya förmånstagare och av att aktivera dem som redan uppbär förmåner.ÖSTERRIKEDe sysselsättningsmål som fastställdes vid Europeiska rådets möten i Lissabon och Stockholm har redan till stor del uppnåtts av Österrike, förutom när det gäller sysselsättningen bland äldre arbetstagare. Detta återspeglas också i det faktum att den genomsnittliga åldern för utträde från arbetsmarknaden är mycket låg. Från mitten av 2001 började arbetslösheten öka, särskilt för ungdomar, men den är dock ännu bland de lägsta i EU. Till de bestående utmaningarna hör strukturförändringarna på arbetsmarknaden, arbetskraftens anpassningsförmåga och undanröjandet av den bristande överensstämmelsen mellan arbetskraftens färdigheter och arbetsmarknadens behov. Trots att sysselsättningen bland kvinnor redan är mycket hög utgör könsskillnaderna och bristen på barnomsorg fortfarande stora brister.Österrike bör därför göra följande:Livslångt lärande1. Fortsätta att genomföra en övergripande strategi för utveckling av livslångt lärande, som underbyggs av att alla berörda aktörer mobiliseras och att det fastställs relevanta mål för ekonomiska resurser och deltagande.Utbudet av arbetskraft och aktivt åldrande2. I samarbete med arbetsmarknadens parter utarbeta en handlingsplan med lämpliga mål för hur sysselsättningen bland äldre arbetstagare, särskilt äldre kvinnor, och den faktiska utträdesåldern kan höjas.Jämställdhet3. I samarbete med arbetsmarknadens partner utarbeta en strategi byggd på relevanta mål för hur de faktorer som ligger bakom löneskillnaderna mellan könen kan angripas, satsa mer på att bygga ut utbudet av barnomsorg och bedöma hur det nuvarande barnomsorgsbidraget kvantitativt och kvalitativt påverkar kvinnors förvärvsverksamhet.PORTUGALDe allmänna ekonomiska indikatorerna har försämrats sedan 2001 och arbetslösheten ökade markant 2002. Sedan 1997 har det dock skett en positiv utveckling mot de EU-omfattande målen och den totala sysselsättningen ligger redan över målet 67 % före 2005. Arbetskraftens produktivitet är dock den lägsta i EU och ökar bara långsamt. De genomsnittliga utbildningsnivåerna såväl för den vuxna befolkningen som de yngre åldersgrupperna är fortfarande låg. Trots att man i Portugal har satsat betydligt mer medel på utbildning under de senaste åren är andelen ungdomar som avbryter sin gymnasieutbildning och som inte deltar i någon annan utbildning ojämförligt högst i EU. Även om vissa framsteg har gjorts under senare tid är andelen som deltar i yrkesinriktad utbildning betydligt lägre än genomsnittet i EU. Det har varit särskilt svårt att få det stora antalet småföretag och mikroföretag att medverka i de nationella program som syftar till att höja arbetstagarnas kompetens och kvalifikationer i dessa företag. Även om sysselsättningen bland kvinnor är högre än genomsnittet i EU finns det fortfarande stora skillnader i fråga om fördelningen mellan sektorer och löner i den privata sektorn. Arbetsmarknadens parter och regeringen har nyligen ingått en del avtal av vikt, men för att de skall kunna genomföras krävs det ett starkt engagemang från avtalsparterna.Portugal bör därför göra följande:Livslångt lärande1. Fortsätta med genomförandet av den nationella strategin för livslångt lärande, förbättra utbildningssystemet för att minska det stora antalet ungdomar som avbryter sin skolgång och se till att det finns ett utbud av kompetent arbetskraft samt genomföra målen för allmän och yrkesinriktad utbildning för arbetstagare i företag.Jämställdhet2. Fortsätta insatserna för att förena arbete och familjeliv, särskilt genom att bygga ut barnomsorgen och vårdmöjligheterna för andra anhöriga. Vidta åtgärder för att minska könsuppdelningen på sektorsnivå och angripa de faktorer som ligger bakom löneskillnaderna mellan könen i den privata sektorn.Samarbete med arbetsmarknadens parter3. Stärka samarbetet med arbetsmarknadens parter i fråga om lönepolitik och produktivitet, anpassningsförmåga, arbetsorganisation och kvalitet i arbetet, med utgångspunkt i de befintliga avtalen mellan regeringen och arbetsmarknadens parter.FINLANDDe mål som Europeiska rådet fastställt för den totala sysselsättningen och för sysselsättningen bland kvinnor i EU före 2005 överskrids i Finland, likaså Lissabonmålen för kvinnors sysselsättning före 2010. Finland är en av de medlemsstater som är mest utsatta för följderna av att befolkningen blir allt äldre. För ökad sysselsättning och ett större utbud av arbetskraft kommer det således att krävas att äldre arbetstagare stannar kvar längre på arbetsmarknaden. Den totala arbetslösheten är fortfarande högre än genomsnittet i EU, med hög strukturell arbetslöshet. Det faktum att arbetslösheten är hög i vissa regioner där det också finns rekryteringsproblem tyder på att de aktiva arbetsmarknadsåtgärderna inte är tillräckligt effektiva, utan att de kunde förbättras ytterligare när det gäller att ta itu med den dåliga matchningen mellan utbudet och efterfrågan på arbetskraft. Man har förvisso vidtagit åtgärder för att minska det höga skattetrycket på arbete, men reformen av skatte- och bidragssystemen måste alltjämt ägnas uppmärksamhet, särskilt när det gäller lågavlönad arbetskraft. Enligt nationella uppgifter är löneskillnaderna mellan könen också höga, vilket endast delvis kan förklaras med könsuppdelningen mellan olika sektorer.Finland bör därför göra följande:Förebyggande och aktivering1. Ytterligare förbättra de aktiva arbetsmarknadsåtgärdernas effektivitet i syfte att bekämpa den strukturella arbetslösheten, minska de regionala skillnaderna och eliminera flaskhalsar på arbetsmarknaden. Man bör rikta in sig på de mest utsatta personernas behov.Utbudet av arbetskraft och aktivt åldrande2. Förstärka insatserna för att upprätthålla utbudet av arbetskraft på lång sikt. Man skall bland annat fortsätta vidta åtgärder för att höja den faktiska utträdesåldern och uppmuntra deltagande på arbetsmarknaden genom att införa fler skatte- och bidragsreformer, särskilt minska de höga marginalskatterna för låginkomsttagare.Jämställdhet3. Förstärka insatserna för att ta itu med de faktorer som ligger bakom löneskillnaderna mellan könen och könsuppdelningen, inom ramen för integreringen av ett jämställdhetsperspektiv.SVERIGEDen svenska arbetsmarknaden kännetecknas av mycket hög sysselsättning, även bland äldre arbetstagare och kvinnor, och alla EU-målen har överskridits. Med tanke på den åldrande befolkningen kommer man dock att bli tvungen att se till att det finns ett utbud av arbetskraft genom att utnyttja de potentiella källorna till ytterligare arbetskraft bland invandrare, ungdomar och långtidssjukskrivna personer. Förtidspensioneringar och de snabbt ökande långtidssjukskrivningarna kräver dock särskilda åtgärder för att ett tillräckligt utbud av arbetskraft skall kunna upprätthållas. Trots den pågående skattereformen är skattetrycket på arbete fortfarande högst i EU. Bidragssystemen är förhållandevis generösa sett ur ett internationellt perspektiv och det behövs förmodligen fler insatser för att incitamenten att arbeta skall bli bättre.Sverige bör därför göra följande:Hantera förändringar och främja anpassningsförmågan1. Minska antalet långtidssjukskrivna personer genom att förbättra arbetsförhållandena och anpassa lagstiftningen för att främja en effektiv återintegration på arbetsmarknaden.Utbudet av arbetskraft och aktivt åldrande2. Förstärka de insatser som syftar till att upprätthålla utbudet av arbetskraft på lång sikt genom att utnyttja alla potentiell källor till arbetskraft, särskilt genom ett ökat deltagande bland invandrare.Göra det lönsamt att arbeta3. Arbeta vidare med reformerna av skatte- och bidragssystemen i syfte att öka incitamenten att arbeta, i synnerhet för grupper med höga effektiva marginalskatter, och fullfölja reformen av skatterna på arbetsinkomst.FÖRENADE KUNGARIKETFörenade kungariket överskrider Europeiska rådets mål för den totala sysselsättningen i EU, också när det gäller kvinnor och äldre arbetstagare. De höga sysselsättningstalen är dock förenade med relativt låga produktivitetsnivåer som delvis beror på otillräckliga grundläggande kvalifikationsnivåer och specifika problem i fråga om arbetets kvalitet, till exempel löneskillnaderna mellan könen och det faktum att vissa kategorier av arbetstagare inte ges möjlighet att delta i utbildning. Dessa utmaningar utgör en konkret dagordning för den fortsatta utvecklingen av samarbetet med arbetsmarknadens parter på den nationella nivån. Dessutom ökar ständigt antalet personer i förvärvsaktiv ålder som uppbär sjuk- och invaliditetsförmåner, vilket kan utgöra ett hinder för en ytterligare ökning av arbetskraftsutbudet. Trots att den totala arbetslösheten ligger gott och väl under EU-genomsnittet finns det betydande skillnader när det gäller tillträdet till arbetsmarknaden, med en anhopning av personer som står utanför arbetskraften eller är långtidsarbetslösa i vissa regioner och bland vissa mindre gynnade grupper (ensamstående föräldrar, hushåll där ingen arbetar, vissa etniska minoriteter, äldre manliga arbetstagare, funktionshindrade och lågkvalificerade). Detta kräver förstärkta och målinriktade aktiva arbetsmarknadsåtgärder.Förenade kungariket bör därför göra följande:Förebyggande och aktivering1. Genomföra aktiva arbetsmarknadsåtgärder som leder till stabil integration på arbetsmarknaden i syfte att lindra den höga anhopningen av personer som är arbetslösa eller utanför arbetskraften inom vissa samhällsgrupper eller områden. Särskild uppmärksamhet bör ägnas åt personer som har specifika problem på arbetsmarknaden och som löper risk att bli långtidsarbetslösa, arbetande fattiga eller hamna utanför arbetskraften.Utbudet av arbetskraft och aktivt åldrande2. Se till att alla som kan arbeta har möjlighet och incitament till att göra detta, särskilt genom att reformera systemen för sjuk- och invaliditetsförmåner.Jämställdhet3. Förstärka insatserna för att ta itu med de faktorer som ligger bakom löneskillnaderna mellan könen och förbättra balansen mellan kvinnor och män inom yrken och sektorer samt se till att lågavlönade deltidsarbetande kvinnor ges fler möjligheter att delta i utbildning. Ytterligare öka utbudet av barnomsorg och vårdmöjligheter för andra anhöriga till rimliga kostnader.Samarbete med arbetsmarknadens parter4. Vidareutveckla samarbetet med arbetsmarknadens parter nationellt och på arbetsplatsen för att bidra till att höja produktiviteten och kvaliteten i arbetet, bland annat genom att ta itu med de låga grundläggande kvalifikationsnivåerna och kompetensbristerna hos arbetskraften.


