title: Rekommendation till rådets beslut om Bulgariens och Rumäniens anslutning till konventionen om tillämplig lag för avtalsförpliktelser, öppnad för undertecknande i Rom den 19 juni 1980

text:
Viktigt rättsligt meddelande

|

52007PC0217

Rekommendation till Rådets beslut om Bulgariens och Rumäniens anslutning till konventionen om tillämplig lag för avtalsförpliktelser, öppnad för undertecknande i Rom den 19 juni 1980  /* KOM/2007/0217 slutlig - CNS 2007/0077 */

	[pic] | EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION |Bryssel den 25.4.2007KOM(2007) 217 slutlig2007/0077 (CNS)Rekommendation tillRÅDETS BESLUTom Bulgariens och Rumäniens anslutning till konventionen om tillämplig lag för avtalsförpliktelser, öppnad för undertecknande i Rom den 19 juni 1980(framlagt av kommissionen)MOTIVERINGGenom 2005 års anslutningsakt för Bulgarien och Rumänien[1] infördes ett förenklat system för Bulgariens och Rumäniens anslutning till de konventioner (och protokoll) som medlemsstaterna ingått på grundval av artikel 34 (tidigare artikel K.3) i fördraget om Europeiska unionen eller artikel 293 i EG-fördraget. Det är inte längre nödvändigt att såsom tidigare förhandla fram och ingå särskilda protokoll om anslutning till dessa konventioner (vilket hade krävt ratificering av 27 stater). Enligt artikel 3.3 i anslutningsakten skall Bulgarien och Rumänien helt enkelt ansluta sig till dessa konventioner och protokoll i kraft av anslutningsakten.Enligt artikel 3.3 och 3.4 i anslutningsakten skall rådet anta ett beslut för att fastställa vilken dag dessa konventioner skall träda i kraft för Bulgarien och Rumänien och för att göra alla de anpassningar av konventionerna som krävs på grund av de två nya medlemsstaternas anslutning (vilket i alla händelser skulle omfatta antagandet av konventionerna på bulgariska och rumänska språken, så att dessa språkversioner äger lika giltighet). Rådet skall vidta åtgärder på rekommendation av kommissionen efter att ha hört Europaparlamentet.Bilaga I till anslutningsakten innehåller en förteckning över de sju berörda konventionerna och protokollen på området rättsliga och inrikes frågor.Förteckningen omfattar konventionen av den 19 juni 1980 om tillämplig lag för avtalsförpliktelser, öppnad för undertecknande i Rom den 19 juni 1980, konventionen av den 10 april 1984 om Hellenska republikens tillträde till konventionen om tillämplig lag för avtalsförpliktelser, öppnad för undertecknande i Rom den 19 juni 1980, första protokollet av den 19 december 1988 om Europeiska gemenskapernas domstols tolkning av konventionen om tillämplig lag för avtalsförpliktelser, öppnad för undertecknande i Rom den 19 juni 1980, andra protokollet av den 19 december 1988 om att ge Europeiska gemenskapernas domstol viss behörighet att tolka konventionen om tillämplig lag för avtalsförpliktelser, öppnad för undertecknande i Rom den 19 juni 1980, konventionen av den 18 maj 1992 om Konungariket Spaniens och Portugisiska republikens tillträde till konventionen om tillämplig lag för avtalsförpliktelser, öppnad för undertecknande i Rom den 19 juni 1980, konventionen av den 29 november 1996 om Republiken Österrikes, Republiken Finlands och Konungariket Sveriges anslutning till konventionen om tillämplig lag för avtalsförpliktelser, öppnad för undertecknande i Rom den 19 juni 1980, samt till det första och andra protokollet angående EG-domstolens tolkning av den konventionen.I överensstämmelse med artikel 3.6 har kommissionen utarbetat ett förslag om att utöka förteckningen med konventionen om Republiken Tjeckiens, Republiken Estlands, Republiken Cyperns, Republiken Lettlands, Republiken Litauens, Republiken Ungerns, Republiken Maltas, Republiken Polens, Republiken Sloveniens och Republiken Slovakiens anslutning till konventionen om tillämplig lag för avtalsförpliktelser, öppnad för undertecknande i Rom den 19 juni 1980, samt till det första och andra protokollet angående Europeiska gemenskapernas domstols tolkning av den konventionen.Syftet med kommissionens rekommendation till ett rådsbeslut är att i enlighet med artikel 3.4 i anslutningsakten göra de anpassningar som krävs på grund av Bulgariens och Rumäniens anslutning till ovannämnda konventioner och protokoll.2007/0077 (CNS)Rekommendation tillRÅDETS BESLUTom Bulgariens och Rumäniens anslutning till konventionen om tillämplig lag för avtalsförpliktelser, öppnad för undertecknande i Rom den 19 juni 1980EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR BESLUTAT FÖLJANDEmed beaktande av fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen,med beaktande av anslutningsfördraget för Bulgarien och Rumänien,med beaktande av anslutningsakten för Bulgarien och Rumänien (nedan kallad ”anslutningsakten”), särskilt artikel 3.4,med beaktande av kommissionens rekommendation[2],med beaktande av Europaparlamentets yttrande[3], ochav följande skäl:(1) Konventionen om tillämplig lag på avtalsförpliktelser (nedan kallad ”1980 års konvention”) öppnades för undertecknande i Rom den 19 juni 1980 och trädde i kraft den 1 april 1991.(2) 1980 års konvention kompletterades med det första och andra protokollet av den 19 december 1988 angående Europeiska gemenskapernas domstols tolkning av den konventionen[4].(3) Grekland anslöt sig till 1980 års konvention genom konventionen av den 10 april 1984[5], som trädde i kraft den 1 april 1991.(4) Spanien och Portugal tillträdde 1980 års konvention genom konventionen av den 18 maj 1992[6], som trädde i kraft den 1 september 1993.(5) Österrike, Finland och Sverige anslöt sig till 1980 års konvention genom konventionen av den 29 november 1996[7], som trädde i kraft den 1 oktober 1998.(6) Efter Tjeckiens, Estlands, Cyperns, Lettlands, Litauens, Ungerns, Maltas, Polens, Sloveniens och Slovakiens anslutning till Europeiska unionen undertecknades den 14 april 2005 en konvention om dessa nya medlemsstaters anslutning till 1980 års konvention[8], men den har ännu inte trätt i kraft.(7) Enligt artikel 3.3 i anslutningsakten skall Bulgarien och Rumänien ansluta sig till de konventioner och protokoll mellan medlemsstaterna som finns förtecknade i dess bilaga I, och som bland annat omfattar 1980 års konvention samt det första och andra protokollet från 1988 tillsammans med anslutningskonventionerna av den 10 april 1984, 18 maj 1992, 29 november 1996 respektive den 14 april 2005. För Bulgarien och Rumänien träder de i kraft den dag som rådet fastställer.(8) I enlighet med artikel 3.4 i anslutningsakten skall rådet göra alla anpassningar som krävs på grund av anslutningen till dessa konventioner och protokoll.HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.Artikel 1Det första protokollet från 1988 om Europeiska gemenskapernas domstols tolkning av 1980 års konvention skall ändras på följande sätt:I artikel 2 a skall följande strecksatser införas:-  I Bulgarien:Върховен касационен съд-  I Rumänien:Înalta Curte de Casaţie şi JustiţieArtikel 21980 års konvention samt det första och andra protokollet från 1988, tillsammans med anslutningskonventionerna av den 10 april 1984, den 18 maj 1992 respektive den 29 november 1996, i deras lydelse efter ändring genom detta beslut, träder i kraft mellan Bulgarien, Rumänien och de övriga medlemsstaterna den första dagen i den första månaden efter den dag då detta beslut har antagits. Anslutningskonventionen av den 14 april 2005 träder i kraft mellan Bulgarien, Rumänien och de övriga medlemsstaterna den dag då den träder i kraft.Artikel 3Texterna till 1980 års konvention samt det första och andra protokollet från 1988, tillsammans med anslutningskonventionerna av den 10 april 1984, 18 maj 1992, 29 november 1996 respektive den 14 april 2005, som upprättats på bulgariska och rumänska språken och åtföljer detta beslut, skall gälla på samma villkor som de övriga språkversionerna av dessa konventioner och protokoll.Artikel 4Detta beslut får verkan dagen efter det att det har offentliggjorts i Europeiska unionens officiella tidning .Utfärdat i Bryssel den [...]På rådets vägnarOrdförandeBILAGA Texten på bulgariska och rumänska språken till 1980 års konvention, 1984 års konvention, det första protokollet från 1988, det andra protokollet från 1988, 1992 års konvention, 1996 års konvention och 2005 års konvention.[1] EUT L 157, 21.6.2005, s. 203.[2] EUT C […], […], s. […].[3] EUT C […], […], s. […].[4] EGT L 48, 20.2.1989, s. 1 och EGT L 48, 20.12.1989, s. 17.[5] EGT L 146, 31.5.1984, s. 1.[6] EGT L 333, 18.11.1992, s. 1.[7] EGT C 15, 15.1.1997, s. 10.[8] EUT C 169, 8.7.2005, s. 1.


title: EFTAs övervakningsmyndighets rekommendation av den 5 november 2008 om relevanta produkt- och tjänstemarknader inom området elektronisk kommunikation vilka kan komma i fråga för förhandsreglering enligt den rättsakt som det hänvisas till i punkt 5cl i bilaga XI till EES-avtalet (Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/21/EG om ett gemensamt regelverk för elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster), i dess anpassade lydelse enligt protokoll 1 till EES-avtalet och enligt de anpassningar för sektorn som återfinns i bilaga XI till avtalet

text:
               9.7.2009

               SV

               Europeiska unionens officiella tidning

               C 156/18

         EFTAs ÖVERVAKNINGSMYNDIGHETS REKOMMENDATION

   av den 5 november 2008
   om relevanta produkt- och tjänstemarknader inom området elektronisk kommunikation vilka kan komma i fråga för förhandsreglering enligt den rättsakt som det hänvisas till i punkt 5cl i bilaga XI till EES-avtalet (Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/21/EG om ett gemensamt regelverk för elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster), i dess anpassade lydelse enligt protokoll 1 till EES-avtalet och enligt de anpassningar för sektorn som återfinns i bilaga XI till avtalet
   2009/C 156/12
   EFTAS ÖVERVAKNINGSMYNDIGHET HAR ANTAGIT DENNA REKOMMENDATION
   MED BEAKTANDE AV avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (1),
   MED BEAKTANDE AV avtalet mellan Eftastaterna om upprättande av en övervakningsmyndighet och en domstol, särskilt artikel 5.2 b,
   MED BEAKTANDE AV den rättsakt som det hänvisas till i punkt 5cl i bilaga XI till EES-avtalet (Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/21/EG av den 7 mars 2002 om ett gemensamt regelverk för elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster (2) i dess anpassade lydelse enligt protokoll 1 till EES-avtalet och enligt de anpassningar för sektorn som återfinns i bilaga XI till avtalet, särskilt artikel 15 i direktivet,
   MED BEAKTANDE AV övervakningsmyndighetens beslut nr 194/04/KOL av den 14 juli 2004 om antagande av en rekommendation om relevanta marknader inom sektorn för elektroniska kommunikationer vilka kan komma i fråga för förhandsreglering och riktlinjer om bedömning av marknaden och av betydande inflytande på marknaden, och
   av följande skäl:

               (1)

               Genom ramdirektivet inrättas ett regelverk för sektorn för elektronisk kommunikation. Regelverket omfattar alla elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster inom dess tillämpningsområde och ska därigenom tillgodose behov som uppstår till följd av konvergenstrender. Syftet med regelverket är att stegvis minska den sektorsspecifika förhandsregleringen efter hand som konkurrensen på marknaden utvecklas.

               (2)

               Enligt artikel 15 i ramdirektivet ska Eftas övervakningsmyndighet (nedan kallad övervakningsmyndigheten) efter offentligt samråd och samråd med de nationella regleringsmyndigheterna i Eftastaterna anta en rekommendation om relevanta produkt- och tjänstemarknader.

