title: Rekommendation rådets yttrande enligt artikel 5.3 i rådets förordning ( EG) nr 1466/97 av den 7 juli 1997 om Nederländernas uppdaterade stabilitetsprogram för 2006-2009

text:
Viktigt rättsligt meddelande

|

52007SC0068

Rekommendation Rådets yttrande enligt artikel 5.3 i Rådets förordning ( EG) nr 1466/97 av den 7 juli 1997 om Nederländernas uppdaterade stabilitetsprogram för 2006-2009  /* SEK/2007/0068 slutlig */

	[pic] | EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION |Bryssel den 23.1.2007SEK(2007) 68 slutligRekommendationRÅDETS YTTRANDEenligt artikel 5.3 i rådets förordning ( EG) nr 1466/97 av den 7 juli 1997 om Nederländernas uppdaterade stabilitetsprogram för 2006-2009(framlagt av kommissionen)MOTIVERINGAllmän bakgrundStabilitets- och tillväxtpakten, som trädde i kraft den 1 juli 1998, syftar till att genom sunda offentliga finanser stärka förutsättningarna för prisstabilitet och stark hållbar tillväxt som kan bidra till ökad sysselsättning. Reformen av pakten 2005 genomfördes mot bakgrund av att den hade visat sig användbar för att förankra budgetdisciplin, men syftade till att stärka dess effektivitet och ekonomiska underbyggnad och säkerställa de offentliga finansernas långsiktiga hållbarhet.Enligt rådets förordning (EG) nr 1466/97 om förstärkning av övervakningen av de offentliga finanserna samt övervakningen och samordningen av den ekonomiska politiken[1], som utgör en del av stabilitets- och tillväxtpakten, skall medlemsstaterna lägga fram stabilitets- eller konvergensprogram och årliga uppdateringar av dessa för rådet och kommissionen (medlemsstater som redan har övergått till den gemensamma valutan lägger fram (uppdaterade) stabilitetsprogram och medlemsstater som ännu inte har gjort det lägger fram (uppdaterade) konvergensprogram). Nederländernas första stabilitetsprogram lades fram i november 1998. I enlighet med förordningen yttrade sig rådet om programmet den 1 december 1998, på grundval av en rekommendation från kommissionen och efter att ha hört Ekonomiska och finansiella kommittén. Enligt samma förfarande bedöms uppdaterade stabilitets- och konvergensprogram av kommissionen och granskas av den ovannämnda kommittén. De kan även granskas av rådet.bakgrund till bedömningen av det uppdaterade programmetKommissionen har granskat den senaste uppdateringen av Nederländernas stabilitetsprogram, som lades fram den 22 november 2006, och har antagit en rekommendation till rådets yttrande om detta program (se faktarutan när det gäller de viktigaste punkterna i bedömningen).För att beskriva den bakgrund mot vilken strategin för de offentliga finanserna i det uppdaterade stabilitetsprogrammet bedöms, sammanfattas i denna motivering följande:1.  Den ekonomiska utvecklingen och utvecklingen av de offentliga finanserna under de senaste tio åren.2.  Den senaste bedömningen av landets ställning när det gäller paktens preventiva aspekt (en sammanfattning av rådets yttrande om den föregående uppdateringen av stabilitetsprogrammet).3.  Kommissionens bedömning av det nationella reformprogrammet från september 2006.Den senaste ekonomiska utvecklingen och utvecklingen av de offentliga finansernaUnder den senare hälften av 1990-talet upplevde Nederländerna ett ihållande konjunkturuppsving och uppvisade bättre resultat än euroområdet i genomsnitt både när det gäller ekonomisk tillväxt och arbetslöshet. Det följdes av en konjunkturnedgång i början av 2000-talet. Under hela konjunkturcykeln var Nederländernas ekonomiska resultat bättre än genomsnittet för euroområdet. Ett stabilare tillväxtmönster hade dock troligen varit välgörande för ekonomin. Hushållens nuvarande, mycket höga skuldnivå riskerar att brisera om räntorna höjs ytterligare, vilket skulle kunna dämpa den privata konsumtionen och därmed utlösa nästa ekonomiska nedgång.Dessutom ledde den starka utvecklingen på både bostads- och aktiemarknaden, som var en viktig förklaring till den ekonomiska uppgången i slutet av 1990-talet, också till en tillfällig ökning av skatteelasticiteten. De fiskala regler som fanns kunde inte helt och hållet hindra de finanspolitiska åtgärderna från att bli procykliska. Saldot i den offentliga sektorns finanser uppvisade ett betryggande överskott under 2000, men försämrades kraftigt och vände under 2001 och 2002 till ett underskott, som översteg referensvärdet 3 % av BNP år 2003. En betydande finanspolitisk konsolidering uppnåddes 2004 och 2005, vilket minskade underskottet till 1,9 % respektive 0,3 % av BNP de åren. I juni 2005 avbröt rådet det förfarande vid alltför stora underskott som hade inletts i juni 2004.Bedömningen i rådets yttrande om det föregående programmetDen 14 mars 2006 antog rådet sitt yttrande om den föregående uppdateringen av stabilitetsprogrammet för perioden 2005–2008. Rådet noterade att ”den nederländska regeringen, efter att omgående ha korrigerat det alltför stora underskottet, bemödat sig om att ytterligare minska underskottet under referensvärdet 3 % av BNP och att den planerar att fullfölja målet för de offentliga finanserna på medellång sikt under hela programperioden. Rådet uppmanade Nederländerna att, ”med tanke på de bättre resultaten än väntat under 2005, hålla fast vid sin starka ställning vad gäller de offentliga finanserna under 2006 och åren därefter”.Kommissionens bedömning av 2006 års nationella reformprogramRapporten om genomförandet av Nederländernas nationella reformprogram, som skall tas fram inom ramen för den förnyade Lissabonstrategin för tillväxt och sysselsättning, lades fram den 16 oktober 2006. I Nederländernas nationella reformprogram fastställs följande viktiga utmaningar/prioriteringar: Att förbättra tillgången på arbetskraft, att uppnå en snabbare ökning av arbetsproduktiviteten, särskilt genom ökad satsning på forskning och utveckling, innovation och utbildning, att öka prisernas konkurrenskraft, särskilt genom att arbetskostnaderna hålls nere.Av kommissionens bedömning (antagen i samband med dess årliga lägesrapport [2] ) framgår att Nederländerna gör goda framsteg med att genomföra sitt nationella reformprogram. Trots att det finns vissa risker på det makroekonomiska planet, särskilt när det gäller hushållens skuldsättning och en potentiell löneinflation på grund av den ansträngda arbetsmarknaden, är den politiska ramen överlag lämplig. Trots måttliga framsteg när det gäller forskning och utveckling gör Nederländerna på det hela taget stora framsteg på det mikroekonomiska planet. Trots de höga sysselsättningssiffrorna för flertalet grupper framtonar en mer blandad bild när det gäller sysselsättningen.Mot bakgrund av de starka och svaga sidor som konstaterats rekommenderades Nederländerna att vidta åtgärder för att förbättra tillgången på arbetskraft, särskilt när det gäller äldre arbetstagare, kvinnor och andra missgynnade grupper.Faktaruta: De viktigaste punkterna i bedömningen I enlighet med artikel 5.1 (i fråga om stabilitetsprogram) och artikel 9.1 (i fråga om konvergensprogram) i rådets förordning (EG) nr 1466/97 tas följande punkter upp i bedömningen: Frågan om de ekonomiska antaganden som programmet bygger på är rimliga. Det medelfristiga mål för de offentliga finanserna som lagts fram av medlemsstaten, och frågan om anpassningsplanen för att uppnå målet är lämplig. Frågan om de vidtagna eller föreslagna åtgärderna för att följa denna plan är tillräckliga för att nå det medelfristiga målet för de offentliga finanserna över konjunkturcykeln. I bedömningen av anpassningsplanen för att uppnå det medelfristiga målet för de offentliga finanserna uppmärksammas frågan om en större anpassning görs i ekonomiskt goda tider, medan anpassningen får vara mer begränsad i ekonomiskt dåliga tider. För de medlemsstater som deltar i eurosamarbetet eller i ERM II uppmärksammas vidare om medlemsstaten som riktvärde eftersträvar en årlig förbättring av det konjunkturrensade saldot, exklusive engångsåtgärder och andra tillfälliga åtgärder, motsvarande 0,5 % av BNP för att uppnå sitt medelfristiga mål för de offentliga finanserna. Frågan om det när anpassningsplanen för att uppnå det medelfristiga målet för de offentliga finanserna fastställs (för medlemsstater som ännu inte har uppnått det), eller vid beslut om en tillfällig avvikelse från målet (för medlemsstater som uppnått målet), ingår ett genomförande av större strukturreformer som har direkta kostnadsbesparande effekter på lång sikt (däribland genom att öka den potentiella tillväxten) och därigenom har påvisbara effekter på de offentliga finansernas långsiktiga hållbarhet (under iakttagande av villkoret att en tillräcklig säkerhetsmarginal för referensvärdet på 3 % av BNP skall behållas och att situationen för de offentliga finanserna förväntas återgå till det medelfristiga målet under programperioden). Särskild uppmärksamhet ägnas här pensionsreformer som syftar till att införa system med flera pelare, varav en obligatorisk pelare som fullständigt täcks av fondmedel. Frågan om medlemsstatens ekonomiska politik är förenlig med de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken. Rimligheten i programmets makroekonomiska antaganden bedöms med utgångspunkt i kommissionens höstprognos 2006 och i enlighet med den allmänt vedertagna metoden för beräkning av potentiell total produktion och konjunkturrensade saldon. Bedömningen av förenligheten med de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken bygger på de allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken när det gäller de offentliga finanserna som ingår i de integrerade riktlinjerna för perioden 2005–2008. Bedömningen tar också upp följande Utvecklingen av skuldkvoten och utsikterna för de offentliga finansernas långsiktiga hållbarhet, vilket man ”vid övervakningen av de offentliga finanserna [bör] ägna tillräcklig uppmärksamhet” enligt rådets rapport av den 20 mars 2005 ”Att förbättra genomförandet av stabilitets- och tillväxtpakten”. I ett meddelande från kommissionen av den 12 oktober 2006 anges metoden för att bedöma den långsiktiga hållbarheten[3] Graden av integration med de nationella reformprogram som medlemsstaterna överlämnat inom ramen för Lissabonstrategin för tillväxt och sysselsättning. I sin följenot av den 7 juni 2005 till Europeiska rådet om de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken för perioden 2005–2008 framhöll Ekofinrådet att de nationella reformprogrammen borde vara förenliga med stabilitets- och konvergensprogrammen Efterlevnaden av uppförandekoden[4], som bl.a. föreskriver en gemensam struktur och uppsättning tabeller för stabilitets- och konvergensprogrammen. |-  RekommendationRÅDETS YTTRANDEenligt artikel 5.3 i rådets förordning ( EG) nr 1466/97 av den 7 juli 1997 om Nederländernas uppdaterade stabilitetsprogram för 2006-2009EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR AVGIVIT FÖLJANDE YTTRANDEmed beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen,med beaktande av rådets förordning (EG) nr 1466/97 av den 7 juli 1997 om förstärkning av övervakningen av de offentliga finanserna samt övervakningen och samordningen av den ekonomiska politiken[5], särskilt artikel 5.3,med beaktande av kommissionens rekommendation, ochefter att ha hört Ekonomiska och finansiella kommittén.HÄRIGENOM FRAMFÖRS FÖLJANDE.4.  Den [27 februari 2006] granskade rådet Nederländernas uppdaterade stabilitetsprogram, som omfattar perioden 2006–2009.5.  