title: Rekommendationer om bästa praxis för uppgifter i gemenskapens slutanvändningsintyg – Godkända av arbetsgruppen för varor med dubbla användningsområden den 31 oktober 2008 och noterade av Ständiga representanternas kommitté den 23 december 2008 ; Intyget ska i tillämpliga fall tillhandahållas, vederbörligen undertecknat och stämplat, av exportörer som ansöker om exporttillstånd för produkter med dubbla användningsområden hos sina nationella myndigheter (jfr artikel 6.2 i rådets förordning (EG) nr 1334/2000)

text:
               16.1.2009

               SV

               Europeiska unionens officiella tidning

               C 11/1

         Rekommendationer om bästa praxis för uppgifter i gemenskapens slutanvändningsintyg – Godkända av arbetsgruppen för varor med dubbla användningsområden den 31 oktober 2008 och noterade av Ständiga representanternas kommitté den 23 december 2008; Intyget ska i tillämpliga fall tillhandahållas, vederbörligen undertecknat och stämplat, av exportörer som ansöker om exporttillstånd för produkter med dubbla användningsområden hos sina nationella myndigheter (jfr artikel 6.2 i rådets förordning (EG) nr 1334/2000)
   (2009/C 11/01)


Viktigt rättsligt meddelande

|

52009PC0572

Rekommendation till rådets beslut om Europeiska gemenskapens ståndpunkt vid omförhandlingen av det monetära avtalet med San Marino  /* KOM/2009/0572 slutlig - CNB 2009/0159 */