               (3)

               Syftet med föreliggande rekommendation är att fastställa på vilka produkt- och tjänstemarknader förhandsreglering kan komma i fråga, i enlighet med artikel 15.1 i ramdirektivet. Målet med alla förhandsregleringar är att skapa fördelar för slutanvändarna genom att på en hållbar bas göra slutkundsmarknaderna konkurrensutsatta. Definitionen av relevanta marknader ändras med tiden, eftersom egenskaper hos produkter och tjänster utvecklas, och eftersom möjligheterna till substitution på efterfråge- och utbudssidorna förändras. Rekommendationen av den 14 juli 2004 (3) har nu varit i kraft i över fyra år, så det är dags att se över den första utgåvan i ljuset av marknadsutvecklingen inom EES. Denna rekommendation ersätter rekommendationen av den 14 juli 2004, som antagits genom beslut nr 194/04/KOL.

               (4)

               Enligt artikel 15.1 i ramdirektivet ska övervakningsmyndigheten definiera marknader i enlighet med konkurrenslagstiftningens principer. Därför används konkurrenslagstiftningens principer i denna rekommendation för att definiera gränserna mellan produktmarknader inom sektorn för elektronisk kommunikation, medan identifiering eller urval av definierade marknader för förhandsreglering förutsätter att marknaderna har egenskaper som motiverar införandet av reglerade förhandsskyldigheter. Den terminologi som används i rekommendationen grundas på terminologin i ramdirektivet och direktiv 2002/22/EG (4). I enlighet med ramdirektivet är det de nationella regleringsmyndigheterna som ska definiera relevanta marknader efter nationella omständigheter, bland annat relevanta geografiska marknader inom det egna landet.

               (5)

               Utgångspunkten för fastställande av marknader i denna rekommendation är definitionen av slutkundsmarknader ur ett framtidsorienterat perspektiv, med hänsyn till substituerbarheten på efterfråge- och utbudssidorna. Efter det att slutkundsmarknaderna har definierats kan man gå vidare med att identifiera relevanta grossistmarknader. Om marknaden i efterföljande led i stor utsträckning får sina leveranser av ett eller flera vertikalt integrerade företag kan det vara svårt för potentiella företag som inte är integrerade att få de insatsvaror som behövs. För att avgöra om marknaden kan komma i fråga för en förhandsreglering kan det bli nödvändigt att konstruera en teoretisk grossistmarknad i föregående led. Marknaderna för elektronisk kommunikation har ofta två sidor, genom att omfatta tjänster som tillhandahålls via nät eller plattformar som sammanför användare på båda sidor om marknaden, exempelvis slutkunder som utbyter kommunikationer eller sändare och mottagare av information och innehåll. Dessa aspekter måste beaktas vid identifiering och definition av marknader, eftersom de kan påverka både hur marknader definieras och huruvida de har de egenskaper som kan motivera reglerade förhandsskyldigheter.

               (6)

               För att identifiera marknader som kommer i fråga för reglerade förhandsskyldigheter bör följande kumulativa kriterier tillämpas: Det första kriteriet är förekomsten av höga och varaktiga inträdeshinder. Dessa kan vara strukturella, rättsliga eller regleringsbaserade. De elektroniska kommunikationsmarknaderna är dynamiska till sin karaktär och funktion. Därför måste man också väga in möjligheterna att övervinna inträdeshindren inom rimlig tid när man gör framtidsanalyser för att inför en eventuell förhandsreglering fastställa vad som är relevanta marknader. Därför uppfylls det andra kriteriet bara av de marknader som till följd av sin struktur inte tenderar att utvecklas i riktning mot effektiv konkurrens inom den tillämpliga tidsramen. Tillämpning av detta kriterium innefattar undersökning av konkurrenssituationen bakom inträdeshindren. Det tredje kriteriet innebär att tillämpning av enbart konkurrenslagstiftning inte i tillräcklig grad skulle avhjälpa de aktuella bristerna på marknaden.

               (7)

               De viktigaste indikatorerna vid bedömning av det första och andra kriteriet liknar dem som beaktas vid en framtidsorienterad marknadsanalys, bland annat inträdeshinder i avsaknad av reglering (inbegripet omfattningen av kostnader som inte kan återvinnas – sunk costs), marknadsstruktur, marknadsprestanda och marknadsdynamik, samt indikatorer som marknadsandelar och marknadstendenser, marknadspriser och -tendenser eller konkurrerande näts och infrastrukturers omfattning och täckning. Alla marknader som uppfyller de tre kriterierna i avsaknad av förhandsreglering kommer i fråga för förhandsreglering.

               (8)

               Från konkurrenssynpunkt bör inte nya framväxande marknader omfattas av olämpliga skyldigheter, även om det finns fördelar med att vara först, i enlighet med ramdirektivet. Nya framväxande marknader anses omfatta produkter eller tjänster för vilka det, på grund av deras nyhet, är ytterst svårt att förutsäga efterfrågan eller villkoren för inträde på marknaden eller leveransvillkor, och för vilka det därför är svårt att tillämpa de tre kriterierna. Syftet med att inte utsätta nya framväxande marknader för olämpliga skyldigheter är att främja innovation i enlighet med artikel 8 i ramdirektivet. Samtidigt bör man undvika att det ledande företaget avskärmar sådana marknader, något som redan påpekas i kommissionens riktlinjer för marknadsanalyser och bedömning av betydande marknadsinflytande i enlighet med gemenskapens regelverk för elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster (5). Tillkommande uppgraderingar av befintlig nätinfrastruktur leder sällan till nya eller framväxande marknader. Att en produkt inte är substituerbar måste fastställas både från utbuds- och efterfrågesidan innan man kan dra slutsatsen att den inte omfattas av en redan befintlig marknad. Framväxande nya tjänster på slutkundsmarknaden kan leda till nya sekundära grossistmarknader i ett omfång som gör att slutkundstjänsterna inte kan tillhandahållas med befintliga grossistprodukter.

               (9)

               När det gäller inträde på marknaden är två slags hinder av betydelse för den föreliggande rekommendationen: strukturella hinder och rättsliga eller regleringsbaserade hinder.

               (10)

               Strukturella hinder för inträde på marknaden är en följd av ursprungliga kostnader eller efterfrågeförhållanden som leder till obalans mellan de förhållanden som råder för aktörer med dominerande ställning på marknaden i kraft av tidigare monopol, och förhållandena för nytillkomma aktörer. Höga strukturella hinder kan t.ex. föreligga när marknaden kännetecknas av absoluta kostnadsfördelar, betydande stordriftsfördelar, fördelar bestående i att samma produkter säljs i en mängd olika former, kapacitetsbrister samt höga kostnader som inte kan återvinnas (sunk costs). Sådana hinder går fortfarande att hitta i samband med det vittomfattande uppbyggandet och tillhandahållandet av lokala accessnät till fasta anslutningspunkter. Ett motsvarande strukturellt hinder kan också finnas när det för tillhandahållandet av en viss tjänst krävs en nätkomponent som inte får kopieras, eller kopieras bara till en kostnad som gör det olönsamt för konkurrenter.

               (11)

               Rättsliga hinder och regleringshinder grundas inte på ekonomiska förhållanden, utan är en följd av lagstiftningsåtgärder, myndighetsåtgärder eller andra statliga åtgärder som direkt påverkar villkoren för aktörers inträde på en relevant marknad och deras positionering där. Ett exempel på rättsliga hinder och regleringshinder som förhindrar inträde på en marknad är om det finns en gräns för hur många företag som har tillgång till radiospektrum för tillhandahållande av tjänster som är spektrumberoende. Andra exempel på samma slags hinder är prisregleringar eller andra prisrelaterade åtgärder, som drabbar företag. De påverkar inte bara inträdet på marknaden, utan också företagens positionering på marknaden. Rättsliga eller regleringsrelaterade hinder, som kan undanröjas inom den berörda tidsfristen, bör normalt sett inte anses vara ekonomiska hinder för inträde som uppfyller det första kriteriet.

               (12)

               Hinder för inträde på marknaden kan också bli mindre relevanta för innovationsdrivna marknader som kännetecknas av fortgående teknisk utveckling. På sådana marknader härrör konkurrensrestriktioner ofta från innovationsrelaterade hot från potentiella konkurrenter som för närvarande inte finns på marknaden. På innovationsdrivna marknader kan dynamisk konkurrens eller konkurrens på längre sikt förekomma bland företag som inte nödvändigtvis är konkurrenter på en befintlig ”statisk” marknad. I denna rekommendation utpekas inte marknader där hindren för inträde på marknaden inte förväntas bestå under en förutsebar tidsperiod. När man bedömer huruvida hinder för inträde på marknaden kommer att fortbestå i avsaknad av reglering måste man undersöka huruvida framgångsrika inträden på marknaden ofta har ägt rum i näringsgrenen och huruvida inträdet har varit, eller förväntas vara, tillräckligt omedelbart och varaktigt för att begränsa marknadsinflytandet. Hur relevanta inträdeshindren är kommer bland annat att bero på den minimala effektiva produktionen och de kostnader som inte kan återvinnas.

               (13)

               Även om en marknad kännetecknas av höga inträdeshinder kan emellertid andra strukturella faktorer på samma marknad innebära att den utvecklas i riktning mot effektiv konkurrens inom den tidsram som är aktuell i sammanhanget. Marknadsdynamik kan exempelvis uppnås genom tekniska utvecklingar eller genom konvergens av produkter och marknader som kan leda till konkurrenstryck mellan aktörerna på specifika produktmarknader. Det kan också vara fallet på marknader med ett begränsat men ändå tillräckligt antal företag som har olika kostnadsstrukturer och som konfronteras med en priselastisk efterfrågan. Det kan dessutom finnas överskottskapacitet på en marknad som normalt skulle kunna ge konkurrentföretag möjlighet att öka produktionen mycket snabbt som en reaktion på en eventuell prisökning. På sådana marknader kan marknadsandelarna variera med tiden, och man kan konstatera sjunkande priser. Om marknadsdynamiken ändras snabbt bör man noga välja rätt tidsramar för att spegla de marknadsutvecklingar som är av intresse.

               (14)

               Beslutet att en marknad ska komma i fråga för förhandsreglering bör också bero på en bedömning av huruvida konkurrenslagstiftningen är tillräcklig för att hantera de marknadsmisslyckanden som uppstår genom att de första två kriterierna uppfylls. Det är osannolikt att konkurrenslagstiftningsingrepp är tillräckliga om interventionen för att åtgärda ett marknadsmisslyckande leder till omfattande efterlevnadskrav eller om det krävs regelbunden intervention och/eller intervention i rätt tid.

               (15)

               Tillämpningen av de tre kriterierna bör begränsa antalet marknader inom sektorn för elektronisk kommunikation där reglerade förhandsskyldigheter införs, och därmed bidra till det mål som satts i de rättsliga ramarna, att stegvis minska den sektorspecifika förhandsregleringen allt eftersom konkurrensen utvecklas på marknaderna. Dessa kriterier bör tillämpas kumulativt, och om något av dem inte är uppfyllt så innebär det att den berörda marknaden inte bör identifieras som en som kommer i fråga för förhandsreglering.

               (16)

               Regleringsåtgärder av tjänster som riktar sig till slutkunder bör vidtas endast om de nationella regleringsmyndigheterna anser att relevanta prissättningsåtgärder eller åtgärder som gäller val eller förval av nätoperatör inte skulle uppfylla målet att säkerställa effektiv konkurrens och tillfredsställande av allmänintresset. Genom att ingripa i grossistledet, även med åtgärder som kan påverka slutkundsmarknaden, kan EES-staterna se till att en så stor del av värdekedjan som möjligt förblir öppen för normal konkurrens, vilket ger slutanvändarna de bästa tänkbara resultaten. I denna rekommendation identifieras därför främst grossistmarknader: om dessa regleras på rätt sätt är det meningen att detta ska råd bot på den brist på verklig konkurrens som är så uppenbar på slutkundsmarknaderna. Om en nationell regleringsmyndighet kan visa att interventioner i grossistledet har varit framgångslösa kan den berörda slutkundsmarknaden komma i fråga för förhandsreglering, förutsatt att de ovan angivna tre kriterierna är uppfyllda.

