title: Rådets rekommendation av den 9 juli 2013 om Lettlands nationella reformprogram 2013, med avgivande av rådets yttrande om Lettlands konvergensprogram för 2012–2016

text:
               30.7.2013

               SV

               Europeiska unionens officiella tidning

               C 217/47

      RÅDETS REKOMMENDATION

   av den 9 juli 2013
   om Lettlands nationella reformprogram 2013, med avgivande av rådets yttrande om Lettlands konvergensprogram för 2012–2016
   2013/C 217/12
   EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DENNA REKOMMENDATION
   med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artiklarna 121.2 och 148.4,
   med beaktande av rådets förordning (EG) nr 1466/97 av den 7 juli 1997 om förstärkning av övervakningen av de offentliga finanserna samt övervakningen och samordningen av den ekonomiska politiken (1), särskilt artikel 9.2,
   med beaktande av Europeiska kommissionens rekommendation,
   med beaktande av Europeiska rådets slutsatser,
   med beaktande av sysselsättningskommitténs yttrande,
   med beaktande av ekonomiska och finansiella kommitténs yttrande,
   med beaktande av yttrandet från kommittén för socialt skydd,
   med beaktande av yttrandet från kommittén för ekonomisk politik, och
   av följande skäl:

               (1)

               Den 26 mars 2010 antog Europeiska rådet kommissionens förslag till en ny strategi för sysselsättning och tillväxt, Europa 2020, som bygger på en utökad samordning av den ekonomiska politiken med inriktning på ett antal nyckelområden där åtgärder behövs för att stärka förutsättningarna för hållbar tillväxt och konkurrenskraft i Europa.

               (2)

               Den 13 juli 2010 antog rådet en rekommendation om de allmänna riktlinjerna för medlemsstaternas och unionens ekonomiska politik (2010–2014) och den 21 oktober 2010 ett beslut om riktlinjer för medlemsstaternas sysselsättningspolitik (2), vilka tillsammans utgör de integrerade riktlinjerna. Medlemsstaterna uppmanades att beakta de integrerade riktlinjerna i sin nationella ekonomiska politik och sysselsättningspolitik.

               (3)

               Den 29 juni 2012 beslutade medlemsstaternas stats- och regeringschefer om en tillväxt- och sysselsättningspakt, som ger ett enhetligt ramverk för insatser på nationell nivå, EU-nivå och euroområdesnivå med hjälp av alla tänkbara medel, instrument och politiska åtgärder. De beslutade om insatser som ska utföras på medlemsstatsnivå och förband sig särskilt att uppnå målen i Europa 2020-strategin och genomföra de landsspecifika rekommendationerna.

               (4)

               Den 10 juli 2012 antog rådet en rekommendation (3) om Lettlands nationella reformprogram för 2012 och avgav ett yttrande om Lettlands uppdaterade konvergensprogram för 2012–2015.

               (5)

               Den 28 november 2012 antog kommissionen den årliga tillväxtöversikten, som inleder den europeiska planeringsterminen 2013 för samordning av den ekonomiska politiken. Den 28 november 2012 antog kommissionen, på grundval av Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1176/2011 av den 16 november 2011 om förebyggande och korrigering av makroekonomiska obalanser (4), även rapporten om varningsmekanismen, i vilken Lettland inte identifierades som en medlemsstat som skulle bli föremål för en fördjupad granskning.

               (6)

               Europaparlamentet har vederbörligen involverats i den europeiska planeringsterminen, i enlighet med förordning (EG) nr 1466/97, och antog den 7 februari 2013 en resolution om sysselsättning och sociala aspekter i den årliga tillväxtöversikten 2013 och en resolution om bidraget till den årliga tillväxtöversikten 2013.

               (7)

               Den 14 mars 2013 godkände Europeiska rådet prioriteringarna för att säkerställa finansiell stabilitet, budgetkonsolidering och åtgärder för att främja tillväxt. Europeiska rådet betonade behovet av att eftersträva differentierad och tillväxtvänlig budgetkonsolidering, återställa normala villkor för utlåning till näringslivet, främja tillväxt och konkurrenskraft, ta itu med arbetslösheten och krisens sociala följdverkningar samt modernisera den offentliga förvaltningen.

               (8)

               Den 29 april 2013 lade Lettland fram sitt konvergensprogram för perioden 2012–2016, och den 2 maj 2013 sitt nationella reformprogram för 2013. I syfte att beakta deras inbördes samband har de båda programmen bedömts samtidigt.

               (9)

               Baserat på bedömningen av konvergensprogrammet enligt förordning (EG) nr 1466/97 anser rådet att det makroekonomiska scenario som ligger till grund för programmets beräkningar av de offentliga finanserna är rimligt. Den ekonomiska tillväxten väntas avta något till omkring 4 % per år under programperioden, medan inflationen beräknas bli måttlig. Det offentliga underskottet sjönk under 2012 till en nivå långt under fördragets referensvärde om 3 % av BNP och det medelfristiga budgetmålet uppnåddes redan 2012, långt tidigare än vad som förutsågs i Lettlands konvergensprogram för 2012–2015. I konvergensprogrammet bekräftas det tidigare fastställda medelfristiga budgetmålet på -0,5 %, vilket i tillräcklig mån återspeglar paktens mål. Den budgetstrategi som beskrivs i konvergensprogrammet har som mål att upprätthålla ett strukturellt budgetsaldo som baseras på det medelfristiga budgetmålet och där eventuella avvikelser är begränsade till de ytterligare effekter som följer av den systemomfattande pensionsreformen. Denna reform innebär en gradvis höjning av den andel av socialförsäkringsavgifterna som går till ett fonderat pensionssystem och ska genomföras under 2013, 2015 och 2016. En övergripande bedömning med utgångspunkt i det omräknade strukturella saldot och innefattande en analys av utgifterna exklusive diskretionära åtgärder visar emellertid att det strukturella saldot under 2013 kommer att avvika från det medelfristiga budgetmålet med 1,0 % av BNP, vilket motsvarar betydligt mer än de ytterligare effekterna av den systemomfattande pensionsreformen, och under 2014 är avvikelsen ytterligare 0,2 procentenheter. Statsskulden beräknas ligga klart under 60 % under hela programperioden, den beräknas stiga från 40,7 % av BNP 2012 till 44,5 % av BNP under 2013, i takt med att staten ackumulerar tillgångar för att kunna återbetala skulden, och från och med 2014, när väl återbetalningarna börjar märkas, sjunka till en nivå på 34,6 % av BNP vid utgången av programperioden. En lag om budgetdisciplin antogs av det lettiska parlamentet i januari 2013 och trädde i kraft i mars 2013. Om den genomförs effektivt skulle denna nya lag avsevärt stärka landets finanspolitiska ramverk och utgöra en effektiv mekanism för att begränsa utgiftsökningar i goda ekonomiska tider samt en grund för regelbaserad flerårig budgetplanering.

               (10)

               Lettland har sänkt skatterna på arbete och planerar ytterligare åtgärder på detta område under 2014 och 2015. Skattekilen för låginkomsttagare är emellertid fortfarande bland de högsta i unionen och visar att skattepolitiken behöver formas så att sysselsättning för lågkvalificerade arbetstagare främjas. En skatteväxling från beskattning av arbete till återkommande fastighetsskatter och skatter på användning av naturresurser och andra resurser borde också förbättra det strukturella saldot. Miljöbeskattning är ett relativt outforskat område och domineras till stor del av skatter på motorbränsle, medan skatterna på andra energikällor, föroreningar och naturresurser ligger under EU-genomsnittet. Miljömålen skulle uppnås lättare om skattebasen breddas så att även andra miljöbelastningar beskattas. Regeringen har intensifierat åtgärderna för att bekämpa den informella ekonomin och dessa insatser bör fortsätta.

               (11)

               Även om strukturanpassningen efter krisen har varit framgångsrik visar erfarenheterna av den gångna cykeln med en utpräglad överhettningsfas följd av ett lika kraftigt fall att man bör övervaka den framtida kredittillväxten och stabiliteten hos bankernas finansieringsbas i förhållande till utländska insättningsflöden med hjälp av en lämplig politik för mikro- och makrotillsyn.

               (12)

               Lettland har vidtagit ett antal åtgärder för att bekämpa den höga långtids- och ungdomsarbetslösheten. Anslagen till aktiv arbetsmarknadspolitik och dess täckning ökade 2013 jämfört med 2012, och nya åtgärder håller på att genomföras, däribland profilering av arbetslösa och förbättrad hjälp till arbetssökande. Långtids- och ungdomsarbetslösheten är dock fortfarande hög, arbetslösa och bidragstagare aktiveras inte särskilt mycket och tillgången till sociala tjänster är dålig. Det finns oro för att yrkesutbildningen och fortbildningen inte ger arbetskraften tillräckliga kunskaper och det finns begränsad tillgång på arbetsplatsbaserade utbildningar av god kvalitet. Man måste införa en heltäckande yrkesvägledning och fortsätta att reformera yrkesutbildning och fortbildning, vilket innefattar en förbättring av kvaliteten på och tillgången till arbetsplatsbaserade utbildningar och lärlingsplatser.

               (13)

               En hög andel av befolkningen (40 %) riskerar att drabbas av fattigdom eller social utslagning, och för barn är risken ännu högre (uppgår till 43,6 %). Sammantaget ökade fattigdomsrisken något under 2012, vilket tyder på att tillväxt inte automatiskt medför lägre fattigdom, och att riktade politiska åtgärder således krävs. Lettland har vidtagit vissa åtgärder för att bekämpa fattigdomen bland arbetslösa personer och barn. Det har emellertid inte gjorts lika direkta åtgärder för att lösa problemen med socialbidragssystemet, särskilt dess öppenhet och bidragens ändamålsenlighet och täckning, och åtgärderna för att aktivera bidragstagare har inte varit tillräckliga. Brist på finanspolitiskt utrymme har medfört att man sänkt nivån på den garanterade minimiinkomsten och avskaffat finansieringen av den via statsbudgeten. Dessa beslut förvärrar sannolikt den extrema fattigdomen samt de nuvarande orättvisorna i fråga om tillgång till socialbidrag hos olika lokala myndigheter, samtidigt som det minskar centralmaktens incitament att investera i utformning av politik och kontroll av socialbidragen. För att situationen inte ska förvärras ytterligare är det viktigt att effekterna av dessa beslut övervakas.

               (14)

               När det gäller systemet för högre utbildning har en ambitiös reform lagts fram som kan väntas få en betydande positiv effekt på systemets kvalitet. Reformplanerna innefattar en översyn av tillträdesprocessen, separering av universitetens akademiska funktioner och förvaltningsfunktioner, utveckling av en ny finansieringsmodell och en konsolidering av de högre utbildningsinstituten. Planerna befinner sig dock i ett tidigt skede och behöver genomföras korrekt för att de väntade positiva effekterna ska förverkligas. Under 2013 kommer man vidare att utvärdera hur pass ändamålsenliga de vetenskapliga institutionerna och deras utvecklingsstrategier är. Denna viktiga bedömning borde understödja framtida reformer och finansieringen av vetenskapliga institutioner, så att innovationsverksamheten ökar i Lettland.

               (15)

               Åtgärder har lagts fram för att åstadkomma energibesparingar i ekonomins huvudsektorer. Under de kommande åren väntas mer än 70 % av energibesparingarna genereras i byggnadssektorn. Genomförandet av projekt för bostadsisolering har dock gått långsamt och antalet slutförda projekt är lågt i förhållande till bostadsbeståndet, med stora energiförluster som följd. Möjligheterna till effektivitetsvinster på detta område är betydande, med tanke på att de lettiska hushållen hade den högsta energiintensiteten i unionen 2010. Under 2012 skedde framsteg med att öppna landets elmarknad för konkurrens och att delta i regionala marknader. Inom näringslivet måste man ingå direkta avtal om upphandling med elleverantörer och detta införs nu på frivillig basis för hushåll. Lettland ska gå med i Nord Pool Spot i juni 2013. Några framsteg har emellertid inte skett i fråga om att öppna naturgasmarknaden och man är fortfarande beroende av en enda försörjningskälla. Myndigheterna står också inför svåra förhandlingar om ägande och förvaltning av anläggningen för gaslagring, som är mycket viktig för att den regionala gasmarknaden ska fungera korrekt.