	[pic] | EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION |Bryssel den 16.10.2009KOM(2009) 572 slutlig2009/0159 (CNB)Rekommendation tillRÅDETS BESLUTom Europeiska gemenskapens ståndpunkt vid omförhandlingen av det monetära avtalet med San MarinoMOTIVERINGDe monetära avtalen mellan Europeiska gemenskapen och Monaco, San Marino respektive Vatikanstaten ingicks för att ge rättslig kontinuitet åt de bestämmelser som gällde mellan dessa länder å ena sidan och Frankrike och Italien å andra sidan innan euron infördes.Ett decennium efter det att euron ersatte de tidigare italienska och franska valutor som användes av Monaco, San Marino och Vatikanstaten uppmanade rådet kommissionen att se över de monetära avtalen[1]. Resultaten av kommissionens bedömning beskrevs i ett meddelande från kommissionen ”om hur de monetära avtalen med Monaco, San Marino och Vatikanstaten fungerar”[2]. Kommissionens slutsats var att de monetära avtalen i sin nuvarande form behövde ändras för att man skulle få ett mera konsekvent förhållningssätt i förbindelserna mellan gemenskapen och de länder som undertecknat avtalen. I detta utkast till rekommendation till rådsbeslut fastställs den ståndpunkt som gemenskapen bör inta vid omförhandlingen av avtalet med San Marino.Kommissionen föreslår att följande bestämmelser omförhandlas och ändras:-  Införlivande av relevant EG-lagstiftningMonaco, San Marino och Vatikanstaten har enligt sina respektive monetära avtal med gemenskapen mycket olikartade skyldigheter.Det monetära avtalet med Monaco innefattar det största antalet skyldigheter. Avtalen med San Marino respektive Vatikanstaten innebär, i motsats till avtalet med Monaco, ingen särskild skyldighet att införliva EG-lagstiftning i fråga om att skydda eurokontanter mot förfalskningar eller angående samarbetet med gemenskapen på detta område. För att skapa likvärdiga förutsättningar och skydda eurosedlar och euromynt mot förfalskningar ska San Marino, samt Vatikanstaten, tillämpa relevant gemenskapslagstiftning.Finansinstitut som bedriver verksamhet i de länder som undertecknat ett monetärt avtal får delta i EU:s system för överföringar mellan banker och avvecklingssystem för betalningar och värdepapper. Monaco använder denna möjlighet och måste för detta ändamål tillämpa relevant finans- och banklagstiftning i gemenskapen. Med tanke på banksektorns storlek i San Marino och dess nära samarbete med banker i euroområdet (dvs. finansinstituten i San Marino får tillgång till betalningssystemen via italienska banker), bör San Marino också anpassa sin bank- och finanslagstiftning till det som gäller i gemenskapen . Med hänsyn till gemenskapslagstiftningens omfattning och San Marinos begränsade administrativa kapacitet bör en övergångsperiod på 5 år beviljas.-  UppföljningI de avtal som undertecknades med San Marino och Vatikanstaten finns inga bestämmelser om ett förfarande för uppföljning, i motsats till det förfarande som föreskrivs i avtalet med Monaco. Eftersom någon regelbunden formell uppföljning inte föreskrivs lämnar San Marino och Vatikanstaten inga regelbundna rapporter om genomförandet av avtalen, och dessa länder får inte heller adekvat information om hur lagstiftningen på respektive avtalsområde utvecklas. Kommissionen föreslår därför att man inrättar två nya gemensamma kommittéer med San Marino respektive Vatikanstaten – i likhet med den kommitté som används i samarbetet med Monaco.Den gemensamma kommittén med San Marino ska bestå av företrädare för San Marino, Italien, Europeiska kommissionen och Europeiska centralbanken. Kommittén ska underlätta genomförandet av avtalet och diskutera eventuella ändringar av förteckningen över den gemenskapslagstiftning som San Marino ska tillämpa. Den får också befogenhet att fatta beslut i ett begränsat antal frågor som anges i det monetära avtalet (t.ex. befogenhet att godkänna ett byte av det myntverk som framställer euromynt i San Marino).-  Tak för utgivning av euromyntAv historiska skäl fastställdes de årliga utgivningstaken för Monaco, San Marino och Vatikanstaten på två olika sätt (Monaco får i nuläget ge ut högst en femhundradel av den mängd mynt som präglas i Frankrike, medan fasta kvoter gäller för San Marino och Vatikanstaten). Detta har lett till mycket olika situationer.För att samtliga länder med monetära avtal ska behandlas rättvist föreslår kommissionen att man inför en ny enhetlig metod för beräkning av utgivningstaken för euromynt (som även ska användas i alla framtida avtal).De nya utgivningstaken ska bestå av en fast och en rörlig del:1.  Den fasta delen bör sträva efter att täcka myntsamlarnas efterfrågan. En vanlig uppfattning är att ett värde på omkring 2,1 miljoner euro räcker för att täcka samlarmarknadens efterfrågan.[3]2.  Den rörliga delen ska i San Marinos fall baseras på den genomsnittliga utgivningen per capita i Italien. Det genomsnittliga antal mynt per capita som präglas i Italien år (n-1) ska multipliceras med antalet invånare i San Marino.3.  Regler för prägling av euromyntEnligt de gällande monetära avtalen får bara Italiens nationella myntverk framställa euromynt för San Marino och Vatikanstaten. Denna regel infördes av historiska skäl vid en tidpunkt då eurokontanter ännu inte fanns i omlopp och så gott som samtliga länder i euroområdet präglade euromynt enbart för egna behov. Situationen har nu utvecklats och ett antal länder i euroområdet låter nu prägla sina mynt i ett annat land i euroområdet.Kommissionen föreslår därför att San Marino och Vatikanstaten får möjlighet att beställa prägling av euromynt i ett annat myntverk i EU som har erfarenhet av att framställa euromynt . Ett byte av myntverk måste emellertid godkännas av Gemensamma kommittén.