               (17)

               Den 17 december 2007 utfärdade kommissionen en ny rekommendation 2007/879/EG (6) om relevanta produkt- och tjänstemarknader inom området elektronisk kommunikation vilka kan komma i fråga för förhandsreglering enligt ramdirektivet.

               (18)

               Utgångspunkt för revisionen av övervakningsmyndighetens rekommendation om relevanta marknader är kommissionens nya rekommendation och kommissionens överväganden i den förklarande anmärkningen till dess rekommendation. I sitt revisionsförfarande anser övervakningsmyndigheten att jämförelsen mellan de olika marknadsutvecklingarna bör genomföras i relation till en EES-referens och inte bara med hänsyn till marknadssituationen inom de enskilda Eftastaterna.

               (19)

               På grundval av marknadsutvecklingen i Eftastaterna samt de synpunkter som lämnats i samband med det offentliga samrådet och annan information som övervakningsmyndigheten har tillgång till, förefaller det inte sannolikt att det sätt på vilket de tre Eftastaternas marknader för elektronisk kommunikation fungerar generellt skulle avvika i större utsträckning från hur marknaderna i EU eller hela EES i genomsnitt fungerar eller hur respektive marknad i enskilda EU-medlemsstater fungerar jämfört med det genomsnittet.

               (20)

               Syftet med EES-avtalet är att upprätta ”ett dynamiskt och homogent europeiskt ekonomiskt samarbetsområde med hjälp av gemensamma konkurrensregler och likartade konkurrensvillkor” (7). Mot bakgrund av denna målsättning och övervägandena ovan antar övervakningsmyndigheten en rekommendation som är anpassad till kommissionens rekommendation för att säkerställa en enhetlig tillämpning av det gemensamma regelverket och som ger intressenterna rättssäkerhet inom marknaderna för elektronisk kommunikation i EES. Därför har antalet marknader som kan komma i fråga för förhandsreglering minskats från 18 till 7 marknader i denna rekommendation.

               (21)

               Det faktum att antalet marknader som kan komma i fråga för förhandsreglering minskar innebär inte nödvändigtvis att de marknader som tagits bort verkligen är konkurrensutsatta i var och en av Eftastaterna och att förhandsreglering inte längre är motiverad på dessa marknader. I bidrag som lämnats in till övervakningsmyndigheten under revisionsförfarandet hävdas att en fortsatt reglering kan vara motiverad på vissa marknader.

               (22)

               De marknader som ingår i förteckningen i bilagan har identifierats på grundval av de tre kumulativa kriterierna. För marknader som inte förtecknas i denna rekommendation bör de nationella regleringsmyndigheterna tillämpa de tre kriterierna. För de marknader i bilagan till rekommendation nr 194/04/KOL av den 14 juli 2004 som inte är med i förteckningen i bilagan till denna rekommendation bör de nationella regleringsmyndigheterna ha rätt att tillämpa de tre kriterierna för att undersöka om den berörda marknaden fortfarande bör omfattas av förhandsreglering på grundval av landets nationella situation. Nationella regleringsmyndigheter kan välja att inte genomföra en bedömning av marknaden för marknader som förtecknas i denna rekommendation om de anser att de tre kriterierna inte uppfylls på den berörda marknaden. Nationella regleringsmyndigheter får fastställa att andra marknader än de som är förtecknade i rekommendationen är relevanta. Det förutsätter dock att myndigheterna förfar i enlighet med artikel 7 i ramdirektivet. Om utkast till lagstiftning som påverkar handeln mellan Eftastaterna inte anmäls i enlighet med skäl 38 i ramdirektivet kan det leda till överträdelseförfaranden mot staten i fråga. Marknader som inte ingår i förteckningen i denna rekommendation bör definieras på grundval av de konkurrensprinciper som fastställs i övervakningsmyndighetens tillkännagivande om definitionen på relevant marknad i EES:s konkurrenslagstiftning (8). Vidare bör de vara förenliga med övervakningsmyndighetens riktlinjer om bedömning av marknaden och av betydande inflytande på marknaden samt uppfylla de tre kriterier som anges ovan.

               (23)

               Det faktum att denna rekommendation innehåller en förteckning över de produkt- och tjänstemarknader där förhandsreglering kan vara motiverad betyder inte att reglering alltid är motiverad eller att regleringsskyldigheter enligt särdirektiven kommer att införas för dessa marknader. Ingen reglering kan införas, eller måste upphävas, om det föreligger verklig konkurrens på den berörda marknaden i avsaknad av reglering, dvs. om ingen aktör har betydande inflytande på marknaden i enlighet med artikel 14 i ramdirektivet. Regleringsskyldigheter måste vara adekvata och grundas på karaktären hos det problem som konstaterats samt vara proportionerliga och berättigade med hänsyn till de mål som anges i ramdirektivet, i synnerhet säkerställa maximalt utbyte för användare, säkerställa att det inte uppstår någon snedvridning eller begränsning av konkurrensen, främja effektiva investeringar i infrastruktur och främja innovation, samt främja en effektiv användning och förvaltning av radiofrekvenser och nummerresurser.

               (24)

               I fastställandet av relevanta marknader i denna rekommendation påverkar inte tillämpningen av definitioner av relevanta marknader som i bestämda fall får göras inom ramen för konkurrenslagstiftningen. Förhandsregleringens omfattning påverkar inte heller omfattningen av de verksamheter som kan komma att bedömas inom ramen för konkurrenslagstiftningen.

               (25)

               Föreliggande rekommendation har genomgått ett offentligt samråd och ett samråd med nationella regleringsmyndigheter och andra konkurrensmyndigheter i Eftastaterna.

               (26)

               Denna rekommendation ska tolkas mot bakgrund av den förklarande anmärkningen i kommissionens rekommendation 2007/879/EG om relevanta produkt- och tjänstemarknader inom sektorn för elektronisk kommunikation vilka kan komma i fråga för förhandsreglering enligt ramdirektivet. I den förklarande anmärkningen ingår bland annat en beskrivning av den tekniska utvecklingen i förhållande till de marknader som definieras i rekommendationen.

         HÄRIGENOM REKOMMENDERAS FÖLJANDE.

               1.

               När relevanta marknader ska definieras som relevanta med hänsyn till nationella förhållanden i enlighet med artikel 15.3 i den rättsakt som det hänvisas till i punkt 5cl i bilaga XI till EES-avtalet, Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/21/EG om ett gemensamt regelverk för elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster, i dess anpassade lydelse enligt protokoll 1 till EES-avtalet och enligt de anpassningar för sektorn som återfinns i bilaga XI till avtalet rekommenderas de nationella regleringsmyndigheterna att bedöma de produkt- och tjänstemarknader som är förtecknade i bilagan till denna rekommendation.

               2.

               När andra marknader än de som ingår i bilagan identifieras som relevanta bör de nationella regleringsmyndigheterna se till att följande tre kriterier uppfylls kumulativt:

                           a)

                           Förekomsten av höga och varaktiga inträdeshinder. Dessa kan vara strukturella, rättsliga eller regleringsbaserade.

                           b)

                           Marknadsstrukturer som inte tenderar till effektiv konkurrens inom den relevanta tidsfristen. Tillämpning av detta kriterium innefattar undersökning av konkurrenssituationen bakom inträdeshindren.

                           c)

                           Konkurrenslagstiftningen räcker inte ensam till för att åtgärda de berörda marknadsmisslyckandena.

               3.

               Denna rekommendation ska inte påverka marknadsdefinitioner, resultaten av marknadsbedömningar och regleringsskyldigheter som de nationella regleringsmyndigheterna har antagit i enlighet med artiklarna 15.3 och 16 i den rättsakt som det hänvisas till i punkt 5cl i bilaga XI till EES-avtalet, i dess anpassade lydelse enligt protokoll 1 till EES-avtalet och enligt de anpassningar för sektorn som återfinns i bilaga XI till avtalet (Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/21/EG om ett gemensamt regelverk för elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster), innan den dag när denna rekommendation antas.

               4.

               Denna rekommendation riktar sig till Eftastaterna.

      Utfärdad i Bryssel den 5 november 2008.

            På Eftas övervakningsmyndighets vägnar

         Per SANDERUD

            Ordförande

         Kurt JAEGER

            Ledamot av kollegiet

      (1)  Nedan kallat EES-avtalet.

      (2)  EGT L 108, 24.4.2002, s. 33. Direktivet ändrat genom förordning (EG) nr 717/2007 (EUT L 171, 29.6.2007, s. 32). Nedan kallat ramdirektivet.

      (3)  Eftas övervakningsmyndighets rekommendation av den 14 juli 2004 om relevanta produkt- och tjänstemarknader inom sektorn elektronisk kommunikation vilka kan komma i fråga för förhandsreglering enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/21/EG om ett gemensamt regelverk för elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster, i dess lydelse enligt EES-avtalet (EUT L 113, 27.4.2006, s. 18 och EES-supplement nr 21, 27.4.2006, s. 33). Antaget genom beslut nr 194/04/KOL.

      (4)  Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/22/EG av den 7 mars 2002 om samhällsomfattande tjänster och användares rättigheter avseende elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster (direktivet om samhällsomfattande tjänster) (EGT L 108, 24.4.2002, s. 51), som har införts genom punkt 5cm i bilaga XI till EES-avtalet genom gemensamma EES-kommitténs beslut nr 11/2004 (EUT L 116, 22.4.2004, s. 60 och EES-supplement nr 20, 22.4.2004, s. 14).

      (5)  Riktlinjer utfärdade av Eftas övervakningsmyndighet av den 14 juli 2004 om marknadsanalyser och bedömning av betydande marknadsinflytande i enlighet med regelverket för elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster enligt bilaga XI till avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, EUT C 101, 27.4.2006, s. 1 och EES-supplement nr 21, 27.4.2006, s. 1.

      (6)  EUT L 344, 28.12.2007, s. 65.

      (7)  Se det fjärde skälet i ingressen till EES-avtalet.

      (8)  Eftas övervakningsmyndighets beslut nr 46/98/KOL av den 4 mars 1998 om utfärdande av två tillkännagivanden inom konkurrensområdet om definitionen av relevant marknad i Europeiska ekonomiska samarbetsområdets (EES) konkurrenslagstiftning och om avtal av mindre betydelse som inte omfattas av artikel 53.1 i EES-avtalet (EGT L 200, 16.7.1998, s. 46 och EES-supplementet nr 28, 16.7.1998, s. 1).

      BILAGA

         Slutkundsledet

                  1.

                  Tillträde till det allmänna telefonnätet via en fast anslutningspunkt för hushåll och andra kunder.

         Grossistledet

                  2.

                  Samtalsoriginering i det allmänna telefonnätet via en fast anslutningspunkt.
                  I den föreliggande rekommendationen innefattar begreppet samtalsoriginering överföring av samtal. Begreppet beskrivs på ett sådant sätt att det i ett nationellt sammanhang är förenligt med de skisserade gränserna för marknaderna för samtalsförmedling respektive samtalsterminering i det allmänna telefonnätet via en fast anslutningspunkt.

                  3.

                  Samtalsterminering i individuella allmänna telefonnät via en fast anslutningspunkt.
                  I den föreliggande rekommendationen innefattar begreppet samtalsterminering överföring av samtal. Begreppet beskrivs på ett sådant sätt att det i ett nationellt sammanhang är förenligt med de skisserade gränserna för marknaden för samtalsoriginering och marknaden för samtalsförmedling i det allmänna telefonnätet via en fast anslutningspunkt.

                  4.

                  Tillträde (fysiskt) till nätinfrastruktur i grossistledet (inbegripet accessnät med gemensamt tillträde eller helt öppet tillträde) via en fast anslutningspunkt.

                  5.

                  Bredbandstillträde för grossistledet.
                  Denna marknad omfattar icke-fysiskt eller virtuellt tillträde till nät, inbegripet bitströmstillträde via en fast anslutningspunkt. Marknaden befinner sig i efterföljande led i förhållande till det fysiska tillträde som omfattas av marknad 4 ovan, eftersom bredbandstillträde för grossistledet kan konstrueras med hjälp av denna resurs plus andra element.