               (16)

               Rättsväsendet kännetecknas av ineffektivitet på civilrättens område. Det finns flera negativa drag, t.ex. långvariga förfaranden för att lösa civil- och handelsmål i första instans och låga uppklarandegrader som medför ett stort antal icke-avgjorda domstolsärenden. Handläggningstiderna är särskilt långa i insolvensförfaranden. Många ärenden finner dessutom ingen lösning i första instans, vilket skapar eftersläpningar på alla nivåer, ända upp till högsta domstolen. På senare tid har positiva åtgärder vidtagits för att förbättra rättsväsendets effektivitet och kvalitet, men det är för tidigt att bedöma deras verkan. När det gäller domstolsväsendet är det särskilt viktigt att tillräckligt uppmärksamma personalpolitiken. Att i högre grad involvera det rättsliga rådet, se över chefspositionernas roll inom domstolsväsendet och utöka domarutbildningen skulle kunna bidra till en mer kvalitativ domarkår. Vid slutet av 2012 föreslogs ändringar av lagen om obestånd. Det kvarstår dock att se om de föreslagna ändringarna är tillräckliga för att ta itu med lagens brister på ett heltäckande sätt. Problem har exempelvis identifierats när det gäller det praktiska genomförandet av lagen, särskilt i fråga om konkursförvaltarnas roll och deras ansvarsområden i förhållande till domarna, effektiv likvidering av tillgångar och frågor rörande privatpersoners obestånd, vilka också måste åtgärdas.

               (17)

               Inom ramen för den europeiska planeringsterminen har kommissionen gjort en omfattande analys av Lettlands ekonomiska politik. Den har bedömt både det nationella reformprogrammet och konvergensprogrammet. Den har beaktat inte bara programmens relevans för en hållbar finanspolitik och socioekonomisk politik i Lettland utan även i vilken utsträckning som EU:s regler och riktlinjer har iakttagits, mot bakgrund av behovet av att stärka den övergripande ekonomiska styrningen i unionen genom att framtida nationella beslut fattas med beaktande av synpunkter på EU-nivå. Dess rekommendationer inom ramen för den europeiska planeringsterminen avspeglas i rekommendationerna 1 till 7 nedan.

               (18)

               Mot bakgrund av denna bedömning har rådet granskat konvergensprogrammet och dess yttrande (5) avspeglas särskilt i rekommendation 1 nedan.

         HÄRIGENOM REKOMMENDERAS Lettland att vidta följande åtgärder under perioden 2013–2014:

               1.

               Stärka budgetstrategin för att säkerställa att avvikelser från det medelfristiga budgetmålet enbart återspeglar de ytterligare effekterna av den systemomfattande pensionsreformen. Inom ramen för denna strategi, minska beskattningen av låginkomsttagare genom att övergå till skatter som punktskatter, återkommande fastighetsskatter och/eller miljöskatter. Upprätthålla ansträngningarna för att förbättra efterlevnaden av skatteregler och bekämpa den svarta ekonomin. Fortsätta att skärpa det finanspolitiska ramverket genom ett effektivt genomförande av lagen om budgetdisciplin och genom flerårig budgetplanering.

               2.

               Fortsätta att använda politik för mikro- och makrotillsyn för att förhindra att eventuell sårbarhet uppstår till följd av framtida kredittillväxt, och bankverksamhet etablerad utomlands.

               3.

               Ta itu med långtids- och ungdomsarbetslösheten genom att förbättra de aktiva arbetsmarknadspolitiska åtgärdernas täckning och effektivitet och genom mer riktade sociala tjänster. Förbättra unga personers anställbarhet, exempelvis genom en ungdomsgaranti, inrätta en heltäckande yrkesvägledning, genomföra reformer av yrkesutbildning och fortbildning och förbättra kvaliteten på och tillgången till lärlingsplatser.

               4.

               Ta itu med den stora andelen fattiga genom att reformera socialbidragssystemet för att uppnå bättre täckning, genom att förbättra bidragens ändamålsenlighet och aktiveringsåtgärderna för bidragstagare. Förstärka genomförandemetoderna så att barnfattigdomen faktiskt minskar.

               5.

               Genomföra planerade reformer av den högre utbildningen, särskilt i fråga om inrättande av en kvalitetsbelönande finansieringsmodell, reform av tillträdessystemet, konsolidering av institutioner och främjande av internationalisering. Vidta ytterligare åtgärder för att modernisera forskningsinstituten på grundval av den pågående oberoende granskningen.

               6.

               Fortsätta att höja energieffektiviteten, särskilt i bostäder och fjärrvärmenät, skapa incitament för att minska energikostnaderna och flytta över konsumtion till energieffektiva produkter. Förbättra anslutningsmöjligheterna med EU:s energinät och ta steg mot en liberalisering av naturgasmarknaden, inbegripet tydliga regler för tredje parts åtkomst till lagringskapacitet.

               7.

               Slutföra pågående reformer för att förbättra domstolsväsendets effektivitet och kvalitet och minska eftersläpningen och de rättsliga förfarandenas längd, däribland i fråga om insolvens. Inrätta en heltäckande personalpolitik och vidta åtgärder för att genomföra lagar om medling och effektivisera skiljedomstolsväsendet.

      Utfärdad i Bryssel den 9 juli 2013.

            På rådets vägnar

         R. ŠADŽIUS

            Ordförande

      (1)  EGT L 209, 2.8.1997, s. 1.

      (2)  Upprätthålls för 2013 genom rådets beslut 2013/208/EU av den 22 april 2013 om riktlinjer för medlemsstaternas sysselsättningspolitik (EUT L 118, 30.4.2013, s. 21).

      (3)  EUT C 219, 24.7.2012, s. 50.

      (4)  EUT L 306, 23.11.2011, s. 25.

      (5)  I enlighet med artikel 9.2 i förordning (EG) nr 1466/97.


               19.2.2016

               SV

               Europeiska unionens officiella tidning

               C 65/174

         P7_TA(2013)0279
   Främjande och skydd av religions- och trosfrihet
   Europaparlamentets rekommendation av den 13 juni 2013 till rådet om utkastet till EU:s riktlinjer om främjande och skydd av religions- och trosfriheten (2013/2082(INI))
   (2016/C 065/25)

      Europaparlamentet utfärdar denna rekommendation

               —

               med beaktande av förslaget till rekommendation till rådet från Laima Liucija Andrikienė för PPE-gruppen om utkastet till EU:s riktlinjer om främjande och skydd av religions- och trosfriheten (B7-0164/2013),

               —

               med beaktande av den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna och FN:s förklaring om avskaffande av alla former av intolerans och diskriminering grundad på religion eller övertygelse,

               —

               med beaktande av den internationella konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter och den allmänna kommentaren nr 22 från FN:s kommission för mänskliga rättigheter (1),

               —

               med beaktande av Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna,

               —

               med beaktande av rådets slutsatser från 2009 och 2011 om intolerans, diskriminering och våld på grund av religion eller trosuppfattning (2),

               —

               med beaktande av EU:s strategiska ram och handlingsplan för mänskliga rättigheter och demokrati, som antogs av rådet den 25 juni 2012 (3),

               —

               med beaktande av kommissionens gemensamma meddelande till Europaparlamentet och rådet av den 12 december 2011Mänskliga rättigheter och demokrati i centrum för EU:s yttre åtgärder – effektivare metoder (COM(2011)0886),

               —

               med beaktande av sin rekommendation till rådet av den 13 juni 2012 om EU:s särskilda representant för mänskliga rättigheter (4) och av rådets beslut 2012/440/Gusp av den 25 juli 2012 om utnämning av Europeiska unionens särskilda representant för mänskliga rättigheter (5),

               —

               med beaktande av sin resolution av den 13 december 2012 om översynen av EU:s strategi för mänskliga rättigheter (6),

               —

               med beaktande av sina resolutioner om årsrapporterna om mänskliga rättigheter och demokrati i världen Europeiska unionens politik på området (7),

               —

               med beaktande av artikel 36 i fördraget om Europeiska unionen,

               —

               med beaktande av utkastet till EU:s riktlinjer om främjande och skydd av religions- och trosfriheten (”riktlinjerna”),

               —

               med beaktande av artikel 121.3 i arbetsordningen,

               —

               med beaktande av betänkandet från utskottet för utrikesfrågor (A7-0203/2013), och av följande skäl:

               A.

               Enligt artikel 21 i fördraget om Europeiska unionen är de vägledande principerna för alla EU:s yttre åtgärder följande: demokrati, rättsstaten, de mänskliga rättigheternas och grundläggande friheternas universalitet och odelbarhet, respekt för människors värde, jämlikhet och solidaritet samt respekt för principerna i Förenta nationernas stadga och i folkrätten.

               B.

               Rätten till religions- och trosfrihet, däribland rätten till teistiska, icke-teistiska och ateistiska trosuppfattningar, rätten att inte tro och rätten att ändra sin religion eller trosuppfattning, är en universell mänsklig rättighet och en grundläggande frihet för varje människa. Den hör samman med de övriga mänskliga rättigheter och grundläggande friheter som fastslås i artikel 18 i den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna.

               C.

               Europaparlamentet har vid upprepade tillfällen efterlyst kraftfulla verktyg för att främja rätten till religions- och trosfrihet som en del av EU:s utrikespolitik.

               D.

               Europaparlamentet har i detta sammanhang välkomnat EU:s åtagande att utarbeta riktlinjer om religions- och trosfriheten i enlighet med EU:s handlingsplan för mänskliga rättigheter och demokrati, och har framhållit att parlamentet och organisationerna i det civila samhället måste göras delaktiga i utarbetandet av dessa riktlinjer.

               E.

               Enligt internationell rätt har alla stater skyldighet att skydda alla sina medborgare och alla övriga personer inom sina respektive länder på ett effektiv sätt. I vissa delar av världen är det mycket vanligt med förföljelse av personer och deras familjer, samfund, helgedomar och institutioner på grund av deras särskilda religiösa tillhörighet, deras övertygelse eller något annat legitimt offentligt uttryck för deras religion eller trosuppfattning. Diskriminering på grund av religion eller trosuppfattning förekommer fortfarande i alla delar av världen, även Europa och dess grannskap. Personer som tillhör vissa trossamfund, bland annat religiösa minoriteter och icke-troende, förvägras fortfarande sina mänskliga rättigheter och utsätts ofta för diskriminering, gripanden och fällande domar. I många länder händer det till och med att de avrättas på grund av sin religion eller trosuppfattning.

               1.

               Europaparlamentet riktar följande rekommendationer till rådet:

         Skäl till åtgärder

               a)

               Att främja rätten till religions- och trosfrihet och se till att den inte kränks måste prioriteras inom EU:s utrikespolitik.

               b)

               Våld, förföljelse och diskriminering som riktas mot personer som tillhör trossamfund och religiösa minoriteter eller mot personer som inte har icke-religiösa trosuppfattningar förekommer fortfarande i många delar av världen. Bristen på religiös tolerans och öppenhet för dialog liksom bristen på ekumenisk samexistens leder ofta till politiska oroligheter, våld och öppna väpnade konflikter, vilket hotar människors liv och undergräver den regionala stabiliteten. Ett tydligt och snabbt fördömande från Europeiska unionen av alla former av våld och diskriminering bör vara ett grundläggande inslag i EU:s politik när det gäller religions- och trosfrihet. Särskild uppmärksamhet bör ägnas åt situationen för personer som bytt religion eller trosuppfattning, eftersom de i praktiken i många länder utsätts för socialt tryck, hot eller öppet våld.