-  Val av behörig domstolEnligt de gällande monetära avtalen har gemenskapen inga redskap för det fall att ett land som undertecknat ett monetärt avtal inte fullgör sina skyldigheter (t.ex. inte införlivar gemenskapslagstiftning i rätt tid) utöver den slutgiltiga – och därigenom osannolika – möjligheten att ensidigt dra sig ur avtalet. Kommissionen föreslår således att Europeiska gemenskapernas domstol får behörighet att avgöra tvister som kan uppstå med anledning av de monetära avtalens tillämpning.2009/0159 (CNB)Rekommendation tillRÅDETS BESLUTom Europeiska gemenskapens ståndpunkt vid omförhandlingen av det monetära avtalet med San MarinoEUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DETTA BESLUTmed beaktande av fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artikel 111.3,med beaktande av kommissionens rekommendation[4],med beaktande av Europeiska centralbankens yttrande[5], ochav följande skäl:4.  Gemenskapen har behörighet i monetära frågor och växelkursfrågor från och med införandet av euron.5.  Rådet ska besluta om en ordning för förhandlingar om och ingående av avtal som rör monetära frågor eller växelkursfrågor.6.  Den 29 november 2000 ingick Italien på gemenskapens vägnar ett monetärt avtal med San Marino.7.  I sina slutsatser av den 10 februari 2009 uppmanade rådet kommissionen att se över hur de nuvarande avtalen fungerar och att överväga möjliga höjningar av taken för utgivning av mynt.8.  I sitt meddelande om hur de monetära avtalen med Monaco, San Marino och Vatikanstaten fungerar[6] drog kommissionen slutsatsen att det monetära avtalet med San Marino i sin nuvarande form behöver ändras, så att man får ett mera konsekvent förhållningssätt i förbindelserna mellan gemenskapen och de länder som undertecknat ett monetärt avtal.9.  Det monetära avtalet med San Marino bör således omförhandlas så snart som möjligt, så att den nya ordningen kan träda i kraft den 1 januari 2010, samtidigt med de nya regler för införande av euromynt som anges i kommissionens rekommendation av den 19 december 2008 om gemensamma riktlinjer för utformningen av euromyntens nationella sidor och utgivningen av euromynt avsedda att sättas i omlopp, som fick stöd av rådet i dess slutsatser av den 10 februari 2009.HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.Artikel 1Italien ska underrätta San Marino om behovet av att snarast möjligt ändra det befintliga monetära avtalet mellan Italien, på Europeiska gemenskapens vägnar, och San Marino samt erbjuda omförhandling av relevanta bestämmelser i avtalet.Artikel 2Vid omförhandling av avtalet med San Marino ska gemenskapen söka uppnå följande ändringar:10.  Avtalet ska ingås mellan gemenskapen och San Marino. Avtalstexten ska utgöra en kodifierad version av det nuvarande avtalet inklusive ändringar.11.  San Marino ska åta sig att anta alla lämpliga bestämmelser, genom direkt införlivande eller möjligtvis likvärdiga åtgärder, som krävs för att12.  tillämpa all relevant bank- och finanslagstiftning i gemenskapen, särskilt regler om de berörda institutens verksamhet och övervakningen av dem,13.  tillämpa all relevant gemenskapslagstiftning om förhindrande av penningtvätt, bedrägeri och förfalskningar av kontanter och andra betalningsmedel än kontanter, samt om medaljer och symboliska mynt och krav på statistisk rapportering.San Marino ska sörja för att all relevant bank- och finanslagstiftning i gemenskapen har genomförts på dess territorium före den 1 januari 2015. Avtalet ska innefatta en bilaga med en detaljerad förteckning över tidsfristerna för att anta ovan nämnda åtgärder.14.  Metoden för att fastställa taket för utgivning av euromynt i San Marino ska ses över. Det nya taket ska beräknas med hjälp av en metod som kombinerar en fast del, syftande till att undvika överdriven numismatisk spekulation kring San Marino-mynt genom att tillfredsställa efterfrågan på samlarmynt, och en rörlig del, som beräknas som den genomsnittliga myntutgivningen per capita i Italien år n-1 multiplicerad med antalet invånare i San Marino.15.  En gemensam kommitté ska inrättas med uppgift att övervaka genomförandet av avtalet. Den ska bestå av företrädare för San Marino, Italien, kommissionen och Europeiska centralbanken (ECB). Den ska varje år kunna se över den fasta delen av utgivningen, för att beakta inflationen och utvecklingen på samlarmarknaden. Den ska fatta beslut enhälligt. Den ska anta sin egen arbetsordning.16.  San Marinos euromynt ska präglas av Instituto Poligrafico e Zecca dello Stato. San Marino ska dock kunna välja en annan leverantör bland de myntverk i EU som präglar euromynt, med samtycke av Gemensamma kommittén. Vid ECB:s godkännande av den totala utgivningsvolymen ska den volym mynt som utges av San Marino läggas till den volym mynt som utges av det framställande myntverkets hemland.17.  Europeiska gemenskapernas domstol ska utses till behörigt organ för att avgöra tvister som kan uppstå i samband med avtalets tillämpning.Om gemenskapen eller San Marino anser att den andra parten inte har fullgjort en skyldighet enligt det monetära avtalet, får gemenskapen eller San Marino föra ärendet vidare till domstolen. Domstolens dom ska vara bindande för parterna, som ska vidta de åtgärder som krävs för att efterleva domen inom en tidsfrist som fastställs i domen. Om gemenskapen eller San Marino inte vidtar de åtgärder som krävs för att efterleva domen inom tidsfristen, får den andra parten omedelbart säga upp avtalet.Artikel 3Förhandlingarna med San Marino ska på gemenskapens vägnar föras av Italien och kommissionen. ECB ska i full omfattning medverka vid förhandlingarna inom sitt kompetensområde. Italien och kommissionen ska lägga fram avtalsutkastet för yttrande av Ekonomiska och finansiella kommittén.Artikel 4Avtalet ska ingås av rådet.Detta beslut riktar sig till Republiken Italien och Europeiska gemenskapernas kommission.Utfärdat i Bryssel denPå rådets vägnarOrdförande [1] Rådets slutsatser om ”Gemensamma riktlinjer för utformningen av euromyntens nationella sidor och utgivningen av euromynt avsedda att sättas i omlopp”, 2922:a mötet i rådet (Ekonomiska och finansiella frågor) den 10 februari 2009.[2] KOM(2009) 359, 14.7.2009.[3] San Marino har exempelvis med viss framgång inriktat sig på att prägla euromynt i vissa valörer. Dessa används nu till sitt nominella värde för ekonomiska transaktioner.[4] EUT C […], […], s. […].[5] EUT C […], […], s. […].[6] KOM(2009) 359.