Enligt det makroekonomiska scenario som ligger till grund för programmet kommer BNP i reala termer att öka med 3¼ % 2006, 3 % 2007 och 1¾ % per år under resten av programperioden. Mot bakgrund av nu tillgängliga uppgifter förefaller scenariot bygga på rimliga antaganden om tillväxten för 2006 och 2007 och på försiktiga antaganden för åren därefter). Inflationsberäkningarna i programmet förefaller realistiska fram till 2007, men verkar tilltagna i underkant för åren därefter med beaktande av det förväntade efterfrågetrycket på arbetsmarknaden.6.  Enligt kommissionens höstprognos 2006 beräknas den offentliga sektorns finanser nå balans under 2006, vilket skall jämföras med målet på -1,5 % av BNP i den föregående uppdateringen av stabilitetsprogrammet. Detta avspeglar främst de kraftigt förbättrade konjunkturutsikterna till följd av större skatteintäkter och större intäkter från försäljningen av naturgas. Information som har blivit tillgänglig sedan höstprognosen (månatliga uppgifter om saldot i den offentliga sektorns finanser) pekar mot ett ännu bättre utfall för de offentliga finanserna. I den senaste officiella uppskattningen, som ingår i promemorian från hösten 2006, räknar man med att utfallet för 2006 blir ett överskott på 0,4 % av BNP.7.  Syftet med den finanspolitiska strategi på medellång sikt som redovisas i programmet är att genom ytterligare finanspolitisk konsolidering möta den utmaning som den åldrande befolkningen innebär. Därför räknar man i programmet med att det offentliga överskottet skall öka från 0,1 % av BNP 2006 till 0,9 % 2009. Det primära överskottet förväntas öka från 2,4 % av BNP 2006 till 2,9 % 2009. Ökningen koncentreras helt och hållet till det sista året av programmet, vilket till stor del beror på förväntningarna om att de bidrag till EU:s egna medel som betalats under perioden 2007–2009 skall betalas tillbaka under 2009. Den nominella justeringen förklaras helt av att de offentliga utgifternas andel av BNP minskat, vilket mer än väl kompenserar för att de offentliga intäkternas andel av BNP minskat med 0,2 procentenheter. Jämfört med den föregående uppdateringen av stabilitetsprogrammet är saldot i de offentliga finanserna betydligt bättre under hela programperioden. Det beror främst på större intäkter från gasförsäljning, den förbättrade makroekonomiska situationen 2005 och utsikterna för 2006.8.  Det strukturella saldot, beräknat enligt den allmänt vedertagna metoden (dvs. ett konjunkturrensat saldo exklusive engångsåtgärder och andra tillfälliga åtgärder), skall enligt programmet försämras med cirka en halv procent av BNP under 2007, stabilisera sig 2008 och förbättras med cirka en halv procent av BNP under 2009. På samma sätt som i den föregående uppdateringen av stabilitetsprogrammet ställdes som medelfristigt mål för de offentliga finanserna att det strukturella underskottet skall ligga inom intervallet 0,5–1 % av BNP, vilket enligt det som planeras i programmet skall upprätthållas genom hela programperioden. Eftersom intervallet för det medelfristiga målet har en nedre gräns som motsvarar minimiriktvärdet (för vilket målnivån är ett underskott på ca 1 % av BNP) bör målet, om det uppnås, uppfylla villkoret att ge en tillräcklig marginal för att förebygga alltför stora underskott. Det medelfristiga målet ligger inom det intervall som angetts i stabilitets- och tillväxtpakten och i uppförandekoden för euroområdet och medlemsstater som deltar i ERM II och avspeglar väl skuldkvoten och den genomsnittliga potentiella långsiktiga produktionstillväxten.9.  De risker som omgärdar prognoserna för de offentliga finanserna förefaller i stort sett uppväga varandra från och med 2007. Å ena sidan innebär möjligheten att en del av de större skatteintäkterna 2006 förs över till 2007 en positiv risk för utfallet för de offentliga finanserna under 2007. Dessutom finns det en positiv risk för de offentliga finanserna för 2008 och 2009 som har sin grund i det försiktiga makroekonomiska scenariot. Å andra sidan kan intäkterna från gasförsäljningen bli mindre än väntat under hela perioden.10.  Mot bakgrund av denna riskbedömning förefaller den finanspolitiska inriktningen i programmet vara tillräckligt ambitiös för att det medelfristiga målet skall kunna nås under resten av programperioden. Dessutom ger programmet en tillräcklig säkerhetsmarginal som motverkar att tröskelvärdet för underskottet på 3 % av BNP skall överskridas, förutsatt att konjunktursvängningarna ligger inom normala gränser under programperioden. Samtidigt finns det dock en risk för att den finanspolitiska inriktningen i programmet kan visa sig bli procyklisk under 2007, när goda tider väntas. Detta skulle dock inte ligga i linje med stabilitets- och tillväxtpakten.11.  Tack vare den kraftiga minskningen av det offentliga underskottet 2004 och 2005 beräknas den offentliga bruttoskulden ha minskat till 50,2 % av BNP under 2006, långt under fördragets referensvärde på 60 % av BNP. I programmet beräknas skuldkvoten minska ytterligare med 6 procentenheter över programperioden.12.  De långsiktiga effekterna på de offentliga finanserna av befolkningens åldrande är i Nederländerna större än EU-genomsnittet och leder bland annat till en relativt stor ökning av pensionsutgifterna som andel av BNP under de kommande årtiondena. Den ursprungliga budgetställningen, som visserligen inte är lika stark som 2005, bidrar till att dämpa de långsiktiga effekterna av den åldrande befolkningen, men är inte tillräcklig för att täcka den helt. Den beräknade framtida ökningen av intäkternas andel av BNP, främst tack vare uppskjuten beskattning av pensioner, skulle delvis kompensera för ökningen av de offentliga utgifterna på lång sikt. Att säkerställa stora primära överskott på medellång sikt och/eller att vidta reformåtgärder för att stävja den beräknade ökningen av åldersrelaterade utgifter skulle bidra till att minska riskerna för de offentliga finansernas hållbarhet. Riskerna när det gäller de offentliga finansernas hållbarhet förefaller vara små i Nederländerna..13.  Stabilitetsprogrammet innehåller ingen kvalitativ bedömning av den övergripande effekten av 2006 års genomföranderapport för det nationella reformprogrammet på den finanspolitiska strategin på medellång sikt. Dessutom ger stabilitetsprogrammet ingen systematisk information om de direkta kostnader eller besparingar som de viktigaste planerade reformerna kommer att ge upphov till, även om prognoserna för de offentliga finanserna i det nationella reformprogrammet förefaller beakta hur de offentliga finanserna kommer att påverkas av de åtgärder som skisseras i det nationella reformprogrammet. De finanspolitiska åtgärder som redovisas i stabilitetsprogrammet förefaller vara samstämmiga med dem som redovisas i det nationella reformprogrammet. I de båda programmen beskrivs framför allt den nyligen genomförda hälso- och sjukvårdsreformen, ändringarna av bolagsskattesystemet och planerade extra utgifter, till exempel för infrastruktur.14.  Den finanspolitiska strategin i programmet överensstämmer i det stora hela med de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken som ingår i de integrerade riktlinjerna för perioden 2005–2008.15.  När det gäller uppgiftskraven i uppförandekoden för stabilitets- och konvergensprogram ger programmet alla obligatoriska och de flesta frivilliga uppgifter[6].Sammantaget är slutsatsen att den offentliga sektorns finansiella ställning är solid. Det finns en avsevärd risk för att dagens stora intäkter av gasförsäljningen inte blir bestående, men generellt är riskerna i stort sett neutrala när det gäller att nå målen för de offentliga finanserna.Mot bakgrund av denna bedömning och med tanke på de goda tillväxtutsikterna uppmanas Nederländerna att upprätthålla ett starkt strukturellt saldo 2007 och senare för att inte behöva bedriva en procyklisk finanspolitik under goda tider.Jämförelse av nyckeltal: makroekonomiska beräkningar och budgetberäkningar2005 | 2006 | 2007 | 2008 | 2009 |Real BNP (förändring i %) | SP nov. 2006 | 1.5 | 3¼ | 3 | 1¾ | 1¾ |KOM nov. 2006 | 1.5 | 3.0 | 2.9 | 2.6 | Uppgift saknas |SP dec 2005 | ¾ | 2½ | 2½ | 2¼ | Uppgift saknas |HIKP-inflation (i %) | SP nov. 2006 | 1.5 | 1½ | 1¾ | 1¾ | 1¾ |KOM nov. 2006 | 1.5 | 1.6 | 1.8 | 2.3 | Uppgift saknas |SP dec 2005 | 1.5 | 1.5 | 1.1 | Uppgift saknas | Uppgift saknas |Produktionsgap (i % av potentiell BNP) | SP nov. 20061 | -1.9 | -0.5 | 0.6 | 0.6 | 0.3 |KOM nov. 20065 | -2.0 | -1.2 | -0.4 | 0.0 | Uppgift saknas |SP dec. 20051 | -2.3 | -1.5 | -0.9 | -0.6 | Uppgift saknas |Saldo i de offentliga finanserna (i % av BNP) | SP nov. 2006 | -0.3 | 0.1 | 0.2 | 0.3 | 0.9 |KOM nov. 2006 | -0.3 | 0.0 | 0.1 | 0.3 | Uppgift saknas |SP dec. 2005 | -1.2 | -1.5 | -1.2 | -1.1 | Uppgift saknas |Primärt saldo (% av BNP) | SP nov. 2006 | 2.1 | 2.4 | 2.4 | 2.4 | 2.9 |KOM nov. 2006 | 2.1 | 2.3 | 2.3 | 2.3 | Uppgift saknas |SP dec. 2005 | 1.4 | 1.1 | 1.4 | 1.5 | Uppgift saknas |Konjunkturrensat saldo (i % av BNP) | SP nov. 20061 | 0.8 | 0.4 | -0.1 | 0.0 | 0.7 |KOM nov. 2006 | 0.9 | 0.6 | 0.4 | 0.3 | Uppgift saknas |SP dec. 20051 | 0.0 | -0.7 | -0.6 | -0.6 | Uppgift saknas |Strukturellt saldo2 (i % av BNP) | SP nov. 20063 | 0.8 | 0.4 | -0.1 | 0.0 | 0.4 |KOM nov. 20064 | 0.9 | 0.6 | 0.4 | 0.3 | Uppgift saknas |SP dec. 2005 | 0.0 | -0.7 | -0.6 | -0.6 | Uppgift saknas |Offentlig bruttoskuld (i % av BNP) | SP nov. 2006 | 52.7 | 50.2 | 47.9 | 46.3 | 44.2 |KOM nov. 2006 | 52.7 | 50.5 | 47.8 | 45.4 | Uppgift saknas |SP dec. 2005 | 54.4 | 54.5 | 53.9 | 53.1 | Uppgift saknas |Anmärkningar: 1 Kommissionens beräkningar baserar sig på uppgifterna i programmet. 2 Konjunkturrensat saldo (liksom i föregående rader), exklusive engångsåtgärder och andra tillfälliga åtgärder. 3 Engångsåtgärder och andra tillfälliga åtgärder hämtade från programmet (0,3 % av BNP 2009, ökande överskott) 4 I kommissionens prognos saknas engångsåtgärder och andra tillfälliga åtgärder. 5 Baserat på en beräknad potentiell tillväxt på 1,9 %, 2,1 %, 2,2 % respektive 2,1% under perioden 2005–2008. Källor: Stabilitetsprogrammet, kommissionens höstprognos 2006 (KOM) och kommissionens beräkningar. |[1] EGT L 209, 2.8.1997, s. 1. Förordningen senast ändrad genom förordning (EG) nr 1055/2005 (EUT L 174, 7.7.2005, s. 1). De dokument som det hänvisas till i texten återfinns på webbplatsen:http://europa.eu.int/comm/economy_finance/about/activities/sgp/main_en.htm[2] Meddelande från kommissionen inför Europeiska rådets vårmöte: Implementing the renewed Lisbon strategy for growth and jobs - A year of delivery, 12.12.2006, KOM(2006) 816.[3] Meddelande från kommissionen till rådet och Europaparlamentet – De offentliga finansernas hållbarhet på lång sikt i EU, 12.10.2006, KOM(2006) 574 slutlig, och Europeiska kommissionen, Generaldirektoratet för ekonomi och finans (2006): ”The long-term sustainability of public finances in the European Union”, European Economy nr 4/2006.[4] ”Närmare angivelser för genomförandet av stabilitets- och tillväxtpakten samt riktlinjer för stabilitets- och konvergensprogrammens utformning och innehåll”, som godkändes av Ekofinrådet den 11 oktober 2005.[5] EGT L 209, 2.8.1997, s. 1. Förordningen senast ändrad genom förordning (EG) nr 1055/2005 (EUT L 174, 7.7.2005, s. 1). De dokument som det hänvisas till i texten återfinns på webbplatsenhttp://europa.eu.int/comm/economy_finance/about/activities/sgp/main_en.htm[6] Framför allt saknas den funktionella uppdelningen av de offentliga utgifterna 2009.