                  6.

                  Terminerande avsnitt av hyrda förbindelser i grossistledet, oberoende av vilken teknik som används för att tillhandahålla den hyrda eller dedicerade kapaciteten.

                  7.

                  Samtalsterminering i individuella mobiltelefonnät.


title: Recommendation for a COUNCIL RECOMMENDATION on the National Reform Programme 2011 of Italyand delivering a Council opinionon the updated Stability Programme of Italy, 2011-2014

text:
  EUROPEISKA KOMMISSIONEN

                                  Bryssel den 7.6.2011
                                  SEK(2011) 810 slutlig

                  Rekommendation till

           RÅDETS REKOMMENDATION

       om Italiens nationella reformprogram 2011

                 och till rådets yttrande

om Italiens uppdaterade stabilitetsprogram för 2011–2014

                {SEK(2011) 720 slutlig}
 ---pagebreak---                                           Rekommendation till

                                     RÅDETS REKOMMENDATION

                               om Italiens nationella reformprogram 2011

                                         och till rådets yttrande

                      om Italiens uppdaterade stabilitetsprogram för 2011–2014

     EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DENNA REKOMMENDATION

     med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artiklarna 121.2
     och 148.4,

     med beaktande av rådets förordning (EG) nr 1466/97 av den 7 juli 1997 om förstärkning av
     övervakningen av de offentliga finanserna samt övervakningen och samordningen av den
     ekonomiska politiken1, särskilt artikel 5.3,

     med beaktande av Europeiska kommissionens rekommendation2,

     med beaktande av Europeiska rådets slutsatser,

     med beaktande av sysselsättningskommitténs yttrande,

     efter att ha hört ekonomiska och finansiella kommittén, och

     av följande skäl:

     (1)    Den 26 mars 2010 antog Europeiska rådet Europeiska kommissionens förslag till en
            ny strategi för sysselsättning och tillväxt – Europa 2020. Strategin bygger på en utökad
            samordning av den ekonomiska politiken med inriktning på ett antal nyckelområden
            där åtgärder måste vidtas för att stimulera Europas potential för hållbar tillväxt och
            konkurrenskraft.

     (2)    Rådet antog den 13 juli 2010 en rekommendation om de allmänna riktlinjerna för
            medlemsstaternas och unionens ekonomiska politik (2010–2014) och den 21 oktober
            2010 ett beslut om riktlinjer för medlemsstaternas sysselsättningspolitik, vilka
            tillsammans utgör de så kallade integrerade riktlinjerna. Medlemsstaterna uppmanades
            att beakta de integrerade riktlinjerna i sin nationella ekonomiska politik och
            sysselsättningspolitik.

     1
            EGT L 209, 2.8.1997, s. 1.
     2
            EUT C, , s. .

SV                                                  2                                                  SV
 ---pagebreak---      (3)   Den 12 januari 2011 antog kommissionen den första årliga tillväxtöversikten, som
           markerar inledningen av en ny planeringscykel för den ekonomiska styrningen i EU
           och den första europeiska planeringsterminen av integrerad förhandssamordning av
           den ekonomiska politiken, vilken är förankrad i Europa 2020-strategin.

     (4)   Den 25 mars 2011 godkände Europeiska rådet prioriteringarna för finanspolitisk
           konsolidering och strukturreformer (i linje med rådets slutsatser av den 15 februari och
           7 mars 2011 och med hänvisning till kommissionens årliga tillväxtöversikt). Däri
           underströks behovet att prioritera återställandet av sunda budgetställningar och
           hållbara offentliga finanser, få ned arbetslösheten genom arbetsmarknadsreformer och
           göra nya ansträngningar för att stärka tillväxten. Medlemsstaterna uppmanades att
           omsätta dessa prioriteringar i konkreta åtgärder som ska ingå i deras stabilitets- eller
           konvergensprogram och nationella reformprogram.

     (5)   Den 25 mars 2011 uppmanade Europeiska rådet också de medlemsstater som deltar i
           euro plus-pakten att i tid lägga fram sina åtaganden så att de kan tas med i
           medlemsstaternas stabilitets- eller konvergensprogram och nationella reformprogram.

     (6)   6 maj 2011 överlämnade Italien sitt uppdaterade stabilitetsprogram för 2011, som
           täcker perioden 2011–2014, och sitt nationella reformprogram för 2011. För att kunna
           beakta inbördes samband mellan de båda programmen har de granskats samtidigt.

     (7)   Italiens ekonomi har präglats av strukturella svagheter långt innan den nuvarande
           globala ekonomiska och finansiella krisen började. Mellan 2001 och 2007 var den
           genomsnittliga BNP-tillväxten ungefär 1 %, dvs. endast hälften av euroområdets
           genomsnitt, främst till följd av långsam produktivitetstillväxt. Eftersom dessa
           utvecklingar påverkade hela landet kunde de stora regionala ekonomiska skillnaderna
           inte utjämnas. Även om ekonomin inte uppvisade några stora interna obalanser inom
           den privata sektorn påverkades den ändå kraftigt av den globala krisen. När exporten,
           och därefter investeringarna, kollapsade ledde detta till en kraftig minskning av BNP
           med cirka 7 % mellan andra kvartalet 2008 och andra kvartalet 2009. Efter att stadigt
           ha fallit under det föregående årtiondet steg den offentliga bruttoskulden till 119 % i
           slutet av 2010, vilket också speglar den kraftiga BNP-minskningen. Sysselsättningen
           minskade mycket mindre, eftersom den stöddes av ett offentligfinansierat program för
           minskning av arbetstiden, vilket gjorde att arbetslösheten endast ökade i begränsad
           utsträckning under 2008 och 2009. Främst till följd av exporterna började ekonomin
           att återhämta sig under andra hälften av 2009, även om det gick långsamt. Situationen
           på arbetsmarknaden förblev skör under 2010, och arbetslöshetsnivån stabiliserades
           kring 8,5 % till årsslutet. Med tanke på den mycket höga offentliga skuldkvoten intog
           Italien en passande försiktig finanspolitisk hållning under krisen, och avstod från
           större finanspolitiska stimulansåtgärder, vilket gjorde det möjligt att hålla det
           offentliga underskottet under euroområdets genomsnitt under 2009–2010.

     (8)   Baserat på en bedömning av det uppdaterade stabilitetsprogrammet enligt rådets
           förordning (EG) nr 1466/97 anser rådet att det makroekonomiska scenario som ligger
           till grund för programmet framstår som rimligt. Programmet syftar till att få ned det
           offentliga underskottet under 3 % av referensvärdet för BNP till 2012, med hjälp av
           ytterligare utgiftsbegränsningar och extra intäkter till följd av ökad skattemoral. Så
           snart det alltför stora underskottet har åtgärdats syftar programmet till att uppnå det
           medelfristiga målet med balans i de offentliga finanserna i strukturella termer till slutet
           av programperioden (2014), vilket stöds av ett åtagande att ytterligare skära ned de

SV                                                 3                                                     SV
 ---pagebreak---             primära utgifterna. Enligt programmet förväntas den offentliga skulden att nå sin topp
            under 2011 och sedan minska allt snabbare, allt eftersom det primära överskottet ökar.
            De planerade årliga finanspolitiska insatserna under perioden 20102012 ligger över de
            0,5 % av BNP som rådet rekommenderade inom ramen för förfarandet vid alltför stora
            underskott, och den förväntade anpassningstakten efter 2012 ligger klart över
            bestämmelserna i stabilitets- och tillväxtpakten. En förutsättning för att man ska kunna
            nå ovan angivna resultat för underskottet och skulden är ett strikt genomförande av
            budgeten, samtidigt som det krävs mer information om de planerade
            konsolideringsåtgärderna för att programmets trovärdighet ska kunna ökas.

     (9)    Med tanke på den mycket höga statsskulden, kring 120 % av BNP 2011 prioriterar
            Italien en hållbar och trovärdig konsolidering och antagandet av strukturåtgärder för
            att driva på tillväxten. För perioden fram till 2012 är förutsättningen för att man ska nå
            det mål som satts för det offentliga underskottet i stabilitetsprogrammet och därmed
            kunna korrigera det alltför stora underskottet till 2012, att de redan antagna åtgärderna
            genomförs fullt ut. Ytterligare insatser skulle exempelvis krävas om intäkterna till
            följd av bättre skattemoral skulle visa sig vara lägre än förväntat, eller om det uppstår
            problem med att uppnå de planerade begränsningarna av kapitalutgifterna. För
            perioden 2013-2014 föreskrivs det i den nya treåriga budgetramen att konkreta
            åtgärder för att underbygga konsolideringsinsatserna ska vara antagna till oktober
            2011. Budgetramarna har visserligen stärkts kraftigt under senare år, men införandet
            av bindande utgiftstak och ytterligare förbättringar av övervakningen av de offentliga
            finanserna inom alla delar av statsförvaltningen ska förbättra budgetdisciplinen och
            göra den medelfristiga budgetstrategin mer trovärdig.

     (10)   Trots en relativt kraftig ökning av antalet arbetstillfällen under åren före krisen
            uppvisar Italiens arbetsmarknad vissa strukturella svagheter. Arbetstagare med
            tillsvidareanställning är bättre skyddade än arbetare med korta eller tillfälliga kontrakt,
            särskilt om de officiellt är registrerade som egna företagare, men i praktiken befinner
            sig i ett normalt anställningsförhållande. Arbetstagare med tillsvidareanställning får
            enligt arbetsrätten bara i mycket begränsade fall kollektivavskedas eller avskedas av
            ekonomiska skäl. Samtidigt får inte alla arbetstagare som blir av med jobbet adekvat
            stöd, eftersom arbetsmarknadens segmentering åtfölja av ett fragmenterat system för
            arbetslöshetsstöd. Arbetslösheten bland arbetstagare under 25 uppgick till 27,8 %
            2010, med ojämn fördelning över landet, och ungdomsarbetslösheten i de sydliga
            regionerna var dubbelt så hög som i norr. Praktik och yrkesfortbildning utnyttjas inte
            tillräckligt. Trots att ett sådant skulle vara ytterst värdefullt och nödvändigt finns det i
            dag inget gemensamt system för kompetenscertifiering och erkännande av
            fortbildnings- och utbildningsstandarder som godtas i hela landet, något som hindrar
            arbetstagarnas rörlighet och möjligheterna att skapa sysselsättning i hela Italien. Det
            finns utrymme till förbättringar i fråga om arbetsförmedlingarnas effektivitet, särskilt i
            regioner med hög arbetslöshet. Svartarbete är dessutom fortfarande mycket omfattande
            i Italien.

     (11)   Det är viktigt att anpassa löneutvecklingen till produktionstillväxten, med tanke på att
            Italien stadigt har förlorat i konkurrenskraft sedan slutet av 1990-talet. Här kan
            förhandlingar på företagsnivå spela en viktig roll, vilket också kan bidra till att minska
            de regionala skillnaderna på arbetsmarknaden. 2009 års reform av
            förhandlingsramarna innebar bland annat att det blev möjligt att införa klausuler (dvs.
            undantag från de sektorslöner som fastställts på nationell nivå), men denna möjlighet
            har inte använts i någon större utsträckning.

SV                                                   4                                                     SV
 ---pagebreak---      (12)   Kvinnornas sysselsättning är över 20 procent lägre än männens i hela landet. Knappt
            en tredjedel av kvinnorna mellan 20 och 64 hade arbete i södra Italien under 2009,
            både till följd av lägre arbetskraftsdeltagande och högre arbetslöshet. Italiens relativt
            höga skatt på arbete minskar incitamenten att arbeta, inte minst för makar utan
            förvärvsinkomst, vilket har negativa effekter för företagens efterfrågan efter
            arbetskraft. För att främja kvinnornas sysselsättning hänvisas det i det nationella
            reformprogrammet till den plan som antogs 2010 för att samordna insatserna mellan
            de olika förvaltningsnivåerna för att förena yrkesliv och familjeliv. Regeringen införde
            nyligen skattelättnader för företag som anställer mindre gynnade arbetstagare, till
            exempel sådana som arbetar i en sektor eller ett yrke med särskilt stark
            könsojämlikhet, i regioner med hög arbetslöshet. Programmet förutser också en reform
            av skattesystemet i syfte att stegvis föra över skattebördan från arbete till konsumtion,
            vilket kan bidra till ökad sysselsättning.