				|

		52013DC0351

			Rekommendation till RÅDETS REKOMMENDATION om Belgiens nationella reformprogram för 2013, med avgivande av rådets yttrande om Belgiens stabilitetsprogram för 2012–2016 /* COM/2013/0351 final - 2013/ () */

Rekommendation till
RÅDETS REKOMMENDATION
om Belgiens nationella reformprogram för
2013,
med avgivande av rådets yttrande om Belgiens stabilitetsprogram för 2012–2016

EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT
DENNA REKOMMENDATION
med beaktande av fördraget om Europeiska
unionens funktionssätt, särskilt artiklarna 121.2 och 148.4,
med beaktande av rådets förordning (EG) nr
1466/97 av den 7 juli 1997 om förstärkning av övervakningen av de offentliga
finanserna samt övervakningen och samordningen av den ekonomiska politiken[1], särskilt artikel 5.2,
med beaktande av Europaparlamentets och rådets
förordning (EU) nr 1176/2011 av den 16 november 2011 om förebyggande och
korrigering av makroekonomiska obalanser[2],
särskilt artikel 6.1,
med beaktande av Europeiska kommissionens
rekommendation[3],
med beaktande av Europaparlamentets
resolutioner[4],
med beaktande av Europeiska rådets slutsatser,
med beaktande av sysselsättningskommitténs
yttrande,
efter att ha hört ekonomiska och finansiella
kommittén, och
av följande skäl:
(1)       Den 26 mars 2010 antog
Europeiska rådet kommissionens förslag till en ny strategi för tillväxt och
sysselsättning, Europa 2020, som bygger på en ökad samordning av den ekonomiska
politiken med inriktning på ett antal nyckelområden där åtgärder behövs för att
stärka förutsättningarna för hållbar tillväxt och konkurrenskraft i EU.
(2)       Den 13 juli 2010 antog rådet
på grundval av kommissionens förslag en rekommendation om de allmänna
riktlinjerna för medlemsstaternas och unionens ekonomiska politik (2010–2014)
och den 21 oktober 2010 ett beslut om riktlinjer för medlemsstaternas
sysselsättningspolitik[5],
vilka tillsammans utgör de så kallade integrerade riktlinjerna. Medlemsstaterna
uppmanades att beakta de integrerade riktlinjerna i sin nationella ekonomiska
politik och sysselsättningspolitik.
(3)       Den 29 juni 2012 beslutade
stats- och regeringscheferna om en tillväxt- och sysselsättningspakt, som ger
ett enhetligt ramverk för insatser på nationell nivå, EU-nivå och
euroområdesnivå med hjälp av alla tänkbara medel, instrument och politiska
åtgärder. De beslutade om åtgärder som medlemsstaterna ska vidta och uttryckte
i synnerhet sitt djupa åtagande att nå Europa 2020-målen och genomföra de
landsspecifika rekommendationerna.
(4)       Den 6 juli 2012 antog rådet
en rekommendation om Belgiens nationella reformprogram för 2012 och avgav ett
yttrande om Belgiens uppdaterade stabilitetsprogram för 2011–2015.
(5)       Den 28 november 2012 antog
kommissionen den årliga tillväxtöversikten[6],
som inledde 2013 års europeiska planeringstermin för samordning av den
ekonomiska politiken. Den 28 november 2012 antog kommissionen dessutom på
grundval av förordning (EU) nr 1176/2011, rapporten om varningsmekanismen[7], i vilken Belgien pekades ut
som en av de medlemsstater som skulle bli föremål för en fördjupad granskning.
(6)       Den 14 mars 2013 godkände
Europeiska rådet prioriteringarna för att säkerställa finansiell stabilitet,
budgetkonsolidering och åtgärder för att främja tillväxt. Europeiska rådet
betonade att det är nödvändigt att på ett differentierat och tillväxtfrämjande
sätt konsolidera de offentliga finanserna, återställa normal utlåning till
ekonomin, främja tillväxt och konkurrenskraft, bekämpa arbetslöshet och krisens
sociala följder samt modernisera den offentliga förvaltningen.
(7)       Den 10 april 2013 publicerade
kommissionen resultatet av sin fördjupade granskning[8] av Belgien, i enlighet med
artikel 5 i förordning (EU) nr 1176/2011 om förebyggande och korrigering av
makroekonomiska obalanser. Av sin analys drog kommissionen slutsatsen att det
föreligger makroekonomiska obalanser i Belgien, som motiverar övervakning och
politiska åtgärder. Man bör särskilt ägna fortsatt uppmärksamhet åt den
makroekonomiska utvecklingen i fråga om extern konkurrenskraft för varor, samt
åt skuldsättningen, i synnerhet den stora offentliga skuldsättningens påverkan
på den reala ekonomin.
(8)       Den 29 april 2013 lade
Belgien fram sitt stabilitetsprogram för 2013 som omfattar perioden 2012–2016
och sitt nationella reformprogram för 2013. Av hänsyn till deras inbördes
samband har de båda programmen bedömts samtidigt.
(9)       På grundval av bedömningen av
stabilitetsprogrammet för 2013 enligt rådets förordning (EG) nr 1466/97 anser
rådet att det makroekonomiska scenario som ligger till grund för de
finanspolitiska beräkningarna i programmet är rimligt. Jämfört med
kommissionens vårprognos 2013, som förespår en nolltillväxt för BNP för 2013
och en ökning på 1,2 % för 2014, är programmet något mer optimistiskt (med
0,2 % respektive 1,5 %). Belgien har sedan 2010 genomfört
konsolideringsåtgärder, särskilt under 2012, och, genomförde också samma år
strukturreformer i pensionssystemet, systemet för arbetslöshetsförmåner och på
produktmarknaderna. De finanspolitiska satsningarna var dock inte tillräckliga
för att i enlighet med rådets rekommendation av den 2 december 2009 få slut på
situationen med ett alltför stort underskott. Mot bakgrund av
rekapitaliseringen av bankgruppen Dexia, som ökade det offentliga underskottet
med 0,8 % av BNP, och med tanke på att den ekonomiska utvecklingen blev
sämre än väntat under andra halvåret 2012, har Belgien inte kunnat hålla
tidsgränsen för en korrigering av det alltför stora underskottet. Det alltför
stora underskottet korrigerades alltså inte 2012 och underskottet förväntas nu
sjunka till under 3 % av BNP från och med 2013. Målet för den
finanspolitiska strategin i programmet är att nå budgetbalans i strukturella
termer till 2015 och uppfylla det medelfristiga målet året därefter. I
programmet har man ändrat det medelfristiga målet från ett överskott på
0,5 % till 0,75 % av BNP. Det nya medelfristiga målet ligger i linje
med stabilitets- och tillväxtpaktens krav. Programmet är förenligt med den nya
tidsfristen 2013 inom förfarandet vid alltför stora underskott, men enligt
vårprognosen är säkerhetsmarginalen för att inte bryta mot fördragets
referensvärde liten, med ett väntat underskott på
2,9 % av BNP för 2013. De planerade årliga framstegen mot det
medelfristiga målet, som enligt programmet ska nås 2016, är större än
0,5 % av BNP (i strukturella termer). Inga konsolideringsåtgärder har
angetts för tiden efter 2013. Enligt programmet väntas tillväxttakten i de
offentliga utgifterna, efter diskretionära åtgärder på inkomstsidan, mellan
2014 och 2016 bidra till en årlig strukturell justering på 0,5 % av BNP
för att nå det medelfristiga målet. Enligt programmet kommer skuldkvoten att nå
sitt högsta värde på 100,0 % av BNP under 2013 för att sedan stegvis
sjunka till 93,0 % av BNP till 2016. Mellan 2014 och 2016 kan Belgien
väntas befinna sig i en övergångsperiod när det gäller efterlevnaden av
skuldkriteriet. Enligt planerna kommer skuldriktmärket att nås i slutet av
övergångsperioden. På grundval av kommissionens vårprognos 2013, som beräknar
att skuldkvoten kommer att bli 101,4 % för 2013 och stiga ytterligare till
102,1 % av BNP under 2014 med ett antagande om oförändrad politik, kommer
övergången till en skuldminskningsregel inte att respekteras 2014, vilket tyder