         Syfte och tillämpningsområde

               c)

               EU-riktlinjernas syfte och tillämpningsområde bör vara att främja och skydda religions- och trosfriheten i tredjeländer, se till att religions- och trosfriheten integreras i alla EU:s yttre åtgärder och all EU:s politik för mänskliga rättigheter och ge tydliga riktmärken, kriterier, standarder och en praktisk vägledning med målsättningen att stärka främjandet av religions- och trosfriheten inom ramen för det arbete som tjänstemän vid EU-institutionerna och i medlemsstaterna utför och därigenom bidra till ökad samstämmighet, effektivitet och synlighet för EU i dess yttre förbindelser.

         Definitioner

               d)

               För att riktlinjerna ska kunna genomföras med framgång bör definitionerna i riktlinjerna vara tydliga och ge ett lämpligt och fullständigt skydd av rätten till religions- och trosfrihet i enlighet med internationell rätt, såväl i dess privata och offentliga uttryck som i dess individuella, kollektiva och institutionella dimensioner. Detta inbegriper rätten att tro eller inte tro, rätten att ändra trosuppfattning, yttrandefriheten, mötes- och föreningsfriheten samt föräldrars rätt att utbilda sina barn enligt sin moraliska och religiösa övertygelse, dvs. religiösa eller icke-religiösa övertygelse. Det behövs dessutom tydliga definitioner och heltäckande skydd när det gäller erkännandet av religiösa och trosbaserade institutioner som juridiska personer och respekten för deras oberoende, rätten att vapenvägra, rätten till asyl, rätten att uppmärksamma vilodagar och fira helger och högtidligheter enligt sin religion eller trosuppfattning och den grundläggande rätten till skydd av egendom.

         Operativa riktlinjer

               e)

               Riktlinjerna bör grundas på internationell rätt och internationella fördrag som erkänts och ratificerats av världssamfundet.

         Proportionalitet

               f)

               Enligt utkastet till riktlinjer och i enlighet med de principer som erkänts av världssamfundet får friheten från tvång att ha eller ansluta sig till en religion eller trosuppfattning och föräldrars eller vårdnadshavares frihet att tillgodose en religiös och moralisk utbildning inte begränsas. Eventuella andra uttryck för rätten till religions- och trosfrihet får endast underkastas sådana inskränkningar som är föreskrivna i lag och som är nödvändiga med hänsyn till den allmänna säkerheten eller till skydd för allmän ordning, hälsa eller moral eller till skydd för andra personers fri- och rättigheter (8). Samtidigt måste dessa inskränkningar tolkas strikt, vara direkt relaterade och proportionella med hänsyn till skyddet för andra personers rättigheter, och rätt balans måste uppnås. Proportionalitetskriteriet bör därför framhävas i riktlinjerna.

         Yttrandefrihet

               g)

               Samtidigt som religions- och trosfriheten och yttrandefriheten är rättigheter som ömsesidigt förstärker varandra bör EU också komma ihåg att moderna medieverktyg kan möjliggöra en ännu starkare sammanlänkning mellan kultur och tro i situationer där religions- och trosfriheten och yttrandefriheten åberopas mot varandra. Det måste därför vidtas åtgärder för att undvika våld mellan olika kulturer som reaktion på att yttrandefriheten åberopats i form av kritik och i synnerhet i förlöjligande och ironiskt syfte. Mot denna bakgrund bör EU bidra till att minska sådana spänningar, till exempel genom att främja ömsesidig förståelse och dialog, och fördöma otvetydigt fördöma alla våldshandlingar som begås som en reaktion på sådana yttranden. EU bör också tydligt motsätta sig alla försök att kriminalisera yttrandefriheten när det gäller religiösa frågor, till exempel hädelselagar.

         Den kollektiva dimensionen av religions- och trosfriheten

               h)

               Varje individs rätt att utöva religions- och trosfriheten ensam eller i gemenskap med andra är en oundgänglig del av religions- och trosfriheten, och det bör betonas i riktlinjerna. Detta omfattar följande:

                           —

                           Friheten att utöva sin religion eller samlas i samband med en religion eller trosuppfattning och att inrätta och upprätthålla platser och religiösa platser för dessa syften.

                           —

                           Friheten att inte delta i en viss religiös verksamhet eller händelse.

                           —

                           Friheten att inrätta och upprätthålla lämpliga institutioner med anknytning till religion, medier, utbildning, hälsa, sociala frågor, välgörenhet och humanitära frågor

                           —

                           Friheten att be om och ta emot frivilliga ekonomiska bidrag och andra bidrag från individer och institutioner.

                           —

                           Friheten att utbilda, utse, välja eller genom succession utse lämpliga ledare som uppfyller kraven inom en religion eller trosuppfattning.

                           —

                           Friheten att inleda och upprätthålla kontakter med individer och samfund i religions- och trosfrågor på nationell och internationell nivå. Likaså bör det anges i riktlinjerna att rätten att utöva sin religion i gemenskap med andra (vid vilken de individuella friheterna alltid måste respekteras) inte i onödan bör begränsas till officiellt erkända platser för religionsutövning samt att alla otillbörliga inskränkningar av mötesfriheten bör fördömas av EU. I riktlinjerna bör det betonas att staterna har en skyldighet att vara neutrala och opartiska gentemot religiösa grupper, vilket även innefattar symboliskt eller ekonomiskt stöd.

               i)

               Sekularism, definierat som den strikta åtskillnaden mellan den religiösa och den politiska makten, innebär ett förkastande av all religiös inblandning i samhällets styrning och all offentlig inblandning i religiösa angelägenheter, förutom i syfte att upprätthålla säkerheten och den allmänna ordningen (inklusive respekten för andras frihet), liksom en garanti för lika samvetsfrihet för alla – såväl troende som agnostiker och ateister.

         Registreringskrav

               j)

               EU bör vidta åtgärder när registreringskrav för religiösa eller trosrelaterade organisationer otillbörligen inskränker religions- och trosfriheten. Registrering bör inte tolkas som en förutsättning för en persons mänskliga rättighet att utöva sin religion eller följa sin tro, eftersom den rättigheten inte kan vara beroende av administrativa eller rättsliga krav. EU bör kräva att alla lagbestämmelser, till exempel bestämmelser om obligatorisk registrering av en persons religion i civilståndshandlingar, ska upphävas om de leder till diskriminering av personer som har icke-religiösa uppfattningar eller av personer som har bytt religion eller trosuppfattning.

         Utbildning

               k)

               Enligt internationellt erkända normer har ett barns föräldrar eller vårdnadshavare rätt att se till att barnet får en religiös och moralisk utbildning som följer deras egen tro, och barnet ska inte påtvingas en sådan utbildning mot föräldrarnas eller vårdnadshavarnas vilja. Det som är bäst för barnet ska vara vägledande. Föräldrarnas rätt att utbilda sina barn i enlighet med sin religiösa eller icke-religiösa övertygelse inbegriper deras rätt att avvisa alla omotiverade ingripanden i deras utbildning av statliga eller icke-statliga aktörer som står i motsättning till deras religiösa eller icke-religiösa övertygelse. Dessa aspekter av religions- och trosfriheten bör framhävas i riktlinjerna och bör även garantera sekularisering inom det allmänna utbildningsväsendet. EU:s delegationer bör vidta lämpliga åtgärder om denna princip kränks.

         Familje- och socialrätt

               l)

               EU bör särskilt uppmärksamma diskriminering på grund av religion eller tro inom ramen för tredjeländers familje- och socialrätt, särskilt, men inte uteslutande, med avseende på rätten att gifta sig och rätten till vårdnad av barn.

         Rätten till vapenvägran

               m)

               Rätten att vägra värnplikt bör inbegripas i riktlinjerna som ett legitimt utövande av rätten till tankefrihet, samvetsfrihet och religionsfrihet. EU bör uppmana stater som har ett system med obligatorisk värnplikt att tillåta en alternativ tjänst av icke-militär eller civil karaktär i allmänhetens intresse, samt att avstå från bestraffning, t.ex. i form av fängelsestraff, av vapenvägrare som inte vill genomföra värnplikt.

         Asyl

               n)

               EU bör uppmuntra tredjeländer att ta emot flyktingar som förföljs på grund av sin religion eller tro och att ge dem asyl, särskilt i fall då flyktingar riskerar att dödas eller utsättas för våld. EU-medlemsstaterna bör skärpa sina insatser för att ta emot flyktingar som förföljs på grund av sin religion eller tro.

         Stöd för och samarbete med det civila samhället

               o)

               Stöd för och samarbete med många olika organisationer i det civila samhället, bland annat människorättsorganisationer och religiösa och trosbaserade grupper, i samband med utarbetandet och genomförandet av riktlinjerna kommer att ha avgörande betydelse för främjandet och skyddet av religions- och trosfriheten. Därför bör EU:s delegationers fokus när det gäller de mänskliga rättigheterna vara att hålla regelbunden kontakt med dessa organisationer för att så snabbt som möjligt upptäcka problem som uppstår på området religions- och trosfrihet i de berörda länderna.

         Övervakning och bedömning

               p)

               En lämplig och fortlöpande övervakning och bedömning av situationen i välden när det gäller religions- och trosfriheten måste säkerställas av Europeiska utrikestjänsten under ledning av unionens höga representant för utrikes frågor och säkerhetspolitik, och ett avsnitt med rekommendationer för förbättring bör fortsatt ägnas denna fråga i EU:s årsrapport om de mänskliga rättigheterna i världen. Övervakning av situationen när det gäller religions- och trosfriheten bör vid sidan av de övriga mänskliga och grundläggande rättigheterna vara en av de viktigaste frågorna i EU:s förbindelser med tredjeländer, särskilt i samband med den Europeiska grannskapspolitiken. Detta bör återspeglas i alla avtal, översyner och rapporter. EU:s särskilda representant för mänskliga rättigheter bör under sitt ämbete ägna särskild uppmärksamhet åt frågor som rör främjande och skydd av religions- och trosfriheten och ha en synlig roll när det gäller att främja denna frihet genom EU:s yttre förbindelser. Han eller hon bör också etablera kontakt med Europaparlamentet och dess berörda utskott om aktuella frågor samt om vilka framsteg som görs.

               q)

               Man bör anta en uppsättning instrument för övervakning, bedömning och stöd av EU:s riktlinjer. Den bör fokusera på operativa verktyg som gör att de prioriterade handlingsområden som anges i riktlinjerna återspeglas på ett bättre sätt och bör bland annat

                           —

                           innehålla en detaljerad checklista för analys av läget för att följa upp och övervaka situationen när det gäller religions- och trosfriheten i de enskilda länderna så att man kan kartlägga framsteg och bakslag,

                           —

                           innehålla krav på att EU:s uppdragschefer utarbetar regelbundna rapporter om religions- och trosfriheten, som innefattar en ingående bedömning av läget och redogör för förekomsten av kränkningar av rätten till religions- och trosfrihet och förtryck av dem som försvarar denna rätt eller av andra individer, och kartlägger särskilda fall av uppenbara kränkningar av rätten till religions- och trosfrihet; dessa rapporter från EU:s uppdragschefer bör vara så standardiserade som möjligt så att de kan jämföras,

                           —

                           understryka konkreta åtgärder i internationella forum eller i utvecklingssamarbetet som har varit avgörande för att skydda och främja rätten till religions- och trosfrihet, bland annat framgångsrik hantering av specifika fall (enskilda individer, grupper, minoriteter, institutioner) av diskriminering eller förföljelse på grund av religion eller övertygelse,

                           —

                           påminna om att det stöd som ges till personer som utsatts för diskriminering eller förföljelse på grund av sin religion eller övertygelse kan vara av olika slag; man kan till exempel bjuda in dem till EU:s institutioner för att låta dem berätta om sin situation.

         Denna uppsättning instrument bör utarbetas i samråd med berörda parter och vara klar senast i slutet av 2013.