     (13)   Jämfört med EU-standarder är det fortfarande dyrt att bedriva affärsverksamhet i
            Italien, inte minst i Södern, trots senare tiders insatser för att förbättra företagsklimatet
            och göra den offentliga förvaltningen mer resultatinriktad och ansvarig. Det finns
            fortfarande stort utrymme för att avskaffa rättsliga och administrativa hinder på
            produkt- och tjänstemarknaderna, inte mins i fråga om de fria yrkena. 2009 lades en
            årlig budgetlag om konkurrens fram, som ett rättsligt verktyg för att förbättra
            konkurrensklimatet och öka konsumentskyddet, men denna har ännu inte antagits. En
            annan svaghet i Italiens företagsklimat är det långdragna förfarandet för tillsyn av att
            avtal efterlevs. Andra möjligheter än banklån för att finansiera företags tillväxt är ännu
            relativt sällsynta i Italien, särskilt för småföretag. Aktiekapital och riskkapital spelar
            också fortfarande en liten roll, trots den potential de uppvisar för att främja företagens
            storleksmässiga tillväxt, nå ut till nya marknader och förbättra företagsförvaltningen.

     (14)   Under de senaste tio åren har utgifterna för forskning och utveckling endast ökat
            obetydligt. Därigenom är FoU-intensiteten fortfarande låg, den ligger på 1,27 % av
            BNP, långt under EU-genomsnittet (1,90 %). Denna klyfta beror främst på låg
            forskningsaktivitet inom industrin, eftersom företagens FoU-intensitet ligger på
            0,64 % av BNP, jämfört med 1,23 % i hela EU. Riskkapitalintensiteten är också
            fortfarande mycket låg. I det nationella reformprogrammet presenteras ett antal
            åtgärder, som tidsbegränsade skattelättnader för företag som investerar i
            forskningsprojekt som genomförs av universitet eller organ inom den offentliga
            sektorn, men målet för FoU-intensiteten, 1,53 % av BNP, är knappt högre än dagens
            nivå.

     (15)   Italien är den tredje största förmånstagaren för EU:s sammanhållningsfonder, och har
            fått cirka 8 % av hela EU:s sammanhållningsbudget under perioden 2007–2013. Efter
            halva programperioden har landet emellertid bara mobiliserat cirka 16,8 % av EU-
            medlen, och denna siffra är mycket lägre i de södra konvergensregionerna.

     (16)   Italien har gjort ett antal åtaganden inom euro plus-pakten3. I det nationella
            reformprogrammet nämns några nyligen vidtagna åtgärder och redogörs det i stora
            drag för planer till framtida reformer som ska göra de offentliga finanserna hållbara
            och leda till finansiell stabilitet, främja konkurrenskraften och öka sysselsättningen, i

     3
            Närmare uppgifter om de åtaganden som gjorts inom euro plus-pakten finns i arbetsdokumentet
            SEK(2011) 720.

SV                                                   5                                                      SV
 ---pagebreak---             linje med principerna i Euro plus-pakten. Ett nytt stort åtagande särskilt för att
            efterleva pakten är regeringens plan att ändra författningen för att återinföra
            budgetdisciplin. Dessa faktorer har bedömts och beaktats i rekommendationerna.

     (17)   Kommissionen har granskat stabilitetsprogrammet och det nationella
            reformprogrammet, inklusive Italiens åtaganden inom euro plus-pakten4. Den har
            beaktat inte bara programmens relevans för en hållbar finanspolitik och
            socioekonomisk politik i Italien utan även i vilken utsträckning som EU:s regler och
            riktlinjer har iakttagits, mot bakgrund av behovet att stärka den övergripande
            ekonomiska styrningen i EU genom att framtida nationella beslut fattas med beaktande
            av synpunkter på EU-nivå. I ljuset av detta anser kommissionen att Italiens
            konsolideringsplan för 2011–2014 är trovärdig fram till 2012, men att den bör
            underbyggas med konkreta åtgärder under 2013–2014, så att den mycket höga
            statsskulden stegvis kan minskas. Det nationella reformprogrammet omfattar ett stort
            antal initiativ inom alla olika nivåer av Europa 2020-strategin, men ytterligare insatser
            anses behövas för att ta itu med gamla strukturella svagheter som förvärrats genom
            krisen. Ytterligare insatser bör göras under 2011–2012 för att förbättra
            arbetsmarknadens funktion, öppna tjänste- och produktmarknaderna för mer
            konkurrens, förbättra företagsklimatet, förstärka forsknings- och innovationspolitiken
            och främja en snabbare och effektivare användning av EU:s sammanhållningsmedel, i
            syfte att på så sätt öka landets tillväxt- och sysselsättningspotential.

     (18)   Mot bakgrund av denna bedömning, och med beaktande av rådets rekommendation av
            2 juni 2010 enligt artikel 126.7 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, har
            rådet granskat 2011 års uppdatering av Italiens stabilitetsprogram och dess ståndpunkt
            avspeglas bland annat i punkt 1 i dess rekommendation nedan. Rådet har, med
            beaktande av Europeiska rådets slutsatser av den 25 mars 2011, granskat Italiens
            nationella reformprogram.

     HÄRIGENOM REKOMMENDERAS Italien att vidta följande åtgärder under perioden
     2011–2012:

     (1)     Genomföra den planerade finanspolitiska konsolideringen under 2011 och 2012 för
             att garantera en korrigering av det alltför stora underskottet. Till fullo utnyttja alla
             oväntade positiva finanspolitiska utvecklingar för att snabbare minska underskottet
             och skulden och vara beredd att förebygga överskridanden av budgetanslagen.
             Underbygga målen för 2013–2014 med konkreta åtgärder till oktober 2011, i enlighet
             med den nya fleråriga budgetramen. Stärka ramarna genom att införa bindande
             utgiftstak och förbättra övervakningen inom alla delar av den offentliga
             förvaltningen.

     (2)     Vidta åtgärder för att motverka segmenteringen på arbetsmarknaden genom att se
             över utvalda delat av anställningsskyddslagstiftningen och på ett omfattande sätt
             reformera det nuvarande fragmenterade systemet för arbetslöshetsstöd. Öka
             insatserna för att bekämpa svartarbete. Dessutom vidta åtgärder för att öka
             kvinnornas deltagande i arbetsmarknaden genom att öka tillgången till daghem i hela
             landet och tillhandahålla ekonomiska incitament för den andra inkomsttagaren i
             familjen att börja arbeta på ett sätt som inte påverkar de offentliga finanserna.

     4
            SEK(2011) 720.

SV                                                  6                                                   SV
 ---pagebreak---      (3)     Vidta åtgärder, utgående från 2009 års lag om reform av kollektivförhandlings-
             ramarna och i samråd med arbetsmarknadens parter i enlighet med nationell sed, för
             att se till att löneökningen bättre speglar produktivitetsutvecklingen och villkoren på
             lokal nivå och i företagen.

     (4)     Införa åtgärder för att öppna tjänstesektorn för mer konkurrens, särskilt i fråga om
             fria yrken. Under 2011 anta den årliga budgetlagen om konkurrens, med beaktande
             av de rekommendationer som lagts fram av konkurrensmyndigheten. Minska
             tidslängden för förfaranden för tillsyn av att avtal efterlevs. Vidta åtgärder för att
             främja småföretagens tillgång till kapitalmarknaden genom att undanröja rättsliga
             hinder och minska kostnaderna.

     (5)     Förbättra den privata sektorns investeringsmöjligheter i forskning och innovation
             genom att förlänga nuvarande skatteincitament, förbättra villkoren för riskkapital och
             stödja innovativa upphandlingslösningar.

     (6)     Vidta åtgärder för att skynda på tillväxtfrämjande utgifter som samfinansieras av
             sammanhållningsfonderna, i syfte att minska de kvarvarande klyftorna mellan
             regionerna genom att öka förvaltningskompetensen och förbättra det politiska styret.
             Respektera de åtaganden som gjorts i den nationella strategiska referensramen vad
             gäller resurser och utgiftskvalitet.

     Utfärdad i Bryssel den

                                                På rådets vägnar
                                                Ordförande

SV                                                 7                                                   SV


title: 2004/787/EG: Kommissionens rekommendation av den 4 oktober 2004 om tekniska riktlinjer för provtagning och detektion av genetiskt modifierade organismer och råvaror framställda av genetiskt modifierade organismer som utgör eller ingår i produkter, inom ramen för förordning (EG) nr 1830/2003Text av betydelse för EES

text:
               24.11.2004

               SV

               Europeiska unionens officiella tidning

               L 348/18

      KOMMISSIONENS REKOMMENDATION

   av den 4 oktober 2004
   om tekniska riktlinjer för provtagning och detektion av genetiskt modifierade organismer och råvaror framställda av genetiskt modifierade organismer som utgör eller ingår i produkter, inom ramen för förordning (EG) nr 1830/2003
   (Text av betydelse för EES)
   (2004/787/EG)
   EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION UTFÄRDAR DENNA REKOMMENDATION
   med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artikel 211 andra strecksatsen i detta, och
   av följande skäl:

               (1)

               Genom Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1830/2003 av den 22 september 2003 om spårbarhet och märkning av genetiskt modifierade organismer och spårbarhet av livsmedel och foderprodukter som är framställda av genetiskt modifierade organismer och om ändring av direktiv 2001/18/EG (1), upprättas ett system för företagares vidarebefordran och bevarande av information i varje steg av utsläppandet på marknaden av produkter som innehåller eller består av genetiskt modifierade organismer (GMO), eller livsmedel och foder som är framställda av GMO. Det krävs dock inte att företagare genomför provtagning och provning av produkter i varje steg av utsläppandet på marknaden, för att påvisa eventuell förekomst av GMO eller råvaror som framställts av GMO.

               (2)

               Enligt artikel 9.1 i förordning (EG) nr 1830/2003 skall dock medlemsstaterna se till att inspektioner och, där så är lämpligt, andra kontrollåtgärder, till exempel provtagning och provning (kvalitativ och kvantitativ), genomförs för att säkerställa att förordningen följs.

               (3)

               I syfte att underlätta ett samordnat tillvägagångssätt för dessa inspektioner och kontrollåtgärder skall det, enligt artikel 9.2 i förordning (EG) nr 1830/2003, fastställas tekniska riktlinjer för provtagning och provning, i produkter, av GMO och livsmedels- och foderråvaror som framställts av GMO.

               (4)

               Dessa riktlinjer bör omfatta produkter som har fått tillstånd att släppas ut på marknaden, utan att det påverkar tillämpningen av artikel 4.5 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2001/18/EG (2), när det gäller GMO som inte är tillåtna i Europeiska unionen.

               (5)

               Provtagning och detektion bör göras med hjälp av tillförlitliga vetenskapliga och statistiska protokoll för att nå en lämplig konfidensnivå för detektion av GMO eller råvaror som framställts av GMO.

               (6)

               Vid utarbetandet av riktlinjerna har samråd skett med den kommitté som inrättats enligt artikel 30 i direktiv 2001/18/EG och hänsyn har tagits till det arbete som bedrivits av nationella behöriga myndigheter, Ständiga kommittén för livsmedelskedjan och djurhälsa samt gemenskapens referenslaboratorium.

               (7)

               Där partier av icke genetiskt modifierat utsäde eller annat förökningsmaterial måste uppfylla normer avseende oavsiktlig eller tekniskt oundviklig förekomst av genetiskt modifierat utsäde eller annat förökningsmaterial, bör ett rättsligt bindande protokoll för provtagning och provning av förekomsten av genetiskt modifierat utsäde eller annat förökningsmaterial utarbetas inom ramen för den särskilda lagstiftningen om utsäde eller annat förökningsmaterial. Grundvillkoren i det protokollet bör, där så är lämpligt, även tjäna som grund för provtagning och provning av andra genetiskt modifierade grödor som inte omfattas av ovannämnda lagstiftning.