title: Rekommendationer till nationella domstolar om begäran om förhandsavgörande

text:
               25.11.2016

               SV

               Europeiska unionens officiella tidning

               C 439/1

         Detta är en uppdaterad version av de rekommendationer till de nationella domstolarna som antogs dagen efter ikraftträdandet, den 1 november 2012, av domstolens nya rättegångsregler (EUT C 338, 6.11.2012, s. 1). De uppdaterade rekommendationerna bygger både på de erfarenheter som gjorts vid genomförandet av de nya rättegångsreglerna (1) och på domstolens senaste rättspraxis. Syftet med rekommendationerna är att redogöra för de väsentliga särdragen i förfarandet för förhandsavgörande och att ge domstolar som begär förhandsavgörande alla de praktiska upplysningar som behövs för att EU-domstolen ska kunna ge användbara svar på de frågor som ställs.
   REKOMMENDATIONER
   till nationella domstolar om begäran om förhandsavgörande
   (2016/C 439/01)

      Inledning

               1.

               Möjligheten att begära förhandsavgörande, enligt artikel 19.3 b i fördraget om Europeiska unionen (nedan kallat FEU) och artikel 267 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt (nedan kallat FEUF), är en mekanism av grundläggande betydelse i unionsrätten. Den har till syfte att säkerställa en enhetlig tolkning och tillämpning av unionsrätten inom unionen, genom att ge domstolar i medlemsstaterna ett instrument som innebär att de kan vända sig till Europeiska unionens domstol (nedan kallad EU-domstolen) med en begäran om förhandsavgörande angående tolkningen av unionsrätten och giltigheten av rättsakter som antagits av unionens institutioner, organ eller byråer.

               2.

               Förfarandet för förhandsavgörande bygger på ett samarbete mellan EU-domstolen och domstolarna i medlemsstaterna. I syfte att säkerställa att detta förfarande får fullt genomslag är det påkallat att redogöra för dess väsentliga särdrag och att göra vissa preciseringar för att förtydliga bestämmelserna i rättegångsreglerna, bland annat i fråga om vem som får begära förhandsavgörande och vad en sådan begäran kan avse samt vilken form en begäran om förhandsavgörande ska ha och vad den ska innehålla. Dessa preciseringar – som gäller för samtliga typer av begäran om förhandsavgörande (I) – kompletteras av bestämmelser som är tillämpliga på den typ av begäran om förhandsavgörande som måste handläggas särskilt snabbt (II) och av en bilaga där de väsentliga uppgifter som samtliga typer av begäran om förhandsavgörande ska innehålla sammanfattas.

         I.   Bestämmelser som är tillämpliga på samtliga typer av begäran om förhandsavgörande

      Vem får begära förhandsavgörande?

               3.

               Domstolens behörighet att meddela förhandsavgöranden angående tolkningen eller giltigheten av unionsrätten utövas enbart på initiativ av de nationella domstolarna, oavsett om parterna i det nationella målet har uttryckt önskemål om att en begäran om förhandsavgörande ska framställas eller inte. Eftersom det är den nationella domstol vid vilken ett mål är anhängigt som har ansvaret för det rättsliga avgörandet är det nämligen uteslutande på den domstolen som det ankommer att bedöma – mot bakgrund av de särskilda omständigheterna i varje mål – både huruvida det är nödvändigt att begära förhandsavgörande för att den ska kunna döma i saken och huruvida de frågor som den ställer till EU-domstolen är relevanta.

               4.

               EU-domstolen tolkar begreppet domstol som ett självständigt unionsrättsligt begrepp. Den tar i detta avseende hänsyn till ett antal omständigheter, såsom huruvida det hänskjutande organet är upprättat enligt lag, organet är av stadigvarande karaktär, dess jurisdiktion är av tvingande art, förfarandet är kontradiktoriskt, organet tillämpar rättsregler och huruvida det har en oberoende ställning.

               5.

               Medlemsstaternas domstolar kan vända sig till EU-domstolen med en fråga om tolkningen eller giltigheten av unionsrätten när de anser att ett förhandsavgörande från EU-domstolen i denna fråga är nödvändigt för att kunna döma i saken (se artikel 267 andra stycket FEUF). Det kan bland annat vara särskilt påkallat att begära förhandsavgörande när det rör sig om en ny tolkningsfråga som har ett allmänt intresse för unionsrättens enhetliga tolkning eller när befintlig rättspraxis inte förefaller ge tillräcklig vägledning med avseende på ett nytt rättsligt eller faktiskt sammanhang.