på att framstegen på väg mot det medelfristiga målet inte är tillräckliga.
Programmet förklarar inte hur den planerade justeringen ska fördelas mellan
olika förvaltningsnivåer, ett problem som också togs upp i förra årets
landsspecifika rekommendation. Förutom en regelbaserad flerårig ram för den
offentliga sektorn är det nödvändigt att utforma och komma överens om
uttryckliga samordningsarrangemang för att säkra och tillämpa mer robusta,
automatiska åtaganden från regioner, gemenskaper och lokala myndigheter för att
uppnå de finanspolitiska målen.
(10)     Belgien står inför en mycket
stor beräknad ökning av de åldersrelaterade utgifterna (+2,0 procentenheter av
BNP) redan under perioden 2010–2020, främst när det gäller pensioner och
långtidsvård. Den inledda reformen av socialförsäkringen för pensionärer kommer
att få en positiv effekt på de äldre arbetstagarnas sysselsättning. Dock visar
prognoserna att Belgien inte kommer att nå sitt 2020-mål på området. Med tanke
på den stora utmaningen kommer ytterligare satsningar att krävas för att minska
gapet mellan den faktiska och den lagstadgade pensionsåldern. Åtgärder för att
koppla den lagstadgade pensionsåldern till den ökande förväntade livslängden
skulle göra det möjligt att säkra pensionssystemets hållbarhet på lång sikt.
Behovet av att nå finansiell hållbarhet måste vägas mot behovet av att
bibehålla ett tillräckligt socialförsäkringssystem för äldre. Inom
långtidsvården bör förbättrad kostnadseffektivitet i de offentliga utgifterna
för långtidsvård, kostnadsbesparingar i hälsoförebyggande och rehabilitering
och bättre förutsättningar för eget boende utforskas mot bakgrund av den
relativt höga kostnaden för institutionsvård i Belgien.
(11)     Belgiens långsiktigt
försämrade konkurrenskraft beror på flera kostnadsfaktorer, bland annat
lönebildningssystemet och dåligt fungerande marknader för insatsvaror, och
andra faktorer med koppling till ekonomins innovationsförmåga. Lönenormen från
1996, som skulle bevara konkurrenskraften i förhållande de viktigaste
handelspartnerna, har inte alltid uppfyllt sitt syfte. De snabba åtgärder som
hittills vidtagits för att löneutvecklingen ska följa
produktivitetsutvecklingen är steg i rätt riktning, men är inte tillräckliga
för att garantera överensstämmelse mellan löne- och produktivitetsutvecklingen
på lång sikt. Det krävs fortfarande strukturella förbättringar av
lönebildningens ramverk, t.ex. automatiska korrigeringar om inte lönenormen
följs eller om hälsoindexets ökning är högre än löneökningarna hos de
viktigaste handelspartnerna. Lönebildningssystemet bör vara en garant för att
löneutvecklingen följer dynamiken i produktivitetsutvecklingen på lokal nivå.
Belgien är specialiserat på mellanprodukter där den internationella
konkurrensen är hård och det gör det svårare att inkludera variationer i
insatspriserna i slutpriset. Det belgiska forsknings- och innovationssystemets
starka sidor har visserligen haft en mildrande effekt på kostnads- och
konkurrenskraftsproblemen, men näringslivets FoU är mycket koncentrerad och ett
bredare upptagande i företagen släpar efter. Förutsättningarna för att påskynda
övergången till en mer kunskapsintensiv ekonomi bör förbättras, med inriktning
på entreprenörskap, stimulans av dynamiken i näringslivet och
kompetensutveckling.
(12)     Priserna på el, gas och många
andra varor och tjänster är högre i Belgien än i andra medlemsstater, vilket är
ett uttryck för svag konkurrens och strukturella hinder. Priserna i
detaljhandeln ligger fortfarande högre än genomsnittet i euroområdet, medan
restriktioner för tjänster inom de fria yrkena hindrar framväxten av innovativa
företagsmodeller och hämmar investeringarna. Belgien har bara gjort begränsade
framsteg när det gäller att förbättra konkurrensen i nätverksindustrierna och
upprätta starka och självständiga tillsynsmyndigheter. Belgien har den näst
sämsta marknadspenetrationen för mobilt bredband i EU, vilket främst beror på
lagstiftnings- och samordningsproblem i fråga om tillgången på spektrum.
Konsumenterna byter i högre grad leverantör, vilket har minskat det tidigare
monopolföretagets dominerande ställning som energiproducent, men konkurrensen
på detaljhandelsnivå för el och gas och på grossistnivå för el är fortsatt en
utmaning med distributionskostnader som ger oproportionerligt höga
nettoprisnivåer för industriella användare jämfört med grannländerna. Belgiens
beslut att reglera slutanvändarnas detaljhandelspriser för el och gas kan hämma
investeringarna i ny kapacitet och hindra nya aktörer på marknaden.
Tillståndsvillkoren i postsektorn är också ett orosmoment. Den inhemska
tågpassagerartrafiken är inte konkurrensutsatt och lagstiftningen för
hamnarbetare har inte moderniserats. Med tanke på hur viktiga de här sektorerna
är för konkurrenskraften bör de här åtgärderna vidtas snarast.
(13)     Det belgiska skattesystemet
förlitar sig i alltför hög grad på direkta skatter och innehåller kryphål som
äventyrar rättvisan i systemet. Belgien har gjort vissa insatser för att minska
den övergripande skattebördan på arbete, men den implicita skattesatsen är
fortfarande en av de högsta i EU för flertalet arbetstagare. Belgien fortsätter
att vara ett av de länder som har lägst andel miljöskatter av de totala
skatteintäkterna. Det finns utrymme att förenkla och effektivisera
skattesystemet, till exempel genom att sänka och rationalisera skatteutgifterna
och ta bort reducerade momssatser som är omotiverade eller ineffektiva.
(14)     Arbetsmarknadsdeltagandet i
Belgien ligger under genomsnittet och är stagnerande, och det råder stora
skillnader i förvärvsfrekvens och arbetslöshet mellan regioner och
befolkningsgrupper. Befolkningsgrupper med det lägsta deltagande på
arbetsmarknaden är personer med invandrarbakgrund, äldre och lågutbildade unga
i alla regioner. De här grupperna riskerar också i högre grad att drabbas av
fattigdom och social utestängning. Reformen av arbetslöshetsförmånerna är ett
steg i rätt riktning, men garanterar inte i sig en bättre matchning av utbud
och efterfrågan på arbetskraft, om den inte kopplas till effektivare
arbetsförmedling och möjligheter till vidareutbildning. Samspelet mellan de
målinriktade sänkningarna på federal nivå och regionernas sysselsättningsstöd
ger upphov till en tämligen komplex situation. Trots att de insatser som är
inriktade på lågutbildade ungdomar troligen också gynnar personer med
invandrarbakgrund, behövs en övergripande strategi som är särskilt inriktad på
den här målgruppen. Det verkar dessutom vara svårt att lösa vissa problem med
bristande matchning på arbetsmarknaden utan att betydligt öka arbetskraftens
rörlighet mellan regionerna. En mer grundläggande utvärdering krävs av hur man
kan göra utbudet på utbildning och vidareutbildning mer tydligt och effektivt
och hur man kan stärka synergieffekterna mellan olika utbildningsleverantörer.
(15)     Utsläppsprognoser för
växthusgaser fram till 2020 tyder på att Belgien inte kommer att nå sitt mål
att minska utsläppen med 15 procent. Det är fortfarande oklart hur de spridda
initiativ som olika myndigheter har tagit ska sörja för att målet nås och hur
bördan ska delas mellan regionerna. Effekten av de kombinerade åtgärderna för
utsläppsminskningar, främst från transport- och byggsektorerna, är också oklar.
Trafikstockningar är mycket kostsamma för den belgiska ekonomin – kostnaden
beräknas motsvara så mycket som 2 % av BNP, vilket är en av de högsta