         Användning av externa finansieringsinstrument

               r)

               EU:s externa finansieringsinstrument bör användas både som incitament och i avskräckande syfte (t.ex. genom frysning av medel) när det gäller religions- och trosfriheten i ett visst land, eftersom denna är nära sammankopplad med bedömningen av den allmänna människorättssituationen i landet. Om människorättssituationen allvarligt försämras, bland annat i fråga om religions- och trosfriheten, bör EU tillämpa de befintliga människorättsklausulerna i EU:s internationella avtal med det aktuella landet. Människorättsklausulerna i EU:s internationella avtal måste vara bindande och systematiskt integreras i alla EU:s avtal med tredjeländer.

         EU:s verksamhet i multilaterala forum

               s)

               EU bör fortsätta med sina initiativ i olika multilaterala forum för att främja och skydda religions- och trosfriheten. När så är lämpligt och på begäran bör EU hjälpa tredjeländer att utarbeta lagstiftning som främjar och skyddar religions- och trosfriheten.

         Utvärdering

               t)

               I enlighet med artikel 36 i fördraget om Europeiska unionen bör Europaparlamentet vara delaktigt i utvärderingen av riktlinjernas genomförande, vilket bör ske senast tre år efter riktlinjernas ikraftträdande. Utvärderingen bör baseras på en analys av EU:s åtgärder i samband med konkreta situationer som rör kränkning av religions- och trosfriheten i tredjeländer. Europaparlamentet bör regelbundet informeras om oroväckande områden eller utveckling som EU:s delegationer rapporterar om. Parlamentets berörda utskott bör ges detaljerad information.<BR>o<BR>o o

               2.

               Europaparlamentet uppdrar åt talmannen att översända denna rekommendation till rådet, unionens höga representant för utrikes frågor och säkerhetspolitik och, för kännedom, till kommissionen.

      (1)  Allmän kommentar antagen av FN:s människorättsråd i enlighet med artikel 40.4 i den internationella konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter (CCPR/C/21/Rev.1/Add.4) den 27 september 1993.

      (2)  Europeiska unionens råd den 24 november 2009 och den 21 februari 2011.

      (3)  Europeiska unionens råd 11855/12.

      (4)  Antagna texter, P7_TA(2012)0250.

      (5)  EUT L 200, 27.7.2012, s. 21.

      (6)  Antagna texter, P7_TA(2012)0504.

      (7)  Antagna texter, P7_TA(2010)0489, P7_TA(2012)0126, P7_TA(2012)0503.

      (8)
   FN:s förklaring om avskaffande av alla former av intolerans och diskriminering grundad på religion eller övertygelse, artikel 1.3, A/RES/36/55.


title: Rekommendation från kommissionen till rådet om förslag, på Europeiska gemenskapens och dess medlemsstaters vägnar, till ändringar av bilaga A till Stockholmskonventionen om långlivade organiska föroreningar (POP)

text:
Viktigt rättsligt meddelande

|

52007SC0972

Rekommendation från Kommissionen till Rådet om förslag, på Europeiska gemenskapens och dess medlemsstaters vägnar, till ändringar av bilaga A till Stockholmskonventionen om långlivade organiska föroreningar (POP)  /* SEK/2007/0972 slutlig */

	[pic] | EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION |Bryssel den 11.7.2007SEK(2007)972 slutligREKOMMENDATION FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDETom förslag, på Europeiska gemenskapens och dess medlemsstaters vägnar, till ändringar av bilaga A till Stockholmskonventionen om långlivade organiska föroreningar (POP)A. MOTIVERING1.  Stockholmskonventionen om långlivade organiska föroreningar (nedan kallad ”konventionen”) trädde i kraft den 17 maj 2004. Konventionens syfte är att skydda människors hälsa och miljön mot långlivade organiska föroreningar. Konventionen tillhandahåller ett ramverk, grundat på försiktighetsprincipen, för hur produktion, användning, import och export av de ursprungliga tolv prioriterade långlivade organiska föroreningarna skall kunna stoppas, hur de på ett säkert sätt skall kunna hanteras, bortskaffas eller elimineras och hur utsläpp av vissa oavsiktliga långlivade organiska föroreningar skall kunna minskas.2.  Europeiska gemenskapen och de flesta av dess medlemsstater är parter i konventionen[1].3.  I enlighet med artikel 8 i konventionen får alla parter lämna förslag till sekretariatet om införande av en kemikalie i konventionens bilagor. Efter en teknisk översyn kan detta leda till att partskonferensen beslutar om huruvida kemikalien skall föras in i konventionens bilagor, och om vilka kontrollbestämmelser som skall gälla. Detta förfarande sker i enlighet med artikel 22.4 om ändringar av bilagorna. Med tanke på principen om nära samarbete i gemenskapens internationella representation bör förslagen lämnas in av gemenskapen och medlemsstaterna gemensamt.4.  I syfte att inleda förfarandena inför förhandlingar om möjliga ändringar av bilagorna till konventionen lämnade kommissionen, med avseende på ärenden som omfattas av gemenskapens behörighet, 2005 och 2006 in ett förslag på gemenskapens och berörda medlemsstaters vägnar till konventionens sekretariatschef om ändring av vissa av konventionens bilagor genom tillägg av följande ämnen: hexabrombifenyl, klordekon, oktabromdifenyleter, pentaklorbensen och klorparaffiner med kort kolkedja.5.  Enligt tillgängliga vetenskapliga data och studier uppvisar endosulfan och trifluralin egenskaper som motsvarar dem hos långlivade organiska föroreningar. I denna bedömning har bilaga D till konventionen beaktats. De båda ämnena har granskats enligt rådets direktiv 91/414/EEG om utsläppande av växtskyddsmedel på marknaden[2]. Till följd av detta kommer samtliga växtskyddsmedel som innehåller endosulfan att slutgiltigt återkallas senast i december 2007[3] och samtliga växtskyddsmedel som innehåller trifluralin torde återkallas slutgiltigt senast i december 2008[4]. Eftersom dessa kemikalier kan spridas i miljön över långa avstånd, räcker inte de åtgärder som vidtas i medlemsstaterna eller i gemenskapen för att garantera en hög skyddsnivå för miljön och människors hälsa. Det krävs således internationella insatser. Gemenskapen och de medlemsstater som är parter i konventionen bör därför föreslå att de båda ämnena läggs till i de berörda bilagorna till konventionen.B. REKOMMENDATIONMot bakgrund av ovanstående rekommenderar kommissionen följande:– Att rådet bemyndigar kommissionen att på gemenskapens och berörda medlemsstaters vägnar till Stockholmskonventionens sekretariatschef lämna in ett förslag om tillägg av två ämnen. Syftet är att inleda förfaranden för att förbereda förhandlingar om möjliga ändringar av bilagorna till Stockholmskonventionen om långlivade organiska föroreningar, ett ärende som omfattas av gemenskapens behörighet. Förslaget skall lämnas in i god tid så att det kan diskuteras vid POP-kommitténs nästa möte, i november 2007. Ämnena i fråga är- endosulfan- trifluralin- Att kommissionen tillsammans med medlemsstaterna skall se till att relevanta underlag till förslagen lämnas in till sekretariatet.[1] Vid mötet om internationella miljöfrågor den 9 januari 2007 påminde kommissionen om att samtliga medlemsstater bör ratificera Stockholmskonventionen så snart som möjligt, med hänvisning till principen om enighet i gemenskapens internationella representation.[2] EGT L 230, 19.8.1991, s. 1. Direktivet senast ändrat genom kommissionens direktiv 2005/58/EG (EUT L 246, 2.9.2005, s. 27).[3] EUT L 317, 3.12.2005, s. 25.[4] Kommissionens beslut om att inte införa trifluralin i bilaga I till rådets direktiv 91/414/EEG bör kunna antas inom en snar framtid.


title: Rådets rekommendation av den 12 juli 2011 om Spaniens nationella reformprogram 2011 och om avgivande av rådets yttrande om Spaniens uppdaterade stabilitetsprogram för 2011–2014

text:
               19.7.2011

               SV

               Europeiska unionens officiella tidning

               C 212/1

         RÅDETS REKOMMENDATION
   av den 12 juli 2011
   om Spaniens nationella reformprogram 2011 och om avgivande av rådets yttrande om Spaniens uppdaterade stabilitetsprogram för 2011–2014
   2011/C 212/01
   EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DENNA REKOMMENDATION
   med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artikel 121.2 och 148.4,
   med beaktande av rådets förordning (EG) nr 1466/97 av den 7 juli 1997 om förstärkning av övervakningen av de offentliga finanserna samt övervakningen och samordningen av den ekonomiska politiken (1), särskilt artikel 5.3,
   med beaktande av Europeiska kommissionens rekommendation,
   med beaktande av Europeiska rådets slutsatser,
   med beaktande av sysselsättningskommitténs yttrande,
   efter att ha hört ekonomiska och finansiella kommittén, och
   av följande skäl:

               (1)

               Den 26 mars 2010 antog Europeiska rådet kommissionens förslag om att lansera en ny strategi för sysselsättning och tillväxt, Europa 2020. Strategin bygger på en utökad samordning av den ekonomiska politiken med inriktning på ett antal nyckelområden där åtgärder behövs för att stärka den hållbara tillväxten och konkurrenskraften inom EU.

               (2)

               Rådet antog den 13 juli 2010 en rekommendation om de allmänna riktlinjerna för medlemsstaternas och unionens ekonomiska politik (2010–2014) och den 21 oktober 2010 ett beslut om riktlinjer för medlemsstaternas sysselsättningspolitik (2), vilka tillsammans utgör de integrerade riktlinjerna. Medlemsstaterna uppmanades att beakta de integrerade riktlinjerna i sin nationella ekonomiska politik och sysselsättningspolitik.

               (3)

               Den 12 januari 2011 antog kommissionen den första årliga tillväxtöversikten, varigenom en ny era av ekonomisk styrning i EU och den första europeiska planeringsterminen för förhandsintegrerad politisk samordning inleddes, med förankring i Europa 2020-strategin.

               (4)

               Den 25 mars 2011 godkände Europeiska rådet prioriteringarna för finanspolitisk konsolidering och strukturreformer (i linje med rådets slutsatser av den 15 februari och 7 mars 2011 och med hänvisning till kommissionens årliga tillväxtöversikt). Europeiska rådet underströk behovet av att prioritera återställandet av sunda offentliga finanser och hållbar finanspolitik, minskad arbetslöshet genom arbetsmarknadsreformer och nya insatser för att öka tillväxten. Medlemsstaterna uppmanades att omsätta dessa prioriteringar i konkreta åtgärder som ska ingå i deras stabilitets- eller konvergensprogram och nationella reformprogram.

               (5)

               Den 25 mars 2011 uppmanade Europeiska rådet också de medlemsstater som deltar i europluspakten att i tid lägga fram sina åtaganden så att de kan tas med i medlemsstaternas stabilitets- eller konvergensprogram och nationella reformprogram.

               (6)

               Den 29 april 2011 lade Spanien fram 2011 års uppdatering av stabilitetsprogrammet, omfattande perioden 2011–2014, och sitt nationella reformprogram för 2011. För att kunna beakta inbördes samband mellan de båda programmen har de granskats samtidigt.

               (7)

               Den spanska ekonomin drabbades hårt av krisen och gick igenom en kraftig anpassning 2008–2009. Real BNP sjönk med 4,3 % mellan början av 2008 och slutet av 2010 och sysselsättningen sjönk med över 10 %. Till följd av detta ökade arbetslösheten till 20,1 % i slutet av 2010, vilket var den högsta i EU. Unga (41,6 % arbetslösa) och arbetare med lägre utbildningsnivå (26,4 % arbetslösa) var de som fick ta den värsta stöten av den spanska recessionen. Avkastningen från statspapper ökade i samband med den negativa offentliga skuldutvecklingen i euroområdet och till följd av att bostadsbubblan sprack och att byggsektorn drabbades av en kraftig nedgång sattes banksystemet, i synnerhet sparbankerna, under press. Det pågående arbetet med att bestrida de stora makroekonomiska obalanser som skapats under högkonjunkturen kommer att fortsätta ett tag. För att ta itu med dessa problem har den spanska regeringen inlett ett ambitiöst reformprogram som omfattar finanspolitisk konsolidering, reformer av offentliga pensioner, omstrukturering av sparbankerna och reformer av arbets- och varumarknaderna.