               6.

               När en fråga uppkommer i ett mål vid en domstol mot vars avgöranden det inte finns något rättsmedel enligt nationell lagstiftning, är den domstolen emellertid skyldig att begära förhandsavgörande från EU-domstolen (se artikel 267 tredje stycket FEUF), såvida det inte redan finns en fast rättspraxis i frågan eller om den korrekta tolkningen av den aktuella rättsregeln inte lämnar utrymme för rimligt tvivel.

               7.

               Det följer vidare av fast rättspraxis att även om medlemsstaternas domstolar i mål som är anhängiga vid dem kan underkänna grunder för ogiltighet som åberopas mot en akt som har antagits av någon av unionens institutioner eller byråer eller något av dess organ, är det endast EU-domstolen som kan ogiltigförklara en sådan akt. När en nationell domstol är osäker på huruvida en sådan akt är giltig, måste den således begära förhandsavgörande från EU-domstolen, varvid den ska ange skälen till att den anser att akten är ogiltig.

      Vad kan en begäran om förhandsavgörande avse?

               8.

               En begäran om förhandsavgörande måste avse tolkningen eller giltigheten av unionsrätten, och inte tolkningen av nationella rättsregler eller frågor som rör de faktiska omständigheterna i det nationella målet.

               9.

               EU-domstolen kan endast pröva en begäran om förhandsavgörande om unionsrätten är tillämplig i det nationella målet. Det är i det avseendet absolut nödvändigt att den hänskjutande domstolen redogör för samtliga relevanta faktiska och rättsliga omständigheter som gör att den anser att unionsrättsliga bestämmelser kan vara tillämpliga i det aktuella målet.

               10.

               När det gäller fall där begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, ska det erinras om att det i artikel 51.1 i stadgan anges att dess bestämmelser riktar sig till medlemsstaterna endast när dessa tillämpar unionsrätten. Även om tillämpningen av unionsrätten i nyss nämnd mening kan komma att ske i olika slags fall, måste det ändå klart och tydligt framgå av begäran om förhandsavgörande att en annan unionsrättslig bestämmelse än stadgan är tillämplig i det nationella målet. Eftersom EU-domstolen inte är behörig att pröva en begäran om förhandsavgörande om en rättslig situation inte omfattas av unionsrättens tillämpningsområde kan de bestämmelser i stadgan som eventuellt åberopats inte i sig grunda någon sådan behörighet.

               11.

               Även om EU-domstolen, när den fattar sitt avgörande, naturligtvis beaktar de rättsliga och faktiska omständigheterna i det nationella målet, såsom dessa beskrivits av den hänskjutande domstolen i begäran om förhandsavgörande, tillämpar den inte själv unionsrätten i nämnda mål. När EU-domstolen uttalar sig om tolkningen eller giltigheten av unionsrätten, försöker den att ge ett användbart svar för avgörandet av målet vid den nationella domstolen. Det är emellertid den hänskjutande domstolen som ska dra de konkreta konsekvenserna av detta svar, i förekommande fall genom att underlåta att tillämpa den nationella rättsregel som bedömts vara oförenlig med unionsräten.

      I vilket skede av målets handläggning bör en begäran om förhandsavgörande framställas?

               12.

               En nationell domstol kan framställa en begäran om förhandsavgörande till EU-domstolen så snart den konstaterar att ett avgörande angående tolkningen eller giltigheten av unionsrätten är nödvändigt för att den ska kunna döma i saken. Det är nämligen den nationella domstolen som bäst kan avgöra i vilket skede av målets handläggning som en sådan begäran bör framställas.

               13.

               Det är emellertid viktigt att tänka på att det är begäran om förhandsavgörande som kommer att ligga till grund för förfarandet vid EU-domstolen och att domstolen måste ha tillgång till samtliga uppgifter som krävs för att den ska kunna kontrollera att den är behörig att besvara de frågor som ställts och, om så är fallet, för att kunna lämna ett användbart svar på dessa frågor. Det är därför nödvändigt att beslutet att begära förhandsavgörande fattas i ett skede av målets handläggning där den hänskjutande domstolen kan redogöra, på ett tillräckligt precist sätt, för de rättsliga och faktiska omständigheterna i det nationella målet samt för de rättsfrågor som uppkommer i målet. Med hänsyn till intresset av en god rättskipning kan det även vara lämpligt att begäran om förhandsavgörande framställs efter det att parterna beretts tillfälle att yttra sig i saken.

      Vilken form ska en begäran om förhandsavgörande ha och vad ska den innehålla?

               14.

               En begäran om förhandsavgörande kan ges vilken form som helst som är tillåten enligt nationell rätt för beslut under rättegången, men det är viktigt att tänka på att det är begäran om förhandsavgörande som ligger till grund för förfarandet vid EU-domstolen och som delges samtliga berörda som avses i artikel 23 i domstolens stadga (nedan kallad stadgan) och, i synnerhet, samtliga medlemsstater, för att ge dessa möjlighet att avge yttranden. Detta innebär att en begäran om förhandsavgörande måste översättas till Europeiska unionens samtliga officiella språk, och den bör därför vara skriven på ett enkelt, klart och exakt sätt och inte innehålla några överflödiga uppgifter. Erfarenheten visar att det ofta inte behövs mer än ett tiotal sidor för att på ett adekvat sätt redogöra för de rättsliga och faktiska omständigheter som utgör bakgrunden till en begäran om förhandsavgörande.

               15.

               I artikel 94 i domstolens rättegångsregler anges vad en begäran om förhandsavgörande ska innehålla (en sammanfattning återfinns i bilagan till dessa rekommendationer). Utöver de frågor som ställs till domstolen ska en begäran om förhandsavgörande innehålla följande:

                           —

                           Saken och en sammanfattning av de relevanta omständigheterna, såsom dessa har utretts av den hänskjutande domstolen eller, i vart fall, en redogörelse för de faktauppgifter som ligger till grund för frågorna.

                           —

                           Lydelsen av de nationella bestämmelser som kan vara tillämpliga och, i förekommande fall, relevant nationell rättspraxis.

                           —

                           En redogörelse för de skäl som fått den hänskjutande domstolen att undra över tolkningen eller giltigheten av de aktuella unionsrättsliga bestämmelserna, och för det samband som den hänskjutande domstolen har funnit föreligga mellan de unionsrättsliga bestämmelserna och den nationella lagstiftning som är tillämplig i det nationella målet.

                     Om en eller flera av dessa uppgifter saknas, kan EU-domstolen komma att förklara sig obehörig att pröva de hänskjutna frågorna eller att avvisa begäran om förhandsavgörande.

               16.

               Den hänskjutande domstolen ska i sin begäran om förhandsavgörande lämna exakta hänvisningar till de nationella bestämmelser som är tillämpliga i det nationella målet och på ett exakt sätt ange vilka unionsrättsliga bestämmelser som den begär tokning av eller vars giltighet har ifrågasatts. Begäran ska i förekommande fall innehålla en kortfattad sammanfattning av relevanta argument som åberopats av parterna i det nationella målet. I detta sammanhang ska det påpekas att det endast är begäran om förhandsavgörande som översätts och inte eventuella bilagor till denna.

               17.

               Den hänskjutande domstolen får även kortfattat redogöra för hur den anser att de frågor som hänskjuts för förhandsavgörande ska besvaras. En sådan redogörelse är till hjälp för EU-domstolen, särskilt när den ska pröva begäran inom ramen för ett förfarande för skyndsam handläggning eller ett förfarande för brådskande mål.

               18.

               De frågor som hänskjuts till domstolen för förhandsavgörande bör finnas i en avskild och tydligt angiven del av beslutet om hänskjutande, helst i början eller slutet av detsamma. Frågorna ska vara begripliga i sig, utan att de måste läsas tillsammans med skälen till begäran.

               19.

               För att göra det lättare att läsa begäran om förhandsavgörande, är det viktigt att den ges in till domstolen i maskinskriven form och att sidorna och styckena i beslutet om hänskjutande är numrerade.

               20.

               Begäran om förhandsavgörande ska vara daterad och underskriven. Den ska skickas med rekommenderad försändelse till domstolens kansli som har följande adress: Rue du Fort Niedergrünewald, L-2925 Luxemburg, LUXEMBURG. Begäran ska åtföljas av samtliga relevanta handlingar, däribland exakta kontaktuppgifter till parterna i det nationella målet och till deras eventuella företrädare, samt akten i det nationella målet eller en kopia av den. Nämnda akt (eller kopian av den) kommer att förvaras på kansliet under hela den tid rättegången pågår. Såvida inte den hänskjutande domstolen anger annat, kommer de berörda som avses i artikel 23 i stadgan att kunna ta del av den på kansliet.

               21.

               I ett mål om förhandsavgörande återger domstolen i princip de uppgifter som finns i beslutet om hänskjutande, inbegripet uppgifter om namn och andra personuppgifter. Den hänskjutande domstolen måste således själv i sitt beslut maskera vissa uppgifter eller sekretessbelägga uppgifter om identiteten av en eller flera av de personer eller enheter som berörs av det aktuella målet, om den anser att detta behövs.

               22.