nivåerna i Europa, men införandet av det nya trafikbeskattningssystemet i de
tre regionerna har skjutits upp till 2016.
(16)     De samordningsproblem som är
inbyggda i en mycket regionaliserad struktur framhäver i ännu högre grad
behovet av en effektivt organiserad offentlig förvaltning, eftersom många
nätverk, lager och aktörer kan leda till en fördubbling av strukturer med
försvagad styrning och högre administrativa kostnader. De här frågorna är
aktuella med tanke på beskattning och delad börda för de finanspolitiska
insatser som krävs inom till exempel utbildning och socialförsäkring, som i
allmänhet kräver mer samarbete och samordning.
(17)     Kommissionen har inom den
europeiska planeringsterminen gjort en fördjupad analys av Belgiens ekonomiska
politik. Den har bedömt stabilitetsprogrammet och det nationella reformprogrammet,
och lagt fram en fördjupad granskning. Kommissionen har inte bara beaktat
programmens relevans för en hållbar finanspolitik och socioekonomisk politik i
Belgien utan också i vilken utsträckning EU:s regler och riktlinjer har
iakttagits, mot bakgrund av behovet att stärka den övergripande ekonomiska
styrningen i EU genom att framtida nationella beslut fattas med beaktande av
synpunkter på EU-nivå. Kommissionens rekommendationer inom den europeiska
planeringsterminen återspeglas i rekommendationerna 1–7 nedan.
(18)     Mot bakgrund av denna
bedömning har rådet granskat Belgiens stabilitetsprogram, och dess yttrande[9] återspeglas särskilt i
rekommendation 1 nedan.
(19)     Mot bakgrund av kommissionens
fördjupade granskning och denna bedömning har rådet granskat Belgiens
nationella reformprogram och stabilitetsprogram. Dess rekommendationer enligt
artikel 6 i förordning (EU) nr 1176/2011 om förebyggande och korrigering av
makroekonomiska obalanser återspeglas i rekommendationerna 1–5 nedan.
(20)     Kommissionen har också inom
den europeiska planeringsterminen gjort en analys av den ekonomiska politiken i
euroområdet. Mot denna bakgrund har rådet utfärdat specifika rekommendationer
till euroländerna. Belgien bör också se till att dessa rekommendationer
genomförs fullständigt och i tid.
HÄRIGENOM REKOMMENDERAS Belgien att
vidta följande åtgärder under perioden 2013–2014:
1.           Anta ytterligare åtgärder för
att genomföra de strukturanpassningar som anges i rådets beslut om att det
alltför stora underskottet ska korrigeras till 2013 och om att förbättra
konsolideringens varaktighet och trovärdighet. En
varaktig korrigering av finanspolitiska obalanser kräver ett trovärdig
genomförande av ambitiösa strukturreformer som stärker anpassningsförmågan och
ger en skjuts åt potentiell tillväxt. Fortsätta med
strukturanpassningar i lagom takt efter det att det alltför stora underskottet
har åtgärdats så att det medelfristiga målet kan uppnås till 2016 och se
till att den höga skuldkvoten börjar sjunka på ett övertygande sätt. Av den anledningen
senast den 15 oktober 2013 lägga fram tillväxtvänliga strukturåtgärder för 2014
som kan säkra en varaktig korrigering av det alltför stora underskottet och
tillräckliga framsteg på väg mot det medelfristiga målet. Se till att
anpassningen är balanserad över tiden eller till och med koncentrerad till
början av perioden. Anta tydliga samordningsarrangemang för att se till att de
finanspolitiska målen är bindande på federal nivå och nivåerna under federal
nivå inom ett medellångt planeringsperspektiv, inbegripet genom ett snabbt
antagande av en regel om balans eller överskott i den offentliga sektorns
budget som iakttar kraven i fördraget om stabilitet, samordning och styrning
inom Ekonomiska och monetära unionen, och öka insynen i hur bördor och ansvar
ska fördelas mellan olika förvaltningsnivåer.
2.           Påskynda arbetet med att
överbrygga klyftan mellan den faktiska och den lagstadgade pensionsåldern,
inklusive genom att snabbt fasa ut system för förtida pension. Stötta reformer
av socialförsäkringssystemen för pensionärer med sysselsättningsstöd och
arbetsmarknadsreformer som främjar ett aktivt åldrande. Påskynda antagandet av
ett beslut att koppla den lagstadgade pensionsåldern till den förväntade
livslängden. Fortsätta att göra de offentliga utgifterna för långtidsvård mer
kostnadseffektiva.
3.           Återställa konkurrenskraften,
fortsätta med de pågående insatserna för att reformera lönebildningssystemet,
inklusive löneindexering, i synnerhet genom att genomföra strukturåtgärder, i
samråd med arbetsmarknadens parter och i enlighet med nationell praxis, för att
säkerställa att lönebildningen är förenlig med produktivitetsutvecklingen,
speglar lokala skillnader i produktivitet och förhållanden på arbetsmarknaden
och ger automatiska korrigeringar när löneutvecklingen urholkar
konkurrenskraften på kostnadssidan.
4.           Lägga fram konkreta och
tidsbestämda strukturåtgärder för att öka konkurrensen i tjänstesektorn, genom
att undanröja hinder inom detaljhandeln och orimliga restriktioner för tjänster
inom de fria yrkena och förbättra tillhandahållandet av mobilt bredband.
Fortsätta att förbättra energisektorns funktionssätt genom att sänka
distributionskostnader och övervaka kostnaderna för slutkunderna, stärka
tillsynsmyndigheternas oberoende i energisektorn, telekomsektorn och
transportsektorn (järnväg, lufttrafik, hamnar och vägtransport). Undanröja
återstående lagstiftningshinder i postsektorn.
5.           Utarbeta konkreta och
tidsbestämda förslag för att lägga om skatter från arbete till mindre
tillväxtstörande skattebaser, främst genom att utforska potentialen för
miljöskatter, till exempel på diesel och uppvärmningsbränsle, och beskattning
av företagsbilar för privat bruk. Förenkla skattesystemet genom att sänka
skatteutgifterna i inkomstbeskattningen, öka momseffektiviteten och förbättra
uppbörden genom att täppa till befintliga kryphål.
6.           Ytterligare minska de
negativa incitamenten att arbeta genom att se till att krav på att söka arbete
tillämpas effektivt och att alla arbetslösa får tillgång till personlig
arbetsförmedling. Vidta åtgärder för att öka arbetskraftens rörlighet mellan
regionerna. Förenkla och stärka överensstämmelsen mellan stimulansåtgärder för
anställning, aktiveringspolitik, jobbmatchning och strategier för utbildning,
livslångt lärande och yrkesutbildning för äldre och yngre arbetstagare. Ta fram
omfattande strategier för social inkludering av personer med invandrarbakgrund.
7.           Vidta konkreta åtgärder och
komma överens om en tydlig fördelning av uppgifter mellan federala och
regionala myndigheter för att säkra framsteg med avseende på målen för minskade
utsläpp av växthusgaser från verksamhet som inte ingår i systemet för handel
med utsläppsrätter, i synnerhet från transport- och byggsektorn.
Utfärdad i Bryssel den
                                                                       På
rådets vägnar
                                                                       Ordförande
[1]               EGT L 209, 2.8.1997, s. 1.
[2]               EUT L 306, 23.11.2011, s. 25.
[3]               COM(2013) 351 final.
[4]               P7_TA(2013)0052 och P7_TA(2013)0053.
[5]               Rådets beslut 2013/208/EU av den 22 april 2013.
[6]               COM(2012) 750 final.
[7]               COM(2012) 751 final.
[8]               SWD(2013) 113 final.
[9]               Enligt artikel 5.2 i rådets förordning (EG) nr 1466/97.