               (8)

               Baserat på en bedömning av det uppdaterade stabilitetsprogrammet enligt förordning (EG) nr 1466/97 anser rådet att det makroekonomiska scenario som ligger till grund för beräkningarna av de offentliga finanserna i stabilitetsprogrammet är optimistiska för 2011 och 2012. I stabilitetsprogrammet planeras för en sänkning av budgetunderskottet till under 3 % av referensvärdet senast 2013, i linje med rådets rekommendationer från april 2009, och för en ytterligare sänkning av underskottet till 2,1 % av BNP 2014.Enligt stabilitetsprogrammet kommer det medelfristiga målet, vilket fortfarande är offentliga finanser i balans, inte att uppnås under stabilitetsprogramperioden. Denna plan för korrigering av underskottet är lämplig. Under perioden 2010–2013 beräknas det strukturella saldot i genomsnitt förbättras med 1,5 % av BNP per år, vilket är i linje med rådets rekommendationer, och med ytterligare 0,3 % av BNP 2014. Skuldkvoten förväntas öka från 60,1 % av BNP 2010 till omkring 69 % 2013 och minska något 2014. Det finns nedåtrisker för konsolideringsplanen relaterade till de underliggande makroekonomiska antagandena och uppnåendet av budgetmålen på regional nivå. Regionerna står för en stor andel av de totala offentliga utgifterna och 9 av 17 överskred sina finanspolitiska mål 2010. Mekanismer för att kontrollera underskott och skuldsättning har införts för de regionala myndigheterna har redan stärkts och den spanska regeringen har åtagit sig att vidta ytterligare åtgärder om det behövs för att klara budgetmålen.

               (9)

               För att uppnå den planerade finanspolitiska konsolideringen 2011 och 2012, måste man strikt tillämpa de mekanismer för att kontrollera underskott och skulder som införts för de regionala myndigheterna. Om den makroekonomiska utvecklingen och utvecklingen av de offentliga finanserna blir sämre än väntat under 2011 och 2012 kommer det att bli nödvändigt med kompletterande åtgärder för att uppnå de finanspolitiska målen, som den spanska regeringen har åtagit sig att vidta för 2013. För 2013 identifieras i den reviderade utgiftsplanen några åtgärderför att underbygga de finanspolitiska målen. Enligt kommissionens senaste bedömning framstår riskerna för de offentliga finansernas långsiktiga hållbarhet som höga.

               (10)

               De medelfristiga ramarna för den offentliga sektorns finanser i Spanien har bidragit till att främja flerårig finanspolitisk planering och visar på det hela taget goda resultat. Krisen har emellertid utsatt dessa ramar för prövning och visat på behovet av att ytterligare stärka den finanspolitiska stabiliteten och finanspolitikens förebyggande aspekt. Denna skulle förstärkas genom att det införs en utgiftsregel baserad på den nominella BNP-tillväxten på medellång sikt i linje med EU:s nya ram för ekonomisk styrning. Regeln, som de spanska myndigheterna presenterade i stabilitetsprogrammet, skulle automatiskt vara bindande för den centrala regeringen och de lokala myndigheterna. Regeringen planerar också att sträva efter enighet i rådet för skatte- och finanspolitik om att denna regel även ska tillämpas av de autonoma regionerna.

               (11)

               Om reformer inte genomförs skulle de troliga långfristiga effekterna av åldrandet på de spanska offentliga finanserna vara högre än EU-genomsnittet, framför allt till följd av den betydande ökning av pensionsutgifternas andel av BNP som förväntas under kommande årtionden. På lång sikt kommer den åldrande befolkningen att leda till en betydande ökning av andelen pensionärer i förhållande till antalet arbetande. Det förslag till pensionsreform som den spanska regeringen har enats om med arbetsmarknadens parter kommer väsentligt att bidra till att förbättra den finanspolitiska hållbarheten och skapa incitament för deltagande på arbetsmarknaden. Reformförslaget måste dock godkännas av parlamentet och kan fortfarande komma att bli föremål för mindre ändringar.

               (12)

               Spanien har gjort stora insatser för att stärka landets banksystem, genom att tillhandahålla offentligt stöd och vidta åtgärder för att omstrukturera sparbankerna, stärka bankernas solvens och öka deras balansräkningars transparens. Sektorn har genomgått en märkbar konsolidering till följd av detta och särskilt bland sparbanker, med positiva följder i fråga om institutionernas genomsnittliga storlek, minskning av överskottskapacitet i fråga om filialer och anställda, förstärkta balansräkningar, rekapitalisering och förbättrad lönsamhet och effektivitet. Nyligen genomförd lagstiftning behandlar de problem som skapats av de lokala myndigheternas roll i styrningen av sparbankerna, då de flesta av dem överför deras tillgångar och skulder till affärsbanker. Den spanska regeringen har åtagit sig att avsluta huvuddelen av omstruktureringsprocessen senast i slutet av september 2011. Täckningen vid nästa serie stresstester kommer åter att vara bland de högsta i EU.

               (13)

               Den pågående arbetsmarknadsreformen i Spanien måste kompletteras av en översyn av de rådande tungrodda kollektivförhandlingarna. Genom att avtal på regional nivå och branschnivå dominerar finns det föga utrymme för förhandlingar på företagsnivå. Den automatiska förlängningen av kollektivavtal, giltigheten för avtal som inte har förlängts och användningen av klausuler om inflationsindexering i efterhand bidrar till lönetröghet och ger inte tillräcklig löneflexibilitet för att snabba på korrigeringen av ekonomin och återupprätta konkurrenskraften. Den spanska regeringen har bett arbetsmarknadens parter att enas om en reform av det kollektiva löneförhandlingssystemet under våren 2011. I frånvaro av ett avtal har regeringen den 10 juni godkänt ett kungligt dekret som omedelbart trätt i kraft men som kommer att behöva godkännas av parlamentet.

               (14)

               Mot bakgrund av landets mycket höga arbetslöshet inledde Spanien en reform av sin arbetsmarknad genom lagen från september 2010. Lagen syftar till att minska arbetsmarknadens uppdelning och ungdomsarbetslösheten, öka utsatta gruppers anställbarhet och öka flexibiliteten på företagsnivå och förbättr effektiviteten hos förmedlingen på marknaden. I februari 2011 antogs en reform av den aktiva arbetsmarknadspolitiken, som även omfattade åtgärder för att förbättra arbetsförmedlingarnas rådgivande roll och deras samordning på nationell och regional nivå. Det är för tidigt att fullt ut bedöma om reformen är tillräcklig för att minska uppdelningen av arbetsmarknaden och ungdoms- och långtidsarbetslösheten, eftersom en del åtgärder ännu inte har vidtagits. Den spanska regeringen har åtagit sig att vidta ytterligare åtgärder senast i oktober 2011.

               (15)

               Spanien har, trots relativt goda resultat i fråga om exportmarknadsandelar, upplevt en försämring av pris- och kostnadskonkurrenskraft vilken förstärkts under och efter krisen. En högre lönetillväxt i kombination med en lägre produktivitetsökning än motsvarande i euroområdet och bristande konkurrens på vissa produktmarknader bidrog till ihållande högre inflation i Spanien. Finna utrymme för att öka skatteeffektiviteten för att stärka konkurrenskraften. Ytterligare förstärkt konkurrens på produktmarknader och antagande av en reform av det kollektiva förhandlingssystemet för att säkerställa att löneökningarna bättre speglar produktivitetsutvecklingen på företagsnivå kommer att bidra till att höja konkurrenskraften.

               (16)

               Det stora antalet elever som lämnar skolan i förtid i Spanien (31,2 % 2009) är särskilt oroande, eftersom det leder till en lägre andel utbildad arbetskraft, påverkar de berörda personernas möjligheter att få jobb och minskar den potentiella tillväxten. Lagen om hållbar ekonomi som antogs den 15 februari 2011 innehåller åtgärder som syftar till att öka humankapitalets kvalitet och kvantitet genom utbildning och yrkesutbildning. Det är emellertid osäkert om det nya åtgärderna är tillräckligt effektiva för att motverka tidiga skolavhopp och förbättra yrkesutbildningen, och det kan visa sig svårt att genomföra dem på alla myndighetsnivåer.

               (17)

               Spanien har gjort betydande framsteg vad gäller att förbättra konkurrensvillkoren på varu- och tjänstemarknaderna genom att ta itu med en av orsakerna till den långsamma produktivitetsökningen. Införlivandet av tjänstedirektivet i den nationella lagstiftningen har kommit långt och är ambitiöst i Spanien även om de fria yrkena måste utsättas för ytterligare konkurrens. Lagen om hållbar ekonomi innehåller en mängd olika sorters åtgärder för att förbättra företagsklimatet, stärka konkurrensen och främja hållbarhet i miljöhänseende. En effektiv tillämpning kräver ytterligare insatser på alla myndighetsnivåer och lämplig samordning

               (18)

               Spanien har gjort flera åtaganden inom europluspakten. På finanspolitikens område har Spanien åtagit sig att införa en utgiftsregel för att öka den finanspolitiska stabiliteten och således de offentliga finansernas hållbarhet. För att förstärka den finansiella stabiliteten har Spanien åtagit sig att före den 30 september avsluta omstruktureringen av den finansiella sektorn. Sysselsättningsåtgärderna är inriktade på att genomföra lagar om aktiv arbetsmarknadspolitik och bestämmelser om yrkesutbildning, liksom att ta itu med den informella sysselsättningen. Åtgärderna för att förbättra konkurrenskraften är inriktade på en reform av kollektivförhandlingarna, reglerade yrken, inrättandet av en rådgivande kommitté om konkurrenskraft och en reform av lagen om konkurser. Åtagandena avser paktens alla fyra områden. De utgör en fortsättning på den pågående reformagendan och tillhandahåller en strikt tidtabell för genomförandet av vissa reformer och säkerställer att de reformer som redan genomförts till fullo tillämpas. Dessa åtaganden har bedömts och beaktats i rekommendationerna.

               (19)

               Kommissionen har granskat stabilitetsprogrammet och det nationella reformprogrammet, inklusive åtagandena inom ramen för europluspakten. Den har beaktat inte bara programmens relevans för en hållbar finanspolitik och socioekonomisk politik i Spanien utan även i vilken utsträckning som EU:s regler och riktlinjer har iakttagits, mot bakgrund av behovet av att stärka den övergripande ekonomiska styrningen i EU genom att framtida nationella beslut fattas med beaktande av synpunkter på EU-nivå. Mot bakgrund av detta anser kommissionen att den spanska regeringen har inrättat planer för konsolidering av de offentliga finanserna som är förenliga med de mål som krävs, men att det fortfarande finns en del nedåtrisker. Den offentliga utgiftsökningen bör hållas under BNP-tillväxten på medellång sikt och pensionsreformen måste antas. Ytterligare åtgärder under 2011–2012 bör vara inriktade på att säkerställa det finansiella systemets stabilitet (genom att avsluta omstruktureringen och konsolideringen av sparbankerna) och att stärka de inhemska tillväxtkällorna genom att man tar itu med den aktuella ökningen av arbetslösheten. Detta kan i synnerhet ske genom reformen av kollektivförhandlingarna och fortsatt genomförande av de pågående reformerna av arbetsmarknaden och att deras effektivitet noggrant kontrolleras och utvärderas. Tjänstesektorn, handeln och fria yrken bör utsättas för större konkurrens och företagens administrativa börda bör minskas.

               (20)

               Mot bakgrund av denna bedömning, och med beaktande av rådets rekommendation av den 2 juni 2010 enligt artikel 126.7 i EUF-fördraget, har rådet granskat 2011 års uppdatering av Spaniens stabilitetsprogram och dess ståndpunkt (3) avspeglas särskilt i dess rekommendation (1) nedan. Med beaktande av Europeiska rådets slutsatser av den 25 mars 2011 har rådet granskat Spaniens nationella reformprogram.

         HÄRIGENOM REKOMMENDERAS Spanien att vidta följande åtgärder under perioden 2011-2012:

               1.

               Genomföra den finanspolitiska strategin 2011 och 2012 och korrigera det alltför stora underskottet år 2013 i linje med rådets rekommendation inom ramen för förfarandet vid alltför stora underskott, se till att underskottsmålen uppnås på alla myndighetsnivåer, inbegripet genom strikt tillämpning av befintliga mekanismer för underskotts- och skuldkontroll för regionala myndigheter; anta ytterligare åtgärder om den finanspolitiska och ekonomiska utvecklingen inte blir den väntade; ta alla tillfällen i akt, inbegripet från bättre ekonomiska villkor, att snabba på minskningen av underskottet; ta fram konkreta åtgärder för att till fullo underbygga målen för 2013 och 2014, vilket skulle få den höga offentliga skuldkvoten att successivt minska och säkerställa tillfredsställande framsteg mot det medelfristiga målet. Hålla den offentliga utgiftsökningen under BNP-tillväxten på medellång sikt genom att införa en bindande utgiftsregel för alla myndighetsnivåer. Ytterligare förbättra tillhandahållandet av information angående regionala och lokala budgetar och verkställandet av dessa.

               2.

               Anta den föreslagna pensionsreformen för att höja den lagstadgade pensionsåldern och öka antalet arbetsår för pensionsberäkningen i enlighet med planerna; som planerat regelbundet se över pensionsparametrarna mot bakgrund av förändringar vad gäller förväntad livslängd och utarbeta ytterligare åtgärder för att förbättra det livslånga lärandet för äldre arbetare.

               3.

               Noga bevaka den pågående omstruktureringen av finanssektorn, särskilt i fråga om sparbanker, med målsättningen att avsluta den senast den 30 september 2011 enligt plan.

               4.

               Undersöka möjligheterna att öka skattesystemets effektivitet, exempelvis genom att gå från beskattning av arbete till beskattning av konsumtion och miljöskatter, samtidigt som konsolideringsplanerna för de offentliga finanserna säkerställs

               5.

               Efter samråd med arbetsmarknadens parter och i enlighet med nationell praxis, genomföra antagandet av och sätta igång tillämpningen av en omfattande reform av det kollektiva förhandlingssystemet och löneindexeringssystemet för att säkerställa att löneökningarna bättre återspeglar produktivitetsutvecklingen och villkoren på lokal nivå och företagsnivå och ge företagen tillräcklig flexibilitet för att internt anpassa arbetsvillkoren till förändringar i den ekonomiska miljön.

               6.

               Senast i slutet av 2011 utvärdera effekterna av arbetsmarknadsreformerna från september 2010 och reformen om aktiv arbetsmarknadspolitik från februari 2011. Utvärderingen ska vid behov åtföljas av förslag till ytterligare reformer för att minska uppdelningen av arbetsmarknaden och förbättra ungdomars möjligheter till sysselsättning. Säkerställa noggrann kontroll av att de åtgärder som planeras i det nationella reformprogrammet för att minska antalet tidiga skolavhopp, t.ex. genom förebyggande åtgärder, är effektiva, och underlätta övergången till yrkesutbildning och fortbildning.

               7.

               Utsätta fria yrken för ytterligare konkurrens och anta planerad lagstiftning i syfte att omarbeta de rättsliga ramarna och få bort de nuvarande begränsningarna för konkurrens, effektivitet och innovation; genomföra lagen om hållbar ekonomi, i synnerhet åtgärder som syftar till att förbättra företagsklimatet och öka konkurrensen på varu- och tjänstemarknaderna, på alla myndighetsnivåer och förbättra samordningen mellan regional och nationell förvaltning för att minska företagens administrativa börda.

      Utfärdad i Bryssel den 12 juli 2011.

            På rådets vägnar

         J. VINCENT-ROSTOWSKI

            Ordförande

      (1)  EGT L 209, 2.8.1997, s. 1.

      (2)  Upprätthålls för 2011 genom rådets beslut 2011/308/EU av den 19 maj 2011 om riktlinjer för medlemsstaternas sysselsättningspolitik (EUT L 138, 26.5.2011, s. 56).

      (3)  Enligt artikel 5.3 i förordning (EG) nr 1466/97.


Avis juridique important

|

52004SC0485(01)

Rekommendation till rådets rekommendation i syfte att ge en varning till Italien för att förhindra uppkomsten av ett alltför stort underskott (framlagt av kommissionen i enlighet med artikel 99.4 i Fördraget)  /* SEK/2004/0485 slutlig */