               EU-domstolen får även besluta om sekretess för sådana uppgifter efter det att begäran om förhandsavgörande har getts in. Detta kan ske på eget initiativ eller på ansökan av den hänskjutande domstolen eller en part i det nationella målet. En sådan ansökan ska emellertid göras på ett så tidigt stadium i förfarandet som möjligt, eftersom den annars riskerar att bli verkningslös. I vart fall måste den göras före det att meddelandet om det aktuella målet offentliggörs i Europeiska unionens officiella tidning och före det att begäran om förhandsavgörande delges de berörda som avses i artikel 23 i stadgan, vilket som regel sker ungefär en månad efter det att begäran om förhandsavgörande getts in. På grund av att ny informations- och kommunikationsteknik används i allt större utsträckning blir nämligen ett beslut om sekretess för nämnda uppgifter som sker efter nämnda offentliggörande i allt väsentligt utan praktisk betydelse.

      Hur målet om förhandsavgörande och målet vid den nationella domstolen påverkar varandra

               23.

               Den nationella domstolen är visserligen behörig att besluta om interimistiska åtgärder, särskilt i samband med en begäran om förhandsavgörande i en giltighetsfråga. När en begäran om förhandsavgörande framställs måste emellertid målet vid den nationella domstolen förklaras vilande till dess att EU-domstolen har meddelat sitt avgörande.

               24.

               Även om en begäran om förhandsavgörande förblir anhängig vid EU-domstolen så länge denna inte har återkallats, är det emellertid viktigt att framhålla vilken roll EU-domstolen har i förfarandet för förhandsavgörande, nämligen att bidra till en effektiv rättskipning i medlemsstaterna och inte att yttra sig avseende allmänna eller hypotetiska frågor. Förfarandet för förhandsavgörande förutsätter att ett mål faktiskt är anhängigt vid den hänskjutande domstolen. Denna måste därför underrätta EU-domstolen om alla beslut under rättegången som kan påverka hänskjutandet (i synnerhet när talan i det nationella målet har återkallats eller parterna har förlikats), men även om andra händelser som innebär att målet avslutas. Den hänskjutande domstolen ska även underrätta EU-domstolen om det har meddelats ett avgörande med anledning av ett överklagande av beslutet om hänskjutande och om vilka följder detta får för begäran om förhandsavgörande.

               25.

               För att målet om förhandsavgörande ska kunna handläggas på ett ändamålsenligt sätt vid EU-domstolen och få en ändamålsenlig verkan, måste upplysningar av nyss nämnt slag lämnas till EU-domstolen snarast möjligt. De nationella domstolarna bör dessutom vara medvetna om att återkallandet av en begäran om förhandsavgörande kan inverka på den hänskjutande domstolens handläggning av liknande mål (eller serier av mål). När utgången i flera mål som är anhängiga vid den hänskjutande domstolen beror på EU-domstolens svar på de frågor som den hänskjutande domstolen har ställt, bör den ange i begäran om förhandsavgörande att den förenar dessa mål. På så sätt kan EU-domstolen besvara de hänskjutna frågorna trots att begäran i ett eller flera mål eventuellt återkallas.

      Rättegångskostnader och rättshjälp

               26.

               Förfarandet för förhandsavgörande vid EU-domstolen är kostnadsfritt, och domstolen beslutar inte om parternas rättegångskostnader i målet vid den hänskjutande domstolen. Det ankommer på den domstolen att besluta om detta.

               27.

               Den hänskjutande domstolen kan, om det är tillåtet enligt de nationella reglerna, bevilja en part i det nationella målet rättshjälp när denne saknar tillräckliga medel för att täcka sina kostnader, bland annat ombudskostnader, vid EU-domstolen. EU-domstolen kan även själv bevilja rättshjälp, om en part inte redan har beviljats rättshjälp på nationell nivå eller i den mån den rättshjälpen inte – eller endast delvis – täcker kostnaderna vid EU-domstolen.

      Kommunikation mellan EU-domstolen och den nationella domstolen

               28.

               Under hela den tid målet om förhandsavgörande pågår står domstolens kansli i kontakt med den hänskjutande domstolen, till vilken kansliet översänder kopior av samtliga inlagor. I förekommande fall kan kansliet även begära att den hänskjutande domstolen lämnar preciseringar eller förtydliganden, om EU-domstolen anser att detta behövs för att kunna besvara de hänskjutna frågorna på ett ändamålsenligt sätt.

               29.

               När förfarandet har avslutats översänder kansliet EU-domstolens avgörande till den hänskjutande domstolen, som då ombeds att underrätta EU-domstolen om vilka följder detta avgörande får i det nationella målet och att översända sitt slutliga avgörande i målet till EU-domstolen.

         II.   Bestämmelser som är tillämpliga på den typ av begäran om förhandsavgörande som måste handläggas särskilt snabbt

               30.

               En begäran om förhandsavgörande kan under vissa omständigheter handläggas skyndsamt eller enligt ett förfarande för brådskande mål. Villkoren för detta anges i artikel 23a i stadgan samt i artiklarna 105–114 i rättegångsreglerna. EU-domstolen beslutar huruvida dessa förfaranden ska tillämpas efter en vederbörligen motiverad ansökan av den hänskjutande domstolen. I ansökan ska anges vilka rättsliga eller faktiska omständigheter som motiverar att något av de nämnda förfarandena ska tillämpas. I undantagsfall kan EU-domstolen även på eget initiativ besluta om sådan tillämpning, om den bedömer att detta är nödvändigt mot bakgrund av målets art eller omständigheterna i målet.

      Villkoren för tillämpning av förfarandet om skyndsam handläggning eller förfarandet för brådskande mål

               31.

               I artikel 105 i rättegångsreglerna anges att en begäran om förhandsavgörande kan handläggas skyndsamt med avvikelse från vad som gäller enligt rättegångsreglerna, när målet är av sådan beskaffenhet att det måste avgöras utan dröjsmål. Förfarandet för skyndsam handläggning medför betydande begränsningar för alla berörda aktörer. Detta gäller särskilt samtliga medlemsstater, som måste avge sina skriftliga eller muntliga yttranden inom mycket kortare frister än de som gäller i vanliga mål. En ansökan om skyndsam handläggning bör därför göras endast om det föreligger särskilda omständigheter, som motiverar att EU-domstolen prövar de hänskjutna frågorna snabbt. Det följer av fast rättspraxis att det förhållandet att ett stort antal personer eller rättsliga situationer kan komma att påverkas av det avgörande som den hänskjutande domstolen ska meddela efter att ha begärt förhandsavgörande av EU-domstolen inte i sig utgör en sådan särskild omständighet som kan motivera att målet ska handläggas skyndsamt.

               32.

               Det nyss sagda gäller i än högre grad för förfarandet för brådskande mål om förhandsavgörande, som behandlas i artikel 107 i rättegångsreglerna. Detta förfarande tillämpas endast på de sakområden som avses i avdelning V i tredje delen i FEUF om området med frihet, säkerhet och rättvisa. Förfarandet medför ännu större begränsningar för berörda aktörer. Det är bara ett begränsat antal parter som får yttra sig skriftligen och det är dessutom möjligt att i ytterst brådskande fall helt utelämna den skriftliga delen av förfarandet vid EU-domstolen. En ansökan om handläggning enligt förfarandet för brådskande mål bör därför göras endast om det föreligger omständigheter där det är absolut nödvändigt att domstolen mycket snabbt prövar den hänskjutande domstolens frågor.

               33.

               Det är inte möjligt att här på ett uttömmande sätt räkna upp sådana omständigheter, bland annat på grund av att de unionsrättsliga bestämmelser som reglerar området med frihet, säkerhet och rättvisa är av varierande karaktär och under ständig utveckling. Som exempel på situationer där en nationell domstol kan överväga att ansöka om handläggning enligt förfarandet för brådskande mål om förhandsavgörande kan dock nämnas följande: När en person är häktad eller på annat sätt frihetsberövad och svaret på den uppkomna frågan är avgörande för bedömningen av denna persons rättsliga ställning (se artikel 267 fjärde stycket FEUF), eller när det i ett mål om den rättsliga eller den faktiska vårdnaden om barn i låg ålder där talan har väckts med stöd av unionsrätten uppkommer fråga om den nationella domstolens behörighet och svaret på den frågan är beroende av svaret på den fråga som ställts i begäran om förhandsavgörande.

      Ansökan om att domstolen ska tillämpa förfarandet för skyndsam handläggning eller förfarandet för brådskande mål

               34.

               För att EU-domstolen snabbt ska kunna besluta huruvida målet bör handläggas skyndsamt eller enligt förfarandet för brådskande mål, måste den nationella domstolen i sin ansökan på ett exakt sätt redogöra för de rättsliga och faktiska omständigheter som medför att målet är brådskande och i synnerhet ange vilka risker som uppkommer om begäran om förhandsavgörande handläggs enligt det normala förfarandet. Den hänskjutande domstolen ska i möjligaste mån kortfattat ange hur den anser att de frågor som den ställer ska besvaras. Detta gör det lättare för parterna i det nationella målet och övriga som deltar i förfarandet att ta ställning till frågorna, och bidrar därigenom till en snabb handläggning.

               35.

               En ansökan om att domstolen ska tillämpa förfarandet för skyndsam handläggning eller förfarandet för brådskande mål ska i vart fall framställas på ett klart och tydligt sätt, så att domstolens kansli omedelbart kan konstatera att ärendet ska ges en särskild behandling. För detta ändamål ombeds den hänskjutande domstolen att ange vilket av de två förfarandena som ansökan avser och att ange vilken artikel i rättegångsreglerna som är relevant (artikel 105 om skyndsam handläggning eller artikel 107 om förfarandet för brådskande mål). Detta bör anges på ett ställe i beslutet om hänskjutande som är lätt att upptäcka (till exempel i rubriken eller i en separat handling). I förekommande fall kan det vara lämpligt att den hänskjutande domstolens ansökan om handläggning enligt förfarandet för brådskande mål framställs i ett följebrev.

               36.