Avis juridique important

|

32002H0216

Rådets rekommendation av den 5 mars 2002 om beviljande av ansvarsfrihet för kommissionen för genomförandet av operationerna inom Europeiska utvecklingsfonden (1984) (sjätte EUF) för räkenskapsåret 2000

Europeiska gemenskapernas officiella tidning nr L 072 , 14/03/2002 s. 0023 - 0023

Rådets rekommendationav den 5 mars 2002om beviljande av ansvarsfrihet för kommissionen för genomförandet av operationerna inom Europeiska utvecklingsfonden (1984) (sjätte EUF) för räkenskapsåret 2000(2002/216/EG)EUROPEISKA UNIONENS RÅD UTFÄRDAR DENNA REKOMMENDATIONmed beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen,med beaktande av tredje AVS-EEG-konventionen, som undertecknades i Lomé den 8 december 1984,med beaktande av rådets beslut 86/283/EEG av den 30 juni 1986 om associering av de utomeuropeiska länderna och territorierna med Europeiska ekonomiska gemenskapen(1),med beaktande av det interna avtalet om finansiering och administration av gemenskapens stöd(2), som undertecknades i Bryssel den 19 februari 1985, och som ändrats genom beslut 86/281/EEG(3), särskilt artikel 29.3 i detta,med beaktande av budgetförordningen av den 11 november 1986, tillämplig på sjätte Europeiska utvecklingsfonden(4), särskilt artiklarna 66-73 i denna,med beaktande av rådets granskning av räkenskaperna och balansräkningen för Europeiska utvecklingsfondens (1984) (sjätte EUF) operationer till och med den 31 december 2000, samt revisionsrättens redogörelse för räkenskapsåret 2000, tillsammans med kommissionens svar(5), ochav följande skäl:(1) I enlighet med artikel 29.3 i det interna avtalet skall kommissionen beviljas ansvarsfrihet för förvaltningen av Europeiska utvecklingsfonden (1984) (sjätte EUF) av Europaparlamentet på rådets rekommendation.(2) Kommissionens genomförande av Europeiska utvecklingsfondens operationer (1984) (sjätte EUF) under räkenskapsåret 2000 har i sin helhet varit tillfredsställande.HÄRIGENOM REKOMMENDERAS att Europaparlamentet beviljar kommissionen ansvarsfrihet för genomförandet av Europeiska utvecklingsfondens operationer (1984) (sjätte EUF) för räkenskapsåret 2000.Utfärdad i Bryssel den 5 mars 2002.På rådets vägnarR. De Rato Y FigaredoOrdförande(1) EGT L 175, 1.7.1986, s. 1.(2) EGT L 86, 31.3.1986, s. 210.(3) EGT L 178, 2.7.1986, s. 13.(4) EGT L 325, 20.11.1986, s. 42.(5) EGT C 359, 15.12.2001, s. 421.


title: Europeiska centralbankens rekommendation av den 26 april 2013 till Europeiska unionens råd om externa revisorer för Suomen Pankki (ECB/2013/12)

text:
               3.5.2013

               SV

               Europeiska unionens officiella tidning

               C 126/1

         EUROPEISKA CENTRALBANKENS REKOMMENDATION
   av den 26 april 2013
   till Europeiska unionens råd om externa revisorer för Suomen Pankki
   (ECB/2013/12)
   2013/C 126/01
   ECB-RÅDET HAR ANTAGIT DENNA REKOMMENDATION
   med beaktande av stadgan för Europeiska centralbankssystemet och Europeiska centralbanken, särskilt artikel 27.1, och
   av följande skäl:

               (1)

               Räkenskaperna för Europeiska centralbanken (ECB) och de nationella centralbankerna i de medlemsstater som har euron som valuta granskas av oavhängiga externa revisorer som ECB-rådet har rekommenderat och Europeiska unionens råd godkänt.

               (2)

               Förordnandet för Suomen Pankkis nuvarande externa revisorer löpte ut efter revisionen avseende räkenskapsåret 2012. Det är därför nödvändigt att utse externa revisorer från och med räkenskaps-året 2013.

               (3)

               Suomen Pankki har utsett PricewaterhouseCoopers Oy som sina externa revisorer för räkenskapsåren 2013 till 2019.

         HÄRIGENOM REKOMMENDERAS FÖLJANDE.
   Det rekommenderas att PricewaterhouseCoopers Oy utses till externa revisorer för Suomen Pankki för räkenskapsåren 2013 till 2019.

      Utfärdad i Frankfurt am Main den 26 april 2013.

         Mario DRAGHI

            ECB:s ordförande