         HÄRIGENOM REKOMMENDERAS FÖLJANDE.
   I.   ALLMÄNNA PRINCIPER

               1.

               För att uppfylla de krav som fastställs i artikel 9.1 i förordning (EG) nr 1830/2003 bör medlemsstaterna beakta

                           a)

                           företagarnas tidigare efterlevnad av tillämplig lagstiftning,

                           b)

                           tillförlitligheten när det gäller eventuella kontroller som företagarna redan gjort,

                           c)

                           situationer där det misstänks att kraven inte uppfyllts,

                           d)

                           användning av metoder som står i proportion till de specifika målen, framför allt mot bakgrund av tidigare erfarenhet, och

                           e)

                           graden av heterogenitet och var i leveranskedjan som provningen utförs.

               2.

               Officiella kontroller bör göras utan förvarning, utom i de fall där det är nödvändigt att på förhand underrätta företagarna.

               3.

               Officiella kontroller bör göras i alla skeden av produktion, bearbetning, lagring och distribution av produkter som innehåller eller kan innehålla GMO eller livsmedel och foder som framställts av GMO, inklusive vid importstället (3).

               4.

               Vid de officiella kontrollerna bör det inte göras någon åtskillnad mellan produkter som är avsedda för export utanför gemenskapen och produkter som är avsedda att släppas ut på marknaden i gemenskapen.

               5.

               Företagare vars produkter är föremål för provtagning och analys bör ha rätt att begära ytterligare ett utlåtande. Officiella kontrollorgan bör ta fram ett tillräckligt antal kontrollprov för kontrollåtgärder och referens för att garantera företagarnas möjlighet att överklaga och begära ytterligare ett utlåtande, i enlighet med nationell lagstiftning.

               6.

               Andra provningsmetoder än de som rekommenderas i dessa riktlinjer får användas.

               7.

               Andra provningsmetoder än de som rekommenderas i dessa riktlinjer får användas, under förutsättning att dessa metoder godkänns av gemenskapens referenslaboratorium, inrättat i enlighet med förordning (EG) nr 1829/2003.

               8.

               Medlemsstaterna bör se till att det görs officiella kontroller, så att målen i förordning (EG) nr 1830/2003 uppnås. Detta får emellertid inte påverka de specifika kraven i EU:s lagstiftning om livsmedels- och foderkontroll och andra kontroller, särskilt direktiv 95/53/EG om fastställande av principerna för organisationen av officiell kontroll på djurfoderområdet, direktiv 70/373/EEG om införande av gemenskapsmetoder för provtagning och analys vid den officiella foderkontrollen, direktiv 89/397/EEG om offentlig kontroll av livsmedel och direktiv 93/99/EEG om ytterligare åtgärder för offentlig kontroll av livsmedel.

         II.   DEFINITIONER
   a)   Parti: särskild och specificerad mängd råvara.
   I följande definitioner beaktas den råvarutyp som utgör ett parti, och att de överensstämmer med ISTA:s bestämmelser, med ISO 6644 och 13690 samt med FAO (internationella standarder för fytosanitära åtgärder):
   Utsädesparti: specificerad mängd av utsäde som är fysiskt identifierbar och enhetlig och som inte överskrider den högsta partistorleken i enlighet med utsädesdirektiven och som utgör en hel eller en del av en försändelse.
   Parti av annat förökningsmaterial: ett antal enheter av en enskild produkt som kan identifieras genom sin enhetliga sammansättning och sitt enhetliga ursprung etc., som inte överskrider den högsta partistorleken i enlighet med lagstiftningen och som utgör en hel eller en del av en försändelse.
   Parti av livsmedel och foder: mängd produkter som skickas och mottas samtidigt och som omfattas av ett särskilt avtal eller transportdokument.
   b)   Delprov: liten mängd produkt av en given storlek som tagits från varje enskild provtagningspunkt i partiet genom partiets hela djup (provtagning i bulk) eller från produktflödet under en angiven tidslängd (provtagning av produkter i ett flöde).
   c)   Arkiverat delprov: ett delprov som arkiveras under en särskild period för ytterligare analys.
   d)   Bulkprov: mängd produkt som erhållits genom att kombinera och blanda de delprov som tagits från ett särskilt parti.
   e)   Laboratorieprov: mängd produkt som tagits från det bulkprov som är avsett för laboratoriekontroller och laboratorieprovning.
   f)   Analysprov: homogeniserat laboratorieprov, bestående av antingen hela laboratorieprovet eller en representativ del av det.
   g)   Kontrollprov: ett prov som sparas under en viss tid för kontrollåtgärder och referens.
   h)   Andel genetiskt modifierat DNA: andelen kopior (uttryckt i procent) av genetiskt modifierat DNA i förhållande till antalet kopior av artspecifikt mål-DNA, beräknad på det haploida genomet.
   III.   PRINCIPER FÖR PROVTAGNINGSPROTOKOLL

               1.

               Medlemsstaterna bör ta hänsyn till riktlinjerna för provtagningsprotokoll för produkter som består av, innehåller eller är framställda av GMO när de inspekterar och kontrollerar om företagarna uppfyller kraven i artiklarna 4 och 5 i förordning (EG) nr 1830/2003.

               2.

               Gemenskapens referenslaboratorium, som upprättats enligt förordning (EG) nr 1829/2003, och de laboratorier som medlemsstaterna utsett till det europeiska nätverket av GMO-laboratorier (ENGL), kommer att ge ytterligare riktlinjer och stöd när det gäller de provtagningsmetoder som omfattas av denna rekommendation.

               3.

               Harmoniserade provtagningsförfaranden bör användas vid bedömningar av förekomsten av GMO. Dessa förfaranden bör tillämpas på partier av utsäde och annat förökningsmaterial, livsmedel, foder och jordbruksprodukter.

               4.

               Följande provtagningsförfaranden definieras för att garantera att de prov som tas och analyseras är representativa för de olika typerna av produkter som skall undersökas. Provtagningsprotokoll för att finna genetiskt modifierat utsäde och annat förökningsmaterial i utsädespartier bör tas fram enligt den särskilda lagstiftningen om utsäde och annat förökningsmaterial, medan provtagningsstrategier för bulkprodukter, livsmedel och foder behandlas i de separata avsnitten om produktspecifika egenskaper.

         IV.   PROVTAGNINGSPROTOKOLL
   1.   Provtagning av partier av utsäde och annat förökningsmaterial
   I detta avsnitt behandlas hur man detekterar förekomst av genetiskt modifierat utsäde eller annat förökningsmaterial i utsädespartier eller annat förökningsmaterial av icke genetiskt modifierade sorter eller kloner och av genetiskt modifierat utsäde eller annat förökningsmaterial som utgörs av en annan transformationshändelse än den som anges för ett parti utsäde eller annat förökningsmaterial av en genetiskt modifierad sort eller klon.
   Proven skall tas i enlighet med vedertagna internationella metoder och, i förekommande fall, från sådana partistorlekar som fastställs i rådets direktiv 66/401/EEG, 66/402/EEG, 68/193/EEG, 92/34/EEG, 98/56/EG, 1999/105/EG, 2002/54/EG, 2002/55/EG, 2002/56/EG och 2002/57/EG. De allmänna principerna och metoderna för provtagning av utsäde och annat förökningsmaterial bör överensstämma med ISTA:s (International Seed Testing Association) bestämmelser och ISTA:s handbok om provtagning av utsäde (ISTA Handbook on Seed Sampling).
   De provtagnings- och provningsmetoder som skall användas för utsäde eller annat förökningsmaterial bör uppfylla de krav som anges i den särskilda lagstiftningen för utsäde och annat förökningsmaterial när det gäller statistiska risker. Kvalitetsnivån för partier med utsäde eller annat förökningsmaterial och den därmed förknippade statistiska osäkerheten fastställs i förhållande till tröskelvärdena för GMO och avser andelen kopior (uttryckt i procent) av genetiskt modifierat DNA i förhållande till antalet kopior av artspecifikt mål-DNA, beräknad på det haploida genomet.
   2.   Provtagning av jordbruksprodukter i bulk
   Provtagningsprotokollet grundas på ett tvåstegsförfarande som gör det möjligt, när så krävs, att uppskatta förekomsten av GMO, liksom den därmed förknippade osäkerheten, uttryckt som standardavvikelse, utan att det krävs något antagande avseende de genetiskt modifierade organismernas eventuella heterogenitet.
   För att det ska gå att uppskatta standardavvikelsen bör ett bulkprov först framställas och det analysprov som tas ur detta därefter analyseras för att se om det förekommer genetiskt modifierade råvaror. När analysresultatet ligger nära det fastställda tröskelvärdet (± 50 % av värdet) rekommenderas att analysen av de arkiverade delproven används som en måttstock för den därmed förknippade osäkerheten.
   Följande dokument skall tas i beaktande:

               a)

               ISO-standard 6644 (2002).

               b)

               ISO-standard 13690 (1999).

               c)

               ISO-standard 5725 (1994).

               d)

               ISO-standard 2859 (1985).

               e)

               ISO-standard 542 (1990).

         2.1   Protokoll för provtagning på partier av jordbruksprodukter i bulk
   Det rekommenderas att prov av bulkprodukter (spannmål, oljeväxter) tas i enlighet med de allmänna principer och metoder som beskrivs i ISO-standarderna 6644 och 13690. När det gäller produkter i ett flöde bör provtagningsperioden vara den totala flödestiden/det totala antalet delprov, i enlighet med ISO-standard 6644. När det gäller provtagning i bulk, bör delprov samlas in vid specifika provtagningspunkter. Dessa provtagningspunkter bör fördelas jämnt över partiets volym, i enlighet med de principer som beskrivs i ISO 13690.
   Antalet delprov eller provtagningspunkter (där delproven tas för att skapa bulkprov och arkiverade delprov) definieras med hänsyn till partiernas storlek enligt följande:

               Partistorlek (ton)

               Bulkprovsstorlek (kg)

               Antal delprov

               ≤ 50

               5

               10

               100

               10

               20

               250

               25

               50

               ≥ 500

               50

               100

         För partier mellan 50 och 500 ton bör bulkprovet utgöra 0,01 % av den totala storleken på partiet. För partier som är mindre än 50 ton, bör storleken på bulkprovet vara 5 kg. För partier som är större än 500 ton bör bulkprovet vara 50 kg. För varje provtagningsintervall (systematisk provtagning) eller provtagningspunkt (provtagning i bulk) tas ett delprov på 1 kg som delas upp i två delar på vardera 0,5 kg. Det ena används för att framställa bulkprovet och det andra som ett arkiverat delprov.
   Provtagning av råvaror som är större än sädeskorn (exempelvis frukter, rhizom, potatis) bör utföras i enlighet med ISO-standard 2859. Provtagning av oljeväxter bör utföras i enlighet med ISO-standard 542.
   2.2   Protokoll för provberedning
   Det rekommenderas ett protokoll i flera steg för att minimera kostnaderna och maximera den statistiska tillförlitligheten med hänsyn till på förhand fastställda acceptansnivåer.
   De delprov som samlats in enligt avsnitt 2.1 läggs först ihop och blandas grundligt i enlighet med de förfaranden som anges i ISO-standarderna 13690 och 6644, så att de bildar ett bulkprov.
   Bulkprovet används för att skapa ett analysprov i enlighet med de förfaranden som anges i ISO-standarderna 13690 och 6644 och analyseras för att påvisa förekomst av GMO i enlighet med de ”analysprotokoll/provningsmetoder” som avses i avsnitt V. Om analysresultatet ligger nära det fastställda tröskelvärdet (± 50 % av värdet) kan en bedömning av osäkerhetsfaktorn vara nödvändig (protokoll för att bedöma denna osäkerhet finns i avsnitt 2.3).
   2.3   Protokoll för bedömning av osäkerhet
   Om det finns 20 eller färre arkiverade delprov, vilket kan vara fallet för mindre partier, analyseras alla prov enskilt och ett beslut avseende märkningen måste fattas.
   Om det finns fler än 20 arkiverade delprov väljs 20 prov ut slumpvis och analyseras enskilt med avseende på förekomst av GMO. Analysresultaten av dessa 20 prov används för att bedöma partiets GMO-halt och den osäkerhet som gäller för resultaten, uttryckt som standardavvikelse. Om den osäkerhet som gäller för analysen av de 20 proven är godtagbar krävs inga ytterligare analyser av de återstående arkiverade delproven. Om däremot osäkerhetsnivån inte är godtagbar bör kompletterande analyser av de återstående arkiverade delproven genomföras.
   Antalet kompletterande prov som skall analyseras fastställs från fall till fall, beroende på den osäkerhetsnivå som beräknats för de ursprungliga 20 proven.
   Den stegvisa analysprocessen bör upphöra när ett eller båda av följande kriterier är uppfyllda:

               —

               Partiets beräknade GMO-halt (genomsnittlig GMO-halt i de analyserade arkiverade delproven) ligger över eller under det fastställda tröskelvärdet med ± 50 % av dess värde.