Rekommendation till RÅDETS REKOMMENDATION i syfte att ge en varning till Italien för att förhindra uppkomsten av ett alltför stort underskott (framlagt av kommissionen i enlighet med artikel 99.4 i Fördraget)MOTIVERINGRådets förordning (EG) nr 1466/97 om förstärkning av övervakningen av de offentliga finanserna samt övervakningen och samordningen av den ekonomiska politiken [1] innehåller ett system med en tidig varning genom vilket rådet på ett tidigt stadium kan varna en medlemsstat om behovet av att vidta nödvändiga korrigerande åtgärder som avser de offentliga finanserna för att förebygga att underskottet i de offentliga finanserna blir alltför stort. I artikel 6.2 i förordningen beskrivs hur varningssystemet skall tillämpas för de länder som har infört den gemensamma valutan. Rådet skall övervaka genomförandet av stabilitetsprogrammen, särskilt med sikte på att fastställa betydande faktiska eller förväntade avvikelser i de offentliga finanserna från det medelfristiga budgetmålet om balans i de offentlig finanserna eller från den anpassningsbana för att uppnå målet som anges i programmet. Om rådet fastställer betydande avvikelser skall det i syfte att ge en varning för att förebygga att ett alltför stort underskott uppstår, lämna en rekommendation till den berörda medlemsstaten att vidta nödvändiga anpassningsåtgärder. Denna varning ges i enlighet med förfarandet i artikel 99.4 i fördraget och på grundval av en rekommendation från kommissionen.[1]  EGT L 209, 2.8.1997.Vid beslut om huruvida varningsmekanismen skall användas beaktar kommissionen [2] följande faktorer: storleken på avvikelsen i förhållande till budget, dvs. i vilken utsträckning en medlemsstats offentliga finanser avviker från de mål som fastställts i stabilitets- eller konvergensprogrammen, skälen till budgetavvikelsen, dvs. huruvida det faktiska saldots avvikelse från målsaldot kan förklaras av rent konjunkturmässiga faktorer, och risken för ett alltför stort underskott i de offentliga finanserna, dvs. om det finns risk för att underskottet överskrider referensvärdet på 3 % av BNP.[2]  KOM(2002) 668 slutlig, 27.11.2002.Mål för underskottet och genomförande2002 års uppdatering av Italiens stabilitetsprogram, som inkom till kommissionen den 20 november 2002, omfattade perioden 2002-2006. I programmet beräknades underskottet i de offentliga finanserna till 1,5 % av BNP 2003, på grundval av ett antagande om en real BNP-tillväxt på 2,3 %, och ett underskott i de offentliga finanserna på 0,6 % av BNP 2004, grundat på ett antagande om en real BNP-tillväxt på 2,9 %. Därefter följde ett antal revideringar (se nedanstående tabell) till följd av att budgetgenomförandet 2002 var sämre än väntat, uppdaterade prognoser för den ekonomiska tillväxten och en omprövning av budgetmålen. I den officiella prognosen som lades fram tillsammans med budgeten i september 2003 beräknades underskottet till 2,5 % av BNP 2003, med antagande om en real BNP-tillväxt på 0,5 %. År 2004 siktade man på ett underskott på 2,2 % av BNP, med ett antagande om en real BNP-tillväxt på 1,9 %. Uppgifterna för 2003 och 2004 bekräftades i uppdateringen av stabilitetsprogrammet som inlämnades den 1 december 2003.>Hänvisning till>De upprepade justeringarna nedåt av den ekonomiska tillväxten och justeringarna uppåt av budgetunderskottet avspeglar det mönster som framhölls i kommissionens tekniska bedömning av det uppdaterade stabilitetsprogrammet [3] och i rådets yttranden om samma program [4]. Budgetplanen baserades vid flera tillfällen på alltför optimistiska antaganden om tillväxten, särskilt vad gäller utsikterna för tillväxten på medellång sikt. Till följd av detta var budgetgenomförandet i procent av BNP sämre än beräknat både i nominella och konjunkturrensade termer, till och med utan ytterligare expansiva diskretionära åtgärder inom budgetåret. [5] De successiva revideringarna av BNP i reala termer drog ner den potentiella produktionsnivån. Det som enligt de officiella prognoserna skulle ha varit en konjunkturrelaterad försämring i de offentliga finanserna visade sig vara av strukturell karaktär. Även om alla tillväxtprognoser egentligen dras med fel och man i de flesta prognoser inte befarade att den nuvarande lågkonjunkturen skulle vara så länge, överensstämmer inte den påtagliga och ihållande optimismen i Italiens officiella tillväxtprognoser med en försiktig budgetstrategi.[3]  Se följande webbplats för bedömningen av 2002 och 2003 års uppdatering av stabilitetsprogrammet: http://europa.eu.int/comm/economy_finance/ about/activities/sgp/cswd_en.htm.[4]  EUT C 26, 4.2.2003, EGT C 51, 26.2.2002 och EGT C 77, 9.3.2001.[5]  På basis av den metod för beräkning av potentiell produktion och produktionsgap som antogs av rådet den 12 juli 2002.Avvikelsen från budgetmålet 2003Enligt rapporten om underskottet i de offentliga finanserna och de offentliga skuldnivåerna av den 1 mars 2004 (anmälan inom ramen för förfarandet vid alltför stora underskott), uppgick den reala BNP-tillväxten 2003 till 0,3 % och underskottet 2003 till 2,4 % av BNP, dvs. det var 0,9 procentenheter högre än det ursprungliga beräknade underskottet, trots de engångsåtgärder vilkas effekter uppskattas till mer än 2 procentenheter av BNP. Utan dessa engångsåtgärder skulle underskottet ha uppgått till mer än 4,5 % av BNP. [6][6]  "Engångsåtgärder" är åtgärder som leder till tillfälliga (och således inte helt oåterkalleliga) försämringar eller förbättringar i de offentliga finanserna. Den avgörande faktorn är en betydande, övergående och identifierbar effekt på de offentliga räkenskaperna som uppväger alla eventuella varaktiga effekter av åtgärden. Även om det inte kan uteslutas att skatteamnestier kan leda till en varaktigt bredare skattebas och således inte kan karaktäriseras som rena engångsåtgärder, kan effekten under det år då inkomsterna från skatteamnestin redovisas kvalificeras som tillfällig.2003 års avvikelse i förhållande till 2002 års uppdaterade stabilitetsprogram beror på att de primära utgifternas andel av BNP var högre än planerat och i storleksordningen 1,7 procentenheter, vilket inbegriper ett inkomstbortfall från försäljning av realtillgångar med cirka 0,4 procentenheter av BNP [7]. En ytterligare avvikelse från prognoserna som berodde på en alltför optimistisk bedömning av skatternas andel av den ekonomiska tillväxten kompenserades fullt ut av oväntade inkomster från en skatteamnesti. På det hela taget uppgick avvikelsen från 2002 års uppdaterade stabilitetsprogram vad gäller det primära saldot i de offentliga finanserna till 1,6 % av BNP, vilket bekräftade den nedgående trenden för det primära saldot efter de stora överskotten som noterades under senare delen av 1990-talet. Tack vare lägre räntebetalningar än vad som officiellt beräknats på cirka 0,7 % av BNP uppgick den totala budgetavvikelsen, enligt vad som nämns ovan, till 0,9 av BNP.[7]  Enligt det europeiska nationalräkenskapssystemet (ESA95) skall försäljning av reala tillgångar redovisas som minskning av fasta bruttoinvesteringar.Enligt den gemensamt överenskomna metoden för beräkning av potentiell produktion och BNP-gap beräknades det konjunkturrensade underskottet i kommissionens vårprognos 2004 till 1,9 % av BNP 2003, vilket innebar en förbättring på 0,3 % jämfört med föregående år. Detta uppnåddes med hjälp av de engångsåtgärder som enligt vad som nämns ovan beräknas till något mer än 2 procentenheter av BNP, vilket innebär en ökning från cirka 1,5 procentenheter 2002.Avvikelsen från budgetmålet 2004Enligt kommissionens vårprognos 2004 förväntas den reala BNP-tillväxten 2004 att uppgå till 1,2 % och utan ytterligare åtgärder beräknas underskottet i de offentliga finanserna att uppgå till 3,2 % av BNP, vilket således ligger över det referensvärde som fastställts i fördraget. Även om engångsåtgärderna har minskat sedan 2003 är de fortfarande omfattande och uppskattas till cirka en procentenhet av BNP. Det beräknade underskottet skulle följaktligen utan engångsåtgärder uppgå till cirka 4,25 % av BNP.Enligt kommissionens vårprognos 2004 uppgår 2004 års avvikelse till 1,0 procentenheter i förhållande till det reviderade målet på 2,2 % av BNP som fastställdes i 2003 års uppdaterade stabilitetsprogram och till 2,6 procentenheter i förhållande till målet för underskottet på 0,6 % i 2002 års uppdaterade stabilitetsprogram. I kommissionens vårprognos 2004 beräknas det konjunkturrensade budgetunderskottet att öka med 0,7 procentenheter i förhållande till 2003 och hamnar då på 2,6 % av BNP, vilket inte ger en tillräcklig marginal för att förhindra att referensvärdet på 3 % av BNP överskrids.Skillnaden mellan det planerade underskottet i kommissionens vårprognos 2004 på 3,2 % av BNP och det reviderade officiella målet på 2,2 % i 2003 års uppdaterade stabilitetsprogram beror på följande faktorer som beaktats i den förstnämnda rapporten: i) ett sämre genomförande 2003 - exklusive bidraget från engångsåtgärderna; ii) lägre ekonomisk tillväxt 2004, iii) större löneökningar per anställd inom den offentliga sektorn på grund av utvecklingen inom avtalsområdet, iv) en försiktigare, men ändå optimistisk bedömning av försäljningen av de offentligt ägda reala tillgångarna, och v) ANAS, den byrå som ansvarar för investeringar i och underhåll av det statliga vägnätet, kommer förmodligen att få vara kvar inom den offentliga sektorn, vilket inte är fallet i den officiella prognosen. [8] Kommissionens vårprognos 2004 införlivar i alla fall officiella beräkningar av ett antal åtgärders effekter på budgeten (utsträckning av villkoren för skatteamnestin för otillräckligt deklarerade skatteskulder, amnesti för överträdelse av detaljplanen och ett system för skatteuppgörelser) som eventuellt inte kommer att genomföras som planerat.[8]  ANAS omvandlades till ett aktiebolag 2002. 2002 och 2003 bedömde Istat och Eurostat att ANAS inte uppfyllde kraven för att klassificeras utanför de offentliga räkenskaperna, eftersom ett av kraven är att försäljningen skall täcka åtminstone 50 % av produktionskostnaderna (inklusive avskrivningar av de befintliga tillgångarna) vilket framgår av de europeiska nationalräkenskapssystemet (ESA95).Den långsamma minskningen av den offentliga skulden som andel av BNPDen ännu mycket höga nivån på den offentliga skulden som andel av BNP fortsätter att vara ett stort problem. I 2002 års uppdaterade stabilitetsprogram beräknades andelen att minska med 9,5 procentenheter under perioden mellan utgången av 2001 och utgången av 2004 för att uppgå till 100,4 % av BNP. I 2003 års uppdaterade stabilitetsprogram reviderades det officiella målet för den offentliga skulden som andel av BNP vid utgången av 2004 till 105 % av BNP. Vid anmälan i mars 2004 angavs skulden vid utgången av 2003 till 106,2 av BNP. [9] Utan extraordinära åtgärder som omvandlingen av den italienska riksbankens skuld 2002 och försäljningen av de offentliga aktieinnehaven i ENEL, ENI och Poste SpA som genomfördes i samband med ombildningen av Cassa Depositi e Prestiti (den tidigare offentligt ägda sparbanken) till ett aktiebolag 2003 skulle skuldkvoten ha minskat knappt sedan 2001. I kommissionens vårprognos 2004 planeras den offentliga skulden till 106 % av BNP 2004 och är i praktiken oförändrad jämfört med tidigare år, trots privatiseringsinkomster i storleksordningen 1 % av BNP (vilket anges i 2003 års uppdaterade stabilitetsprogram).[9]  Utöver rutinmässiga skulder och revideringar av BNP-uppgifter, reviderades i och med anmälan inom ramen för förfarandet vid alltför stora underskott av den 1 mars 2004 uppgifterna om den offentliga skulden från 1999 för att inbegripa uppgifter från transaktionskonton (bytesbalansen) som inte hade inkluderats. Uppgifterna reviderades ytterligare med hänsyn till konsolideringsposter.Att skuldminskningen gick långsammare berodde på följande: i) successiva avvikelser i budgeten, ii) en lägre än väntad nominell BNP-tillväxt på 0,5 % 2002-2003 till följd av alltför optimistiska antaganden om den reala BNP-tillväxten, som delvis kompenserades av att BNP-deflatorn ökade mer än förväntat, och iii) beträffande stock-/flödesjusteringarna; ett fortsatt överskott av kontantupplåningen (fabbisogno di cassa delle amministrazioni pubbliche - en underskottsåtgärd som baseras på kassaflöde och inbegriper transaktioner med finansiella tillgångar, men utesluter privatiseringsinkomster) utöver underskottet enligt Maastricht-definitionen (på bokföringsmässiga grunder och exklusive finansiella transaktioner).Kopplingen mellan fabbisogno och Maastricht-definitionen av underskott är inte helt tydlig. Skillnaden mellan de två ackumulerade uppgifterna härrör i) från den oförklarliga och ständiga skillnaden mellan kassa- och periodiseringskonton som på grund av dessa uppgifters karaktär bör utjämnas över tiden, ii) från finansiella transaktioner och iii) från statistiska justeringar. Det ackumulerade överskottet av fabbisogno utöver Maastricht-definitionen av överskott har påverkat minskningen av skuldandelen med cirka 8 procentenheter av BNP sedan 1999.I ett framtidsperspektiv hotar flera faktorer de offentliga finansernas långfristiga hållbarhet. För det första har det primära överskottet minskat stadigt under flera år och uppgick till 2,9 % av BNP 2003, vilket motsvarar ett konjunkturrensat primärt överskott på 3,4 % i kommissionens beräkning. Båda förväntas dock försämras ytterligare under 2004 (kommissionens vårprognos 2004). Enligt vad som betonades i kommissionens tekniska bedömning av 2003 års uppdaterade stabilitetsprogram, och bekräftades i själva programmet, kommer denna nivå inte att säkerställa hållbarheten i de offentliga finanserna på lång sikt med tanke på de budgetmässiga effekterna av den åldrande befolkningen. [10] För det andra håller fördelarna på att upphöra med en minskande implicit räntesats på skulden som är kopplad till konvergensprocessen enligt Maastrichtfördraget, vilket är ett tecken på att vinstmarginalerna från återfinansiering av äldre statsobligationer till högre räntesatser med nya lån till mycket lägre ränta är nästan uttömda. Det finns i själva verket en risk att räntebördan på skulden börjar öka igen, eftersom marknadsräntorna förmodligen kommer att öka från de historiskt låga nivåerna under de senaste åren. Dessutom kommer den framtida strategin för skuldreduktion också att påverkas av en låg grad av potentiell produktionstillväxt, som inte kan förväntas göra betydande återhämtningar såvida Italien inte genomför kraftiga strukturreformer med avseende på målen på Lissabonagendan. Slutligen är avvikelsen mellan kassa- och periodiseringskontona ytterligare ett hinder för att kunna minska skulden.[10]  För en bedömning av 2003 års uppdatering av Italiens stabilitetsprogram 2003-2007 (ECFIN/18/04-EN) se följande webbplats: (http://europa.eu.int/comm/economy_finance/ about/activities/sgp/country/ commwd/it/com_it20032004pdf).Politiska slutsatserKommissionen anser att kommissionens vårprognos 2004 påpekar följande: 1) Betydande avvikelser i budgeten 2004 i storleksordningen en procentenhet jämfört med målet för underskottet i 2003 års uppdaterade stabilitetsprogram (2,2 % av BNP) som i sin tur ökades från 0,6 % av BNP-målet i 2002 års uppdaterade stabilitetsprogram. 2) Att den betydande avvikelsen från strategin mot en budget som är nära i balans eller som uppvisar ett överskott i stor utsträckning kan förklaras av en BNP-minskning, vilket betonats i flera rådsyttranden om uppdateringar av stabilitetsprogrammet, har underskattats vid upprepade tillfällen. 3) Att avvikelser uppträdde trots ett avsevärt inslag av engångsåtgärder på cirka en procentenhet av BNP. 4) Att det förväntade underskottet 2004 överskrider referensvärdet på 3 % som fastställts i fördraget i avsaknad av ytterligare korrigerande åtgärder. 5) Att det beräknade konjunkturrensade budgetsaldot ligger klart över den nivå på 1,5 % av BNP som ger en tillräcklig marginal för att förhindra att referensvärdet på 3 % av BNP överskrids 6) Att avvikelsen från strategin för en budget som är nära i balans eller som uppvisar ett överskott på medellång sikt förmodligen kommer att öka ytterligare 2005 med tanke på den planerade successiva avvecklingen av engångsåtgärderna - på basis av den befintliga lagstiftningen beräknar kommissionen underskottet till 4 % av BNP vid sidan av en ekonomisk återhämtning. 7) Att strategin för skuldreduktion också riskeras, trots omfattande privatiseringsplaner på 1,1 % av BNP.Därför bör varningssystemet tillämpas i Italiens fall.Med hänsyn till ovanstående skall de italienska myndigheterna vidta ytterligare åtgärder för att säkerställa att underskottet i de offentliga finanserna inte överstiger referensvärdet på 3 % av BNP.En välavvägd anpassning före årets slut skulle kunna, om den utarbetas som ett första steg i ett trovärdigt flerårigt program, inverka positivt på tilltron till ekonomin och därigenom göra det lättare att uppväga kortfristiga negativa effekter på efterfrågan. Anpassningen skall inriktas på att minska utgifterna och förändra deras sammansättning, vilket skall skapa utrymme för den avsedda minskningen av skattebördan. Dessutom skall den inriktas på att skynda på minskningen av den offentliga skulden som andel av BNP. Detta skulle stärka den potentiella tillväxten på lång sikt.Därför verkar det lämpligt att vidta ytterligare åtgärder av varaktig karaktär som uppgår till åtminstone 7 miljarder euro (0,5 % av BNP) 2004, vilket enligt kommissionens vårprognos 2004 skulle hejda försämringen av det konjunkturrensade saldot 2004. Detta skall ge en tillräcklig marginal för att få ner underskottet i de offentliga finanserna till en nivå under referensvärdet på 3 % av BNP, även med beaktande av eventuella risker för att engångsåtgärderna inte resulterar i de belopp som beräknats i kommissionens vårprognos 2004, vilket i stor utsträckning avspeglar de officiella beräkningarna av övergångsåtgärdernas effekter.Under följande år skall Italien sikta på att säkerställa en årlig förbättring i konjunkturrensade termer på åtminstone 0,5 procentenheter av BNP och fortsätta att avveckla engångsåtgärderna vilket angavs i 2003 års uppdatering av stabilitetsprogrammet. I detta sammanhang, och med tanke på regeringens mål att successivt minska skattebördan, kommer det att visa sig mycket viktigt att hålla tillbaka utgifterna för att undvika de högre underskott som skulle bli följden av okompenserade skattesänkningar. För att maximera de medelfristiga fördelarna av budgetkonsolideringen skall regeringen även vara uppmärksamma på utgifternas sammansättning och kvalitet.På grundval av denna bedömning har kommissionen antagit den bifogade rekommendationen till rådets rekommendation om att ge en varning till Italien och överlämnar den till rådet för beslut. Kommissionen anser att rådets varning skall offentliggöras för att främja öppenhet och insyn och har även antagit ett förslag till rådsbeslut i detta syfte, i enlighet med bestämmelserna i artikel 99.4 i fördraget.Rekommendation till RÅDETS REKOMMENDATION i syfte att ge en varning till Italien för att förhindra uppkomsten av ett alltför stort underskottEUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR FATTAT DETTA BESLUT,med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artikel 99.4 i detta,med beaktande av rådets förordning (EG) nr 1466/97 av den 7 juli 1997 om förstärkning av övervakningen av de offentliga finanserna samt övervakningen och samordningen av den ekonomiska politiken [11], särskilt artikel 6.2 i denna,[11]  EUT L 209, 2.8.1997, s .1.med beaktande av kommissionens rekommendation, ochav följande skäl:(1) I artikel 6.2 i rådets förordning (EG) nr 1466/97 av den 7 juli 1997 införs, som en del av stabilitets- och tillväxtpakten, ett system med en tidig varning för att uppmärksamma en medlemsstat i ett tidigt skede om behovet av att genomföra nödvändiga budgetanpassningar för att förebygga ett alltför stort underskott i de offentliga finanserna. En varning bör utfärdas när rådet konstaterar betydande faktiska eller förväntade avvikelser i de offentliga finanserna från det medelfristiga budgetmålet eller den anpassningsbana för att uppnå målet som anges i medlemsstatens stabilitetsprogram för den offentliga sektorns finanser.(2) Vid beslut om huruvida varningsmekanismen bör tillämpas bör följande faktorer beaktas: storleken på avvikelsen i förhållande till budget, dvs. i vilken utsträckning en medlemsstats offentliga finanser avviker från de mål som fastställts i stabilitets- eller konvergensprogram, skälen till budgetavvikelsen, dvs. huruvida det faktiska saldots avvikelse från målsaldot kan förklaras av rent konjunkturmässiga faktorer, och risken för ett alltför stort underskott i de offentliga finanserna, dvs. om det finns risk för att underskottet överskrider referensvärdet på 3 % av BNP.(3) Europeiska rådet uppmanade i sin resolution om stabilitets- och tillväxtpakten som antogs i Amsterdam den 17 juni 1997 [12] alla parter att strikt och punktligt tillämpa fördraget samt stabilitets- och tillväxtpakten.[12]  EGT C 236, 2.8.1997, s. 1.(4) I 2003 års uppdaterade stabilitetsprogram för Italien, som rådet avgav ett yttrande om den 10 februari 2004 [13], hade de italienska myndigheterna satt ett mål för underskottet i de offentliga finanserna på 2,2 % av BNP 2004, dvs. en ökning från 0,6 % av BNP i 2002 års uppdaterade stabilitetsprogram.[13]  EGT C 43, 19.2.2004, s. 1-2.(5) I kommissionens vårprognos 2004 beräknas det italienska underskottet i de offentliga finanserna till 3,2 % av BNP för 2004, dvs. 2,6 procentenheter högre än det mål som fastställdes i 2002 års uppdaterade stabilitetsprogram och 1,0 procentenheter högre än det mål som fastställts i 2003 års uppdaterade stabilitetsprogram. Om det hänvisas till det ursprungliga målet på 0,6 % av BNP kan endast en mindre del av den beräknade avvikelsen på 2,6 procentenheter förklaras genom en förändring i konjunkturläget uttryckt enligt BNP-gapet. Om det hänvisas till det reviderade målet på 2,2 % av BNP är den beräknade avvikelsen på 1,0 procentenheter helt och hållet i konjunkturrensade termer, eftersom uppskattningen av BNP-gapet är praktiskt taget oförändrad. Det faktum att regeringens budgetanpassningsstrategi i så stor utsträckning bygger på åtgärder av tillfällig karaktär döljer en ännu större försämring av det underliggande saldot, vilket avspeglar bristen på anpassningar av de löpande primära utgifterna.(6) De upprepade justeringarna uppåt av budgetunderskottet avspeglar i huvudsak ett mönster som framhölls i kommissionens tekniska bedömning av det uppdaterade stabilitetsprogrammet [14] och i rådets yttranden om samma program [15]. Budgetplanen baserades vid flera tillfällen på alltför optimistiska antaganden om tillväxten, som i efterhand ledde till ett budgetgenomförande i procent av BNP som var sämre än väntat, både i nominella och konjunkturrensade termer, även utan ytterligare expansiva diskretionära åtgärder inom budgetåret. Även om tillväxtprognoser per definition dras med fel och man i de flesta prognoser inte kunde förutse att den nuvarande lågkonjunkturen skulle vara så länge, verkar inte den omfattande och kraftiga optimismen i Italiens officiella tillväxtprognoser överensstämma med en försiktig budgetstrategi.[14]  http://europa.eu.int/comm/economy_finance/ about/activities/sgp/main_en.htm.[15]  EUT C 26, 4.2.2003, EGT C 51, 26.2.2002 och EGT C 77, 9.3.2001.(7) Till följd av successiva avvikelser är Italiens offentliga finanser 2004 långt ifrån nära i balans, både i reella och konjunkturrensade termer. I kommissionens vårprognos 2004 ligger dessutom underskottet 2004 över det referensvärde på 3 % som fastställts för underskottet i fördraget. Avvikelsen i förhållande till strategin för offentliga finanser som är nära i balans eller som uppvisar ett överskott som presenterades i 2003 års uppdaterade stabilitetsprogram kommer sannolikt att öka ytterligare under 2005. I kommissionens vårprognos 2004 beräknas underskottet 2005 på grundval av befintlig lagstiftning komma att uppgå till 4 % av BNP med en förväntad återhämtning av den totala ekonomin.(8) Italiens fortsatt höga nivå på den offentliga skulden som andel av BNP och skuldens mycket långsamma minskning förstärker oron för landets offentliga finanser. Utöver de successiva budgetavvikelserna påverkades den avtagande skuldminskningstakten av den bestående skillnaden mellan kassa- och periodiseringskontona, som på grund av dessa kontons natur borde utjämnas över tiden. Det ackumulerade överskottet av fabbisogno di cassa delle amministrazioni pubbliche (ett mått på underskottet som är baserat på kassaflödet, inklusive transaktioner med finansiella tillgångar, men exklusive privatiseringsinkomster) utöver Maastricht-definitionen av underskott har påverkat minskningen av den offentliga skulden som andel av BNP sedan 1999 med cirka 8 procentenheter av BNP. I ett längre perspektiv anser kommissionen att den mycket höga skuldandelen utgör en risk för de offentliga finansernas långfristiga hållbarhet, med tanke på de framtida budgetmässiga effekterna av den åldrande befolkningen, urholkningen av det primära överskottet, risken för ogynnsamma räntechocker i och med att marginalerna för ytterligare minskningar av den implicita räntan på skulden numera till stor del är uttömda och den låga graden av potentiell produktionstillväxt i den italienska ekonomin.(9) För att sprida ljus över skuldutvecklingen under de senaste åren och på medellång sikt bör Italien tillhandahålla information om andra faktorer än nettoupplåning, som bidrar till att skuldnivån förändras, till exempel olika slags finansiella transaktioner (särskilt beviljade låneökningar och innehav, deras sammansättning samt källorna till dessa ökningar) och skillnaderna mellan kassa- och periodiseringsbegreppen på grundval av uppgifterna om det offentliga underskottet.(10) De offentliga finansernas utveckling 2004 uppvisar en betydande avvikelse med hänsyn till planerna i 2003 års uppdaterade stabilitetsprogram och i förhållande till strategin för att uppnå det medelfristiga målet med offentliga finanser som är nära i balans eller som uppvisar ett överskott. Den stora avvikelsen som beräknats för 2004 skulle skjuta upp det medelfristiga åtagandet om offentliga finanser som är nära i balans ytterligare.(11) En välavvägd anpassning före årets slut skulle kunna, om den utarbetas som ett första steg i ett trovärdigt flerårigt program, inverka positivt på tilltron till ekonomin och därigenom göra det lättare att uppväga kortfristiga negativa effekter på efterfrågan. Anpassningen skall inriktas på att minska utgifterna och förändra deras sammansättning, vilket skall skapa utrymme för den avsedda minskningen av skattebördan. Dessutom skall den inriktas på att skynda på minskningen av den offentliga skulden som andel av BNP. Detta skulle stärka den potentiella tillväxten på lång sikt.(12) Med hänsyn till ovanstående verkar det lämpligt att under 2004 vidta ytterligare korrigerande åtgärder av varaktig karaktär som uppgår till åtminstone 7 miljarder euro (0,5 % av BNP), vilket enligt kommissionens vårprognos 2004 skulle hejda försämringen av det konjunkturrensade saldot 2004. Detta skall begränsa risken för att underskottet i de offentliga finanserna överskrider referensvärdet på 3 % av BNP 2004, även med hänsyn till risken för att engångsåtgärderna inte ger de belopp som beräknats i kommissionens vårprognos 2004, vilket till stor del avspeglar den officiella planen. Under följande år skall Italien sikta på att säkerställa en årlig förbättring i konjunkturrensade termer på åtminstone 0,5 procentenheter av BNP tills dess att man har uppnått en budget som är nära i balans, och fortsätta att avveckla engångsåtgärderna vilket angavs i det uppdaterade stabilitetsprogrammet 2003.(13) På grundval av kommissionens bedömning konstaterar rådet att det föreligger en betydande avvikelse enligt artikel 6.2 i rådets förordning (EG) nr 1466/97.(14) Det är nödvändigt att utfärda en varning till Italien för att förhindra att ett alltför stort underskott uppstår.HÄRIGENOM REKOMMENDERAS FÖLJANDE:1. De italienska myndigheterna skall vidta alla lämpliga åtgärder 2004 för att se till att underskottet i de offentliga finanserna inte överstiger det referensvärde på 3 % av BNP som fastställts i fördraget. Att i detta syfte vidta ytterligare åtgärder av varaktig karaktär som minst uppgår till 0,5 procentenheter av BNP 2004 skulle både minska risken för att referensvärdet på 3 % av BNP överskrids och bidra till att budgetkonsolideringen återupptas.2. Under följande år skall Italien sikta på att säkerställa en årlig förbättring i konjunkturrensade termer på åtminstone 0,5 procentenheter av BNP tills dess att en situation med offentliga finanser som är nära i balans eller som uppvisar ett överskott har uppnåtts, och fortsätta att avveckla engångsåtgärder enligt vad som angavs i det uppdaterade stabilitetsprogrammet 2003. Med tanke på regeringens mål att successivt minska skattebördan kommer det att vara mycket viktigt att hålla tillbaka de löpande primära utgifterna, samtidigt som deras kvalitet och sammansättning förbättras, för att undvika de högre underskott som skulle bli följden av okompenserade skattesänkningar. Detta skulle bidra till att säkerställa varaktig konsolidering av de offentliga finanserna och stärka den potentiella tillväxten.3. Italien skall vidta alla åtgärder för att påskynda skuldminskningen. Italien uppmanas även att utarbeta en rapport senast i början av juli om den offentliga skuldens utveckling under de senaste åren och på medellång sikt, med särskild hänsyn till andra faktorer än nettoutlåning som bidrar till förändringen av skuldnivån.Denna rekommendation riktar sig till Republiken Italien.Bryssel den [...]På rådets vägnarOrdförande  [...]