               När det gäller själva beslutet om hänskjutande bör det erinras om att det i en brådskande situation är än viktigare att beslutet är kortfattat, eftersom detta bidrar till att målet kan handläggas snabbt.

      Kommunikation mellan EU-domstolen, den hänskjutande domstolen och parterna i det nationella målet

               37.

               Den domstol som ansöker om att EU-domstolen ska tillämpa förfarandet för skyndsam handläggning eller förfarandet för brådskande mål bör ange den e-postadress, och eventuellt det faxnummer, som EU-domstolen kan använda. Den bör även ange e-postadresser, och eventuella faxnummer, till parternas företrädare. På så sätt påskyndas och underlättas EU-domstolens kommunikation med den hänskjutande domstolen och parterna i det nationella målet.

               38.

               En kopia av det undertecknade beslutet om hänskjutande, med en ansökan om att domstolen ska tillämpa förfarandet för skyndsam handläggning eller förfarandet för brådskande mål, kan skickas i förväg till domstolen med e-post (ECJ-Registry@curia.europa.eu) eller telefax (+352 433766). Handläggningen av begäran om förhandsavgörande och av nämnda ansökan kan påbörjas så snart en sådan kopia har inkommit till domstolens kansli. Dessa handlingar i original måste emellertid översändas till kansliet snarast möjligt.

      (1)  EUT L 265, 29.9.2012, s. 1.

      BILAGA

         Väsentliga uppgifter som en begäran om förhandsavgörande ska innehålla

      1.   Uppgift om den hänskjutande domstolen

      Begäran om förhandsavgörande ska innehålla exakt uppgift om den domstol som begär förhandsavgörande. I förekommande fall ska det anges vilken avdelning eller dömande sammansättning som har fattat beslutet om hänskjutande. Begäran ska även innehålla fullständiga kontaktuppgifter till den hänskjutande domstolen, för att underlätta senare kontakter mellan denna domstol och EU-domstolen.
      2.   Uppgift om parterna i det nationella målet och deras företrädare

      Efter uppgiften om den hänskjutande domstolen ska parterna i det nationella målet anges. I förekommande fall ska även uppgift om de personer som företräder nämnda parter vid den hänskjutande domstolen anges. Dessa uppgifter ska vara så fullständiga som möjligt. Beslutet om hänskjutande eller följebrevet till detta ska särskilt innehålla exakta adressuppgifter till de berörda personerna, deras telefon- eller faxnummer samt e-postadress (om de har en sådan).
      De nationella domstolarna uppmärksammas i detta avseende på artikel 95 i domstolens rättegångsregler och på punkterna 21 och 22 i dessa rekommendationer. Om den hänskjutande domstolen anser att så behövs, måste den själv i sin begäran om förhandsavgörande maskera vissa namn eller uppgifter eller översända, utöver den fullständiga begäran om förhandsavgörande, en version av begäran där sekretessbelagda uppgifter utelämnats, vilken kommer att ligga till grund för förfarandet vid EU-domstolen.
      3.   Uppgift om saken i det nationella målet och relevanta omständigheter

      Den hänskjutande domstolen ska lämna en kortfattad beskrivning av saken i det nationella målet samt av de relevanta omständigheterna, såsom dessa har utretts eller godtagits av den domstolen.
      4.   Uppgift om relevanta bestämmelser

      Begäran om förhandsavgörande ska innehålla exakta uppgifter om de nationella bestämmelser som är tillämpliga i det nationella målet, inbegripet i förekommande fall relevanta domstolsavgöranden, samt de unionsrättsliga bestämmelser som det begärs tolkning av eller vars giltighet har ifrågasatts. Dessa uppgifter ska anges på ett fullständigt sätt. De bestämmelser som är aktuella i målet ska anges med titel och exakta hänvisningar samt uppgift om var och när de offentliggjorts. I den mån det är möjligt ska citerad rättspraxis från nationella domstolar eller från domstolar på europanivå även anges med det aktuella avgörandets ECLI-nummer (”European Case Law Identifier”).
      5.   Skälen till att ett förhandsavgörande begärs

      EU-domstolen kan endast pröva en begäran om förhandsavgörande om unionsrätten är tillämplig i det nationella målet. Den hänskjutande domstolen ska således redogöra för de skäl som fått den att ifrågasätta hur de aktuella unionsrättsliga bestämmelserna ska tolkas eller huruvida dessa är giltiga. Dessutom ska den redogöra för det samband som den har funnit föreligga mellan de unionsrättsliga bestämmelserna och den nationella lagstiftning som är tillämplig i det nationella målet. Den hänskjutande domstolen kan här redogöra för parternas argument i det avseendet, om den anser att detta underlättar förståelsen av målet.
      6.   Tolknings- eller giltighetsfrågorna

      Den hänskjutande domstolens frågor till EU-domstolen ska anges tydligt och separat i begäran om förhandsavgörande. Frågorna ska vara begripliga i sig, utan att de måste läsas tillsammans med skälen till begäran.
      I den mån det är möjligt ska den hänskjutande domstolen även kortfattat redogöra för hur den anser att de frågor som hänskjuts för förhandsavgörande ska besvaras.
      7.   Angivande av huruvida begäran behöver ges en särskild behandling

      Om den hänskjutande domstolen anser att den begäran om förhandsavgörande som den framställer till EU-domstolen påkallar en särskild behandling, både vad gäller behovet av sekretess för uppgifter om identiteten av de personer som berörs av det nationella målet och vad gäller behovet av en eventuell snabb handläggning av begäran vid EU-domstolen, ska den ange de skäl som talar för en sådan behandling. Dessa skäl ska anges i begäran om förhandsavgörande och, i förekommande fall, i följebrevet till begäran.

         Den formella utformningen av begäran om förhandsavgörande

      En begäran om förhandsavgörande ska ges in i en sådan form att det blir lätt för EU-domstolen att hantera dokumentet i elektronisk form, särskilt vad gäller möjligheten att kunna skanna det och använda optisk teckenigenkänning (OCR). I detta avseende gäller följande:

                  —

                  Begäran ska ges in i maskinskriven form. Det papper som används ska vara vitt, olinjerat och av A4-format.

                  —

                  Texten ska vara skriven med ett vanligt typsnitt (exempelvis Times New Roman, Courrier eller Arial), ha en teckenstorlek av minst 12 punkter i texten och minst 10 punkter i eventuella fotnoter, med ett radavstånd på 1,5 samt toppen-, botten-, vänster- och högermarginaler på minst 2,5 cm.

                  —

                  Alla sidor respektive stycken i begäran ska vara numrerade i löpande och stigande ordning.

            Begäran om förhandsavgörande ska vara daterad och underskriven. Den ska skickas med rekommenderad försändelse, tillsammans med akten i det nationella målet, till EU-domstolens kansli, som har följande adress: Rue du Fort Niedergrünewald, L-2925 Luxemburg, LUXEMBURG.
      Om den hänskjutande domstolen ansöker om att domstolen ska tillämpa förfarandet för skyndsam handläggning eller förfarandet för brådskande mål, rekommenderas den att först skicka en undertecknad kopia av begäran om förhandsavgörande med e-post (ECJ-Registry@curia.europa.eu) eller fax (+352 433766), för att därefter översända originalet av begäran med post.


Avis juridique important

|

32001H0331

Europaparlamentets och rådets rekommendation av den 4 april 2001 om införande av minimikriterier för miljötillsyn i medlemsstaterna

Europeiska gemenskapernas officiella tidning nr L 118 , 27/04/2001 s. 0041 - 0046