               —

               Den osäkerhetsfaktor som gäller för GMO-halten i det undersökta partiet uppnår en acceptabel nivå (± 50 % av de genomsnittliga analysresultaten).

         När alla prov har testats skall ett beslut avseende märkningen fattas.
   2.4   Provtagningsprotokoll för partier av livsmedel och foder
   För färdigförpackade livsmedel och foder genomförs provtagningen i enlighet med det förfarande som anges i ISO 2859.
   För icke-färdigförpackade livsmedel och foder skall provtagningen genomföras i enlighet med det protokoll som avses i avsnitt 2.1.
   V.   ANALYSPROTOKOLL/PROVNINGSMETODER
   1.   Gemenskapens referenslaboratorium, som inrättats enligt förordning (EG) nr 1829/2003, och de laboratorier som medlemsstaterna utsett till ENGL, kommer att ge ytterligare riktlinjer och stöd när det gäller de provningsmetoder som omfattas av den här rekommendationen.
   2.   Laboratoriekrav
   Medlemsstaternas laboratorier som genomför analyser i enlighet med den här rekommendationen bör vara godkända enligt EN ISO/IEC 17025/1999 eller certifierade med en lämplig metod, och bör regelbundet delta i program för kvalitetsbedömning som utformas eller samordnas av nationellt eller internationellt erkända laboratorier och/eller av nationella eller internationella organisationer.
   Livsmedel som lämnats in för analys i enlighet med denna rekommendation bör överlämnas till laboratorier som uppfyller kraven i artikel 3 i direktiv 93/99/EEG.
   Proven bör analyseras i enlighet med de allmänna kraven på laboratorier och metoder i utkastet till den europeiska standarden prEN ISO 24276:2002.
   3.   Beredning av analysprov
   När prov tas är syftet att få ett representativt och homogent laboratorieprov utan att det sker någon ytterligare kontamination. Medlemsstaterna bör tillämpa utkastet till den europeiska standarden prEN ISO 24276:2002 och prEN ISO 21571:2002, där strategier fastställs för homogenisering av laboratorieprovet, uttag av arbetsprov ur laboratorieprovet, beredning av arbetsprovet och extraktion av analysmaterialet.
   Utsädesprov bör tas i enlighet med ISTA:s ”International Rules for Seed Testing”. Prov av annat förökningsmaterial bör tas i enlighet med vedertagna internationella metoder, om sådana metoder finns.
   4.   Analys
   Dagens vetenskapliga kunskapsläge gör det inte möjligt att med hjälp av en enda metod detektera och kvantifiera alla GMO eller livsmedel och foder som framställts av GMO som godkänts för utsläppande på marknaden.
   Det är troligt att lika tillförlitliga resultat kan uppnås med hjälp av flera olika provningsmetoder. Dessa kan omfatta en eller flera av följande metoder:

               a)

               Kvalitativa metoder, som kan vara specifika för en viss transformationshändelse, konstruktion eller ett genetiskt element.

               b)

               Kvantitativa metoder, som kan vara specifika för en viss transformationshändelse, konstruktion eller ett genetiskt element.

         Det kan vara lämpligt att börja med en screeningmetod för att avgöra om GMO förekommer eller ej. Om man får ett positivt resultat bör särskilda metoder för en genetisk konstruktion och/eller en transformationshändelse utföras. Om olika GMO med samma genetiska konstruktion finns på marknaden rekommenderas starkt att en transformationshändelsespecifik metod används. Resultaten av den kvantitativa analysen bör uttryckas som andelen kopior (i procent) av genetiskt modifierat DNA i förhållande till antalet kopior av artspecifikt mål-DNA, beräknad på det haploida genomet. När så är möjligt bör laboratorierna använda en metod som validerats enligt internationellt erkända kriterier (t.ex. ISO 5725/1994 eller IUPAC:s harmoniserade protokoll), och certifierat referensmaterial bör användas i analysen.
   En uppdaterad förteckning över validerade metoder, bland annat validerade metoder som rapporterats till Codex Alimentarius, finns på Internet (http://biotech.jrc.it).
   5.   Avsaknad av validerade detektionsmetoder
   Om det inte finns någon validerad metod för att, exempelvis, påvisa GMO, bör medlemsstaternas laboratorier genomföra en intern validering av metoden enligt internationellt erkända kriterier. Om det inte finns någon validerad metod för en viss matris rekommenderas att en metod som validerats för en liknande matris eller liknande råvara väljs från den databas som finns tillgänglig på http://biotech.jrc.it. Innan denna metod antas skall dess prestanda testas på matrisen i fråga.
   6.   Uttryck och tolkning av analysresultaten
   För kvalitativa metoder är detektionsgränsen (limit of detection – LOD) den lägsta nivån av analysten som på ett tillförlitligt sätt kan detekteras, givet ett känt antal kopior av den undersökta artens genom.
   För kvantitativa metoder är kvantifieringsgränsen (limit of quantification – LOQ) den lägsta nivån av analysten som på ett tillförlitligt sätt kan kvantifieras, givet ett känt antal kopior av den undersökta artens genom. Resultaten av den kvantitativa analysen bör uttryckas som andelen kopior av genetiskt modifierat DNA i förhållande till antalet kopior av artspecifikt mål-DNA, beräknad på det haploida genomet. Om en genetiskt modifierad målsekvens ligger under kvantifieringsgränsen (LOQ) skall resultaten enbart uttryckas kvalitativt.
   Det rekommenderas att resultaten tolkas i enlighet med instruktionerna i utkastet till den europeiska standarden prEN ISO 24276:2002.
   VI.   SLUTBESTÄMMELSER
   Metoderna för provtagning och detektion, inbegripet tillhörande protokoll och dokument, skall fortsätta att utvecklas och förbättras, och hänsyn skall tas till alla eventuella förändringar av de trösklar och tröskelvärden som fastställs i artiklarna 12, 24 och 47 i förordning (EG) nr 1829/2003, artikel 21.2 och 21.3 i direktiv 2001/18/EG samt i annan gemenskapslagstiftning, men också till den rapport som avses i artikel 12 i förordning (EG) nr 1830/2003, om genomförandet av den förordningen samt om tekniska utvecklingar och nya rön i internationella fora.

      Utfärdad i Bryssel den 4 oktober 2004.

            På kommissionens vägnar

         Margot WALLSTRÖM

            Ledamot av kommissionen

      (1)  EUT L 268, 18.10.2003, s. 24.

      (2)  EGT L 106, 17.4.2001, s. 1. Direktivet senast ändrat genom förordning (EG) nr 1830/2003.

      (3)  Enligt artikel 9.3 i förordning (EG) nr 1830/2003 skall tillgänglig relevant information om GMO som inte är tillåtna i EU samlas i ett centralt register.


Avis juridique important

|

32003H0488

Rådets rekommendation av den 18 juni 2003 om förebyggande och begränsning av hälsorelaterade skador i samband med narkotikamissbruk

Europeiska unionens officiella tidning nr L 165 , 03/07/2003 s. 0031 - 0033

Rådets rekommendationav den 18 juni 2003om förebyggande och begränsning av hälsorelaterade skador i samband med narkotikamissbruk(2003/488/EG)EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR UTFÄRDAT DENNA REKOMMENDATIONmed beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artikel 152.4 andra stycket i detta,med beaktande av kommissionens förslag(1),med beaktande av Europaparlamentets yttrande(2),med beaktande av Europeiska ekonomiska och sociala kommitténs yttrande(3),med beaktande av Regionkommitténs yttrande(4), ochav följande skäl:(1) Enligt artikel 3.1 p i fördraget skall gemenskapens verksamhet innefatta bidrag till att uppnå en hög hälsoskyddsnivå. I artikel 152.1 tredje stycket i fördraget föreskrivs även insatser för att minska narkotikarelaterade hälsoskador, inklusive upplysning och förebyggande verksamhet.(2) Vid sitt möte i Helsingfors den 10-11 december 1999 stödde Europeiska rådet Europeiska unionens narkotikastrategi 2000-2004, som omfattar all narkotikarelaterad verksamhet inom Europeiska unionen och fastställer dess huvudmål. Två av dessa mål är att inom fem år avsevärt minska förekomsten av narkotikarelaterad skadlig inverkan på hälsan (såsom hiv, hepatit B och C samt tuberkulos) och antalet narkotikarelaterade dödsfall.(3) Vid sitt möte i Santa Maria da Feira den 19-20 juni 2000 stödde Europeiska rådet Europeiska unionens handlingsplan mot narkotika 2000-2004 som ett avgörande instrument för att omsätta den europeiska strategin mot narkotika (2000-2004) i konkret handling, som innebär att narkotikaproblemet behandlas effektivt, integrerat och sektorsövergripande.(4) I kommissionens meddelande till Europaparlamentet och rådet om Europeiska unionens handlingsplan för narkotikabekämpning (2000-2004) anses den bästa strategin vara en övergripande strategi som omfattar alla former av förebyggande av narkotikamissbruk, från att förhindra förstagångsmissbruk till att minska narkotikamissbrukets negativa effekter på hälsan och sociala följder.(5) I Europaparlamentets resolution om ovannämnda meddelande välkomnade parlamentet kommissionens mål om minskad dödlighet bland narkomaner och uppmanade Europeiska unionen och medlemsstaterna att främja och utveckla olika slags åtgärder för skadebegränsning, utan att medlemsstaterna hindras från att vidta åtgärder och bedriva försöksverksamhet på detta område.(6) Inom gemenskapens åtgärdsprogram för att förebygga narkotikamissbruk inom ramen för verksamheten på folkhälsoområdet och gemenskapens åtgärdsprogram för att förebygga aids och vissa andra överförbara sjukdomar inom ramen för verksamheten på folkhälsoområdet, har projekt fått stöd som syftar till att förebygga och minska risker i samband med narkotikamissbruk, särskilt genom att uppmuntra samarbete mellan medlemsstaterna, stödja deras insatser och främja samordning av ländernas politik och program. De båda programmen har bidragit till bättre information och utbildning för att förebygga narkotikamissbruk och därmed förbundna risker, i synnerhet bland ungdomar och särskilt utsatta grupper.(7) I Europaparlamentets och rådets beslut om antagande av ett program för gemenskapsåtgärder på folkhälsoområdet (2003-2008) ingår utformandet av strategier och insatser mot narkotikamissbruk som en av de viktiga livsstilsrelaterade faktorer som är avgörande för folkhälsan.(8) Forskningsresultat visar att sjuklighet och dödlighet kopplade till narkotikamissbruk berör ett stort antal europeiska medborgare, varför hälsorelaterade skador i samband med narkotikamissbruk utgör ett stort problem för folkhälsan.(9) I enlighet med subsidiaritetsprincipen får gemenskapen vidta nya åtgärder på områden som inte faller under gemenskapens exklusiva behörighet, såsom förebyggande och begränsning av risker i samband med narkotikamissbruk, endast om målen för den tilltänkta åtgärden bättre uppnås av gemenskapen än av medlemsstaterna på grund av åtgärdens omfattning eller effekter. Förebyggande och begränsning av risker i samband med narkotikamissbruk kan inte begränsas till ett geografiskt område eller en medlemsstat och därför krävs samordnade åtgärder på gemenskapsnivå.(10) Rapportering på nationell nivå och på gemenskapsnivå bör införas så att de åtgärder som medlemsstaterna har vidtagit på detta område kan övervakas, liksom resultaten av dessa åtgärder och det sätt på vilket dessa rekommendationer har genomförts.(11) Den viktigaste åtgärden för att begränsa riskerna i samband med narkotikamissbruk är att förebygga själva missbruket.HÄRIGENOM REKOMMENDERAS FÖLJANDE.1. I syfte att kunna ha en hög nivå på hälsoskyddet bör medlemsstaterna fastställa att förebyggande och begränsning av risker kopplade till detta narkotikamissbruk är folkhälsomål samt utarbeta och genomföra omfattande strategier för detta ändamål.2. För att avsevärt kunna minska skadlig inverkan på hälsan (såsom hiv, hepatit B och C samt tuberkulos) som är kopplad till narkotikamissbruk och antalet dödsfall som orsakas av narkotikamissbruk bör medlemsstaterna, som en integrerande del av politiken för förebyggande av narkotikamissbruk och vård av missbrukare, införa ett antal olika åtgärder som särskilt syftar till att minska riskerna. Därför bör medlemsstaterna, med beaktande av den allmänna målsättningen som i första hand är att förhindra narkotikamissbruk,1. erbjuda narkotikamissbrukare information och rådgivning för att främja riskbegränsning och göra det enklare att få tillgång till ändamålsenliga tjänster,2. informera grupper i samhället och familjer och ge dem möjlighet att delta i förebyggande och minskning av hälsorisker i samband med narkotikamissbruk,3. inbegripa metoder för uppsökande verksamhet i den nationella folkhälso-, social- och narkotikapolitiken och stödja lämplig utbildning i uppsökande verksamhet och utveckling av arbetsstandarder och arbetsmetoder; uppsökande arbete definieras som verksamhet i närsamhället där man uppsöker enskilda personer eller grupper i särskilda målgrupper som inte effektivt nås eller omfattas av befintliga tjänster eller traditionella folkhälsokanaler,4. i tillämpliga fall uppmuntra personer i samma ålder och volontärer att delta i uppsökande verksamhet och att främja utbildning för dem, inbegripet åtgärder för att minska dödsfall som orsakas av narkotikamissbruk, första hjälpen och tidiga insatser i akutsjukvården,5. främja nätverk och samarbete mellan myndigheter och organ som sysslar med uppsökande verksamhet för att möjliggöra kontinuitet i tjänsterna och bättre tillgång för användarna,6. erbjuda, i enlighet med narkotikamissbrukarens individuella behov, drogfri behandling liksom även lämplig substitutionsbehandling, kombinerad med lämplig psykosocial vård och rehabilitering, med hänsyn till det faktum att missbrukaren bör få tillgång till en rad olika vårdmöjligheter,7. införa åtgärder för förebyggande av att ämnen som används som ersättning missbrukas, samtidigt som missbrukaren ges tillgång till lämplig vård,8. överväga att ge narkotikamissbrukare i fängelse tillgång till liknande tjänster som de som erbjuds narkotikamissbrukare som inte är i fängelse och det på så sätt att de pågående och övergripande ansträngningarna att hålla narkotika borta från fängelserna inte äventyras,9. främja att sprutnarkomaner och det sociala nätverket i deras omedelbara närhet omfattas av ett lämpligt vaccineringsprogram mot hepatit B och profylaktiska åtgärder mot hiv, hepatit B och C, tuberkulos och sexuellt överförbara sjukdomar och även screening med avseende på dessa sjukdomar samt att lämpliga medicinska åtgärder vidtas,10. erbjuda, när så är lämpligt, tillgång till distribution av kondomer och injiceringsverktyg samt till program och ställen för utbyte av dessa,11. säkerställa att alla inom akutsjukvården är utbildade och utrustade för att kunna klara av fall av överdosering,12. främja lämplig integration av hälsovård, inklusive mental hälsovård, och social vård och specialiserade metoder för riskbegränsning,13. stödja fortbildning som ger erkänd kompetens för yrkesverksamma med ansvar för förebyggande och begränsning av hälsorelaterade risker i samband med narkotikamissbruk.3. I syfte att utveckla lämpliga metoder för utvärdering för att effektivisera det narkotikaförebyggande arbetet och minskningen av narkotikarelaterade hälsorisker bör medlemsstaterna överväga att1. utnyttja vetenskapliga evidensbaserade metoder för att mäta effektiviteten, vilket kan användas som grund vid valet av lämpliga insatser,2. stödja införande av behovsbedömning i början av alla program,3. utveckla och tillämpa lämpliga utvärderingsprotokoll för alla program för förebyggande av narkotikamissbruk och riskbegränsning,4. införa och tillämpa kvalitetskriterier för utvärdering med hänsyn till rekommendationerna från ECNN (Europeiskt centrum för kontroll av narkotika och narkotikamissbruk),5. organisera standardiserad datainsamling och informationsspridning i enlighet med rekommendationerna från ECNN genom de nationella kontaktpunkterna i Reitox-nätverket,6. effektivt utnyttja utvärderingsresultaten för vidareutveckling av en politik för förebyggande av narkotikamissbruk,7. inrätta utbildningsprogram om utvärdering på olika nivåer och för olika målgrupper,8. integrera innovativa metoder som möjliggör alla aktörers och intressenters deltagande i utvärderingen för att öka förståelsen för utvärderingens betydelse,9. i samarbete med kommissionen uppmuntra utbyte av programresultat, färdigheter och erfarenheter inom Europeiska unionen och med tredje länder, särskilt ansökarländerna.4. Medlemsstaterna bör rapportera till kommissionen om genomförandet av denna rekommendation inom två år efter antagandet och därefter på begäran från kommissionen, i syfte att bidra till uppföljningen av denna rekommendation på gemenskapsnivå och för att agera på lämpligt sätt i enlighet med Europeiska unionens handlingsplan för narkotikabekämpning.HÄRIGENOM UPPMANAS KOMMISSIONEN- att samarbeta med Pompidougruppen inom Europarådet, Världshälsoorganisationen, FN:s narkotikakontrollprogram (UNDCP) och andra berörda internationella organisationer som är verksamma på detta område, och- att sammanställa en rapport, i enlighet med Europeiska unionens handlingsplan för narkotikabekämpning och med tekniskt stöd från ECNN, i syfte att omarbeta och uppdatera denna rekommendation på grundval av de uppgifter som medlemsstaterna lämnat till kommissionen och till ECNN och enligt senaste vetenskapliga rön och råd.Utfärdad i Luxemburg den 18 juni 2003.På rådets vägnarG. DrysOrdförande(1) Förslag av den 17 maj 2002 (ännu ej offentliggjort i EUT).(2) Yttrandet avgivet den 13 februari 2003 (ännu ej offentliggjort i EUT).(3) EUT C 61, 13.2.2003, s. 189.(4) EUT C 73, 26.3.2003, s. 5.


Viktigt rättsligt meddelande

|

52009PC0167

Rekommendation till rådets beslut om evenemanget Europeisk kulturhuvudstad år 2012  /* KOM/2009/0167 slutlig */

	[pic] | EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION |Bryssel den 8.4.2009KOM(2009) 167 slutligRekommendation tillRÅDETS BESLUTom evenemanget Europeisk kulturhuvudstad år 2012MOTIVERINGI Europaparlamentets och rådets beslut 1622/2006/EG av den 24 oktober 2006 om att inrätta en gemenskapsåtgärd för evenemanget ”Europeisk kulturhuvudstad” för åren 2007 till 2019[1], fastställs förfarandet för att utse de europeiska kulturhuvudstäderna. Enligt artikel 2 i det beslutet ska två städer i två medlemsstater från och med 2009 och framåt utses till europeiska kulturhuvudstäder i den kronologiska ordning som anges i bilagan till beslutet.I enlighet med artikel 14 gäller nedanstående övergångsbestämmelser för nominering till europeisk kulturhuvudstäd för 2012.De berörda medlemsstaterna ska anmäla de städer som nominerats till Europaparlamentet, rådet, kommissionen och Regionkommittén senast fyra år före evenemangets början.Kommissionen sammankallar en jury som i en rapport bedömer nomineringarna i förhållande till insatsens mål och särdrag. Juryn består av framstående oberoende personligheter som är sakkunniga i kulturfrågor. Juryn överlämnar sin rapport till kommissionen, Europaparlamentet och rådet.Europaparlamentet får, senast tre månader efter det att den mottagit rapporten, överlämna ett yttrande om nomineringarna till kommissionen.Kommissionen utfärdar en rekommendation med beaktande av juryns rapport, och på grundval av denna utser rådet officiellt städerna i fråga till europeiska kulturhuvudstäder för det år de nominerats.I enlighet med artikel 2 och bilagan anmälde Portugal och Slovenien före utgången av 2007 städerna Guimarães respektive Maribor som kandidater för 2012.Juryn sammanträde den 23 april 2008 för att granska nomineringarna. I samband med denna granskning hördes företrädare från kandidatstäderna. Juryn bedömde förslagen i förhållande till kriterierna för evenemanget och uppmanade sedan de berörda städerna att vidareutveckla sina planer, att i högre grad inrikta sig på insatsens huvudmål och särdrag enligt beslut 1622/2006/EG, däribland kulturprogram som har långsiktiga effekter på staden och regionen, och att komplettera ansökan i enlighet med detta. Juryn förväntade sig ett mer detaljerat program, särskilt för konstnärliga evenemang med betydande europeisk dimension[2]Den 30 september 2008 hade kommissionen fått in de fullständiga ansökningarna och ett nytt urvalsmöte ägde rum den 5 november 2008. Juryn lade fram sin rapport för kommissionen mot slutet av november 2008. På juryns begäran vidarebefordrade kommissionen rapporten till övriga institutioner.Efter en övergripande utvärdering av ansökningarna beslutade juryn i samförstånd – samtidigt som den föreslog en del förbättringar, särskilt vad gäller Maribors ansökan – att rekommendera EU:s institutioner att utse Guimarães och Maribor till europeiska kulturhuvudstäder för 2012.Som uppföljning till juryns rapport sände Europaparlamentets utskott för kultur och utbildning den 28 januari 2009 en skrivelse till GD Utbildning och kultur där man tog upp relevanta aspekter beträffande utnämnandet av europeiska kulturhuvudstäder 2012.Kommissionen förelägger därför, i enlighet med artikel 14 i beslut 1622/2006/EG rådet den bifogade rekommendationen att officiellt utse Guimarães och Maribor till europeiska kulturhuvudstäder år 2012.Rekommendation tillRÅDETS BESLUTom evenemanget Europeisk kulturhuvudstad år 2012EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DETTA BESLUTmed beaktande av fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen,med beaktande av Europaparlamentets och rådets beslut 1622/2006/EG om att inrätta en gemenskapsåtgärd för evenemanget ”Europeisk kulturhuvudstad” för åren 2007 till 2019[3], särskilt artikel 14,med beaktande av juryns rapport från november 2008 som lagts fram för kommissionen, Europaparlamentet och rådet i enlighet med artikel 14.2 i beslut 1622/2006/EG,med beaktande av att kriterierna i artikel 14.3 i beslut 1622/2006/EG uppfylls i sin helhet, ochmed beaktande av kommissionens rekommendation av den  2009.HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.Artikel 1Guimarães och Maribor utses härmed till ”Europeisk kulturhuvudstad 2012” i enlighet med artikel 14 i beslut 1622/2006/EG.Utfärdat i Bryssel denPå rådets vägnarOrdförande [1] EUT L 304, 3.11.2006, s. 1.[2] Se dokumentet med titeln ”Information om urvalsmötet för europeiska kulturhuvudstaden 2012” som sändes ut efter mötet till städerna i fråga.[3] EUT L 304, 3.11.2006, s. 1.