Europaparlamentets och rådets rekommendationav den 4 april 2001om införande av minimikriterier för miljötillsyn i medlemsstaterna(2001/331/EG)EUROPAPARLAMENTET OCH RÅDET HAR UTFÄRDAT DENNA REKOMMENDATIONmed beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artikel 175.1 i detta,med beaktande av kommissionens förslag,med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande(1),med beaktande av Regionkommitténs yttrande(2),i enlighet med förfarandet i artikel 251 i fördraget(3), på grundval av det gemensamma utkast som godkändes av förlikningskommittén den 8 januari 2001, ochav följande skäl:(1) I resolutionen från rådet och företrädarna för medlemsstaternas regeringar, församlade i rådet, av den 1 februari 1993 om Europeiska gemenskapens program för politik och åtgärder för miljön och en hållbar utveckling(4) och i Europaparlamentets och rådets beslut nr 2179/98/EG om en översyn av detta program(5) betonades vikten av delat ansvar vid genomförandet av gemenskapens miljölagstiftning.(2) I kommissionens meddelande av den 5 november 1996 till Europeiska unionens råd och Europaparlamentet om genomförande av gemenskapens miljölaglagstiftning, särskilt punkt 29 i detta, föreslås att riktlinjer skall införas på gemenskapsnivå för att bistå medlemsstaterna i genomförandet av deras tillsyn och på så sätt minska de stora skillnader som för närvarande råder mellan medlemsstaternas tillsyn.(3) Genom sin resolution av den 7 oktober 1997 om utarbetandet, genomförandet och upprätthållandet av gemenskapens miljölagstiftning(6), uppmanade rådet kommissionen att i synnerhet på grundval av arbetet inom Europeiska unionens nätverk för genomförande och upprätthållande av miljölagstiftning, Impel, lägga fram ett förslag, för fortsatt behandling i rådet, till minimikriterier och/eller riktlinjer för den tillsyn som bedrivs på medlemsstatsnivå och till hur den praktiska tillämpningen av dessa kriterier eller riktlinjer skulle kunna övervakas av medlemsstaterna för att säkerställa enhetlig praktisk tillämpning och efterlevnad av miljölagstiftningen. Kommissionen har i sitt förslag beaktat det dokument som Impel lade fram i november 1997 om minimikriterier för tillsyn.(4) I sin resolution av den 14 maj 1997 om kommissionens meddelande efterlyste Europaparlamentet gemenskapslagstiftning om miljötillsyn. Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén avgav positiva yttranden om kommissionens meddelande samt betonade vikten av miljötillsyn.(5) Olika system och metoder för tillsyn finns redan i medlemsstaterna och bör inte ersättas av något tillsynssystem på gemenskapsnivå, vilket beaktades i rådets resolution av den 7 oktober 1997, och medlemsstaterna kommer att fortsätta att ansvara för miljötillsyn.(6) Europeiska miljöbyrån kan verka som rådgivare åt medlemsstaterna när det gäller att planera, upprätta och utvidga deras system för kontroll av efterlevnaden av miljöbestämmelser och kan även genom att stödja rapportverksamheten erbjuda hjälp åt kommissionen och medlemsstaterna med att kontrollera efterlevnaden av miljöbestämmelser, så att rapporteringen samordnas.(7) Tillsynssystemen och det faktum att miljötillsyn faktiskt utövas motverkar överträdelser av miljölagstiftningen, eftersom myndigheterna får möjlighet att upptäcka överträdelser och säkerställa att miljölagstiftningen efterlevs genom sanktioner och andra åtgärder. Tillsyn är således en ofrånkomlig länk i lagstiftningskedjan och ett effektivt instrument för att bidra till att gemenskapens miljölagstiftning genomförs och efterlevs på ett mer enhetligt sätt i hela gemenskapen samt för att undvika en snedvridning av konkurrensen.(8) Det finns för närvarande stora skillnader i medlemsstaternas tillsynssystem och tillsynsmetoder. Dessa skillnader gäller inte bara möjligheterna att utöva tillsyn utan även tillsynens omfattning och innehåll och till och med dess existens i vissa medlemsstater. Denna situation kan inte anses tillfredsställande med tanke på att målet är att gemenskapens miljölagstiftning genomförs, praktiskt tillämpas och efterlevs på ett mer effektivt och enhetligt sätt.(9) Det är därför nödvändigt i detta skede att införa riktlinjer i form av gemensamma minimikriterier som en gemensam bas för hur miljötillsyn skall utövas i medlemsstaterna.(10) Enligt gemenskapens miljölagstiftning skall det i medlemsstaterna finnas bestämmelser som ställer krav beträffande vissa utsläpp och verksamheter. Minimikriterier för att organisera och utöva tillsyn bör uppfyllas i medlemsstaterna, till en början vad gäller alla industrianläggningar och andra företag och inrättningar vars utsläpp till luft och/eller vatten och/eller bortskaffande av avfall eller återvinningsverksamheter är föremål för tillståndsgivning enligt gemenskapslagstiftningen.(11) Tillsynen bör ske med iakttagande av tillstånds- och tillsynsmyndigheternas ansvarsfördelning i medlemsstaterna.(12) För att detta tillsynssystem skall fungera effektivt bör medlemsstaterna säkerställa att deras miljötillsyn planeras i förväg.(13) Inspektion på plats är en viktig del av miljötillsynen.(14) Uppgifter och dokumentation som tillhandahålls av industriella operatörer som är registrerade inom ramen för gemenskapens miljöstyrnings- och miljörevisionsordning kan bli en värdefull informationskälla i samband med miljötillsyn.(15) För att slutsatser skall kunna dras från inspektionerna på plats skall rapporter sammanställas regelbundet.(16) Rapportering om tillsynen och allmänhetens tillgång till information som har samband med denna är viktiga medel för att se till att medborgare, icke-statliga organisationer och andra berörda parter genom insyn deltar i arbetet med att genomföra gemenskapens miljölagstiftning. Tillgången till denna information bör överensstämma med bestämmelserna i rådets direktiv 90/313/EEG av den 7 juni 1990 om rätt att ta del av miljöinformation(7).(17) Medlemsstaterna bör hjälpa varandra att administrera arbetet med denna rekommendation. Om medlemsstaterna i samarbete med Impel inrättar ett rapporterings- och rådgivningssystem avseende tillsynsmyndigheter och tillsynsförfaranden skulle detta bidra till att främja bästa praxis i hela gemenskapen.(18) Medlemsstaterna bör rapportera till kommissionen och rådet om sina erfarenheter av hur denna rekommendation fungerar och kommissionen kommer regelbundet att informera Europaparlamentet.(19) Kommissionen bör kontrollera hur denna rekommendation fungerar och verkar samt rapportera om detta till Europaparlamentet och rådet så snart som möjligt efter det att den mottagit medlemsstaternas rapporter.(20) Ytterligare arbete från Impels och medlemsstaternas sida i samarbete med kommissionen bör uppmuntras när det gäller bästa praxis i fråga om miljöinspektorernas kvalifikationer och utbildning.(21) I enlighet med subsidiaritets- och proportionalitetsprinciperna i artikel 5 i fördraget och med hänsyn till skillnaderna i medlemsstaternas tillsynssystem och tillsynsmetoder kan målet med den föreslagna åtgärden bäst uppnås genom vägledning på gemenskapsnivå.(22) Mot bakgrund av de erfarenheter som görs vid arbetet med denna rekommendation och med beaktande av det ytterligare arbete som Impel kommer att utföra, liksom av resultaten av de eventuella system som föreskrivs i denna rekommendation bör kommissionen, sedan den mottagit medlemsstaternas rapporter, överväga att vidareutveckla minimikriterierna när det gäller deras omfattning och innehåll och att lägga fram ytterligare förslag som, i tillämpliga fall, kan inbegripa ett förslag till direktiv.HÄRIGENOM REKOMMENDERAS.I.SyfteMiljötillsyn bör utövas i medlemsstaterna i enlighet med minimikriterier för hur sådan tillsyn skall organiseras, utövas och följas upp samt för hur resultaten skall offentliggöras och därigenom förbättra efterlevnaden av gemenskapens miljölagstiftning och bidra till att genomförandet och säkerställandet av efterlevnaden av denna lagstiftning blir enhetligare i samtliga medlemsstater.II.Räckvidd och definitioner1. a) Denna rekommendation skall omfatta miljötillsyn av samtliga industrianläggningar och andra företag och inrättningar vars utsläpp till luften och/eller vattnet och/eller avfallshantering eller avfallsåtervinning regleras genom tillståndsgivning enligt gemenskapslagstiftningen, utan att detta påverkar tillämpningen av specifika tillsynsbestämmelser i befintlig gemenskapslagstiftning.b) I denna rekommendation är alla anläggningar och andra företag och inrättningar som nämns i a ovan "reglerade anläggningar".2. I denna rekommendation avses med miljötillsyn en verksamhet som i tillämpliga fall omfattar följande uppgifter:a) Kontrollera och verka för de reglerade anläggningarnas efterlevnad av de relevanta miljökrav som anges i gemenskapslagstiftningen, såsom denna genomförs i nationell lagstiftning eller tillämpas i den nationella rättsordningen (nedan kallade krav i gemenskapslagstiftningen).b) Övervaka vilken inverkan de reglerade anläggningarna har på miljön i syfte att fastställa om ytterligare tillsyn eller förfaranden för att säkerställa efterlevnaden krävs (inbegripet utfärdande, ändring eller återkallande av tillstånd) för att säkerställa att kraven i gemenskapslagstiftningen följs.c) Utföra de arbetsuppgifter som krävs för att uppfylla ovannämnda mål, inbegripet- inspektion på plats,- övervakning av hur miljökvalitetsnormerna uppnås,- beaktande av rapporter och yttranden från miljörevisioner,- beaktande och kontroll av intern övervakning som utförts av en operatör vid reglerade anläggningar eller på dennes vägnar,- bedömning av den verksamhet som bedrivs vid den reglerade anläggningen,- kontroll av lokalerna och den relevanta utrustningen (inbegripet att utrustningen underhålls på ett adekvat sätt) samt av att miljöförvaltningen vid anläggningen är adekvat,- kontroll av relevanta register som förs av operatören vid reglerade anläggningar.3. Miljötillsyn, inbegripet inspektion på plats, kan bestå ava) rutinmässig tillsyn, dvs. tillsyn som är en del av ett planerat tillsynsprogram, ellerb) icke-rutinmässig tillsyn, dvs. tillsyn efter ett klagomål, i samband med att ett tillstånd utfärdas, förnyas eller ändras, eller vid utredningar av olyckor, tillbud och överträdelser.4. a) Miljötillsyn får utövas av en offentlig myndighet på nationell, regional eller lokal nivå som har inrättats eller utsetts av medlemsstaten och som är ansvarig för de frågor som omfattas av den här rekommendationen.b) De myndigheter som avses i a får, i enlighet med sin nationella lagstiftning, till en annan juridisk person oavsett om denne omfattas av offentligrättslig eller privaträttslig lagstiftning delegera de uppgifter som anges i den här rekommendationen, dock under förutsättning att denna juridiska person inte har något personligt intresse av resultaten från denna tillsyn.c) De myndigheter som avses i a och b definieras som tillsynsmyndigheter.5. I denna rekommendation avses med operatör vid en reglerad anläggning en fysisk eller juridisk person som driver eller kontrollerar den reglerade anläggningen, eller, när detta är tillåtet enligt den nationella lagstiftningen, till vilken har delegerats avgörande ekonomiska befogenheter vad gäller anläggningens tekniska funktion.III.Organisering och utövande av miljötillsyn1. Medlemsstaterna bör se till att miljötillsynen syftar till att uppnå en hög grad av miljöskydd, och de bör därför vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att miljötillsyn av reglerade anläggningar organiseras och utövas i enlighet med punkterna IV-VIII i denna rekommendation.2. Medlemsstaterna bör hjälpa varandra i administrativt hänseende med att genomföra riktlinjerna i denna rekommendation genom att utbyta relevant information och, i tillämpliga fall, även tillsynstjänstemän.3. För att förhindra illegal gränsöverskridande verksamhet på miljöområdet bör medlemsstaterna, i samarbete med Impel, främja samordningen av tillsynen vad gäller anläggningar och verksamheter som kan ha betydande gränsöverskridande inverkan.4. För att kunna främja bästa praxis i hela gemenskapen, får medlemsstaterna, i samarbete med Impel, överväga att upprätta ett system enligt vilken medlemsstaterna rapporterar och ger råd om tillsynsorgan och tillsynsförfaranden i medlemsstaterna, med vederbörlig hänsyn till de olika system och sammanhang inom vilka de agerar, och rapportera till berörda medlemsstater om resultaten.IV.Miljötillsynsplaner1. Medlemsstaterna bör se till att miljötillsynen planeras i förväg genom att alltid ha en eller flera miljötillsynsplaner som omfattar medlemsstatens hela territorium och de reglerade anläggningar som finns där. En sådan plan eller sådana planer bör göras tillgängliga för allmänheten i enlighet med direktiv 90/313/EEG.2. Denna plan eller dessa planer kan utarbetas på nationell, regional eller lokal nivå. Medlemsstaterna bör dock se till att planen eller planerna är tillämpliga för alla typer av miljötillsyn av reglerade anläggningar inom deras territorium, liksom att de myndigheter som avses i punkt II.4 har utsetts för att utöva denna tillsyn.3. Miljötillsynsplaner bör upprättas med utgångspunkt i följande:a) De krav i gemenskapslagstiftningen som skall uppfyllas.b) Ett register över de reglerade anläggningar som planen omfattar.c) En allmän bedömning av de viktigaste miljöproblemen inom det område som planen omfattar, och en allmän uppskattning av i vilken utsträckning de reglerade anläggningarna uppfyller kraven i gemenskapslagstiftningen.d) Uppgifter om och från eventuell tidigare tillsyn.4. Miljötillsynsplanerna böra) vara anpassade efter berörda myndigheters tillsynsuppgifter och ta hänsyn till de reglerade anläggningar som berörs samt de risker och miljöpåverkan som följer av utsläpp från dessa anläggningar,b) ta hänsyn till relevant tillgänglig information om enskilda anläggningar eller typer av reglerade anläggningar, t.ex. rapporter som operatörer vid reglerade anläggningar har sänt in till myndigheterna, uppgifter från intern övervakning, information från miljörevisioner och yttranden om miljön, särskilt sådana som utarbetats vid reglerade anläggningar som är registrerade enligt gemenskapens miljöstyrnings- och miljörevisionsordning (EMAS), resultat från tidigare tillsyn och rapporter från övervakning av miljökvaliteten.5. Varje miljötillsynsplan skall åtminstonea) innehålla en definition av det geografiska område som planen omfattar, vilket kan vara hela medlemsstatens territorium eller delar därav,b) gälla för en begränsad period, till exempel ett år,c) innehålla särskilda bestämmelser om hur planen skall uppdateras,d) ange vilka enskilda anläggningar eller typer av reglerade anläggningar planen omfattar,e) fastställa programmen för rutinmässig tillsyn med beaktande av miljöriskerna; i dessa program bör även, i tillämpliga fall, anges hur ofta inspektion på plats skall förekomma för olika typer av reglerade anläggningar eller vissa angivna reglerade anläggningar,f) upprätta och beskriva förfarandet för icke-rutinmässig tillsyn, som genomförs med anledning av bland annat klagomål, olyckor, tillbud eller överträdelser samt för tillståndsgivning,g) sörja för samordning mellan de olika tillsynsmyndigheterna, när så är lämpligt.V.Inspektion på plats1. Medlemsstaterna bör se till att följande kriterier tillämpas vid samtliga inspektioner på plats:a) En lämplig kontroll skall göras av efterlevnaden av de krav i gemenskapslagstiftningen som är relevanta för den aktuella tillsynen.b) Om inspektion på plats skall genomföras av mer än en miljötillsynsmyndighet skall dessa utbyta information om sin respektive verksamhet och i så stor utsträckning som möjligt samordna inspektionerna på plats och annan miljötillsyn.c) Det skall upprättas rapporter från inspektionerna på plats i enlighet med punkt VI, och dessa skall vid behov utbytas mellan behöriga nationella, regionala eller lokala tillsynsmyndigheter eller andra myndigheter som säkerställer efterlevnaden.d) Inspektörer och andra tjänstemän som har befogenhet att göra inspektioner på plats skall ha laglig rätt att besöka anläggningen och få tillgång till information för att kunna utöva miljötillsyn.2. Medlemsstaterna bör se till att tillsynsmyndigheterna regelbundet gör inspektioner på plats som en del av den rutinmässiga tillsynen och att följande ytterligare kriterier tillämpas för sådana inspektioner:a) Alla former av relevant miljöpåverkan skall undersökas i enlighet med tillämpliga krav i gemenskapslagstiftningen, programmen för miljötillsyn och tillsynsmyndigheternas organisationsföreskrifter.b) Sådana inspektioner på plats bör syfta till att främja och öka operatörernas kunskaper om och förståelse för tillämpliga krav i gemenskapslagstiftningen, miljörisker och vilken påverkan på miljön deras verksamhet kan ha.c) De risker för och den påverkan av miljön som den reglerade anläggningen kan ha skall beaktas för att det skall kunna bedömas hur effektiva kraven är för de gällande tillstånden, och huruvida förbättringar eller andra ändringar av dessa krav är nödvändiga.3. Medlemsstaterna bör även se till att icke-rutinmässig inspektion på plats genomförs under följande omständigheter:a) När behöriga tillsynsmyndigheter undersöker allvarliga klagomål som rör miljön, och så snart som möjligt efter det att sådana klagomål har mottagits av myndigheterna.b) Vid utredningar av allvarliga miljöolyckor, tillbud eller överträdelser, och så snart som möjligt efter det att de behöriga tillsynsmyndigheterna har fått kännedom om dessa händelser.c) När så är lämpligt, som del i beslutet om huruvida och på vilka villkor ett första tillstånd skall utfärdas för en process eller verksamhet vid en reglerad anläggning eller den föreslagna platsen för en sådan anläggning, eller för att se till att kraven för tillstånd efterlevs när tillstånd har utfärdats och innan verksamheten inleds.d) I tillämpliga fall innan ett tillstånd utfärdas på nytt, förnyas eller ändras.VI.Rapporter och slutsatser efter inspektioner på plats1. Medlemsstaterna bör se till att tillsynsmyndigheterna efter varje inspektion på plats bearbetar eller lagrar tillsynsuppgifterna, i databaser i identifierbar form tillsammans med en redogörelse för i vilken utsträckning den reglerade anläggningen uppfyller kraven i gemenskapslagstiftningen, en utvärdering därav samt en slutsats om huruvida eventuella ytterligare åtgärder skall följa, t.ex. förfaranden för att säkerställa efterlevnaden, inbegripet påföljder, beslut om nya eller ändrade tillstånd eller uppföljande tillsyn, inbegripet ytterligare inspektioner på plats. Rapporterna bör slutredigeras så snart som möjligt.2. Medlemsstaterna bör se till att dessa rapporter föreligger i skriftlig form och i lätt tillgängliga databaser. De fullständiga rapporterna, eller när detta inte är praktiskt genomförbart, sammanfattningen av rapporterna, kommer att vidarebefordras till operatören vid den berörda reglerade anläggningen och finnas tillgängliga för allmänheten enligt direktiv 90/313/EEG. Rapporterna skall vara tillgängliga för allmänheten inom två månader efter det att inspektionen ägt rum.VII.Utredningar av allvarliga olyckor, tillbud och överträdelserMedlemsstaterna bör se till att den behöriga tillsynsmyndigheten utreder allvarliga olyckor, tillbud och överträdelser av gemenskapslagstiftningen, oavsett om myndigheten får kännedom om händelsen genom klagomål eller på annat sätt, för atta) klarlägga orsakerna till händelsen, dess miljöpåverkan och i tillämpliga fall ansvar och eventuellt skadeståndsansvar i samband med händelsen och dess konsekvenser, samt vidarebefordra slutsatserna till den myndighet som ansvarar för efterlevnaden, om denna är en annan än tillsynsmyndigheten,b) mildra och, om så är möjligt, avhjälpa händelsens miljöpåverkan genom att fastställa vilka åtgärder som operatören respektive myndigheterna lämpligen bör vidta,c) bestämma vilka åtgärder som skall vidtas för att förhindra ytterligare olyckor, tillbud och överträdelser,d) i tillämpliga fall, göra det möjligt att gå vidare med åtgärder för att säkerställa efterlevnaden eller med påföljder, oche) se till att operatören företar en lämplig uppföljning.VIII.Rapportering om allmän miljötillsyn1. Medlemsstaterna bör rapportera till kommissionen om sina erfarenheter av arbetet med denna rekommendation två år efter det att rekommendationen offentliggörs i Europeiska gemenskapernas officiella tidning och därvid använda, i den utsträckning det är möjligt, all information som är tillgänglig från regionala och lokala tillsynsmyndigheter.2. Rapporterna bör göras tillgängliga för allmänheten och bör i synnerhet innehålla följande:a) Uppgifter om den personal och de andra resurser som tillsynsmyndigheterna förfogar över.b) Detaljerade uppgifter om tillsynsmyndighetens roll och verksamhet vid utarbetande och genomförande av relevanta tillsynsplaner.c) En översikt över den miljötillsyn som har utövats, inbegripet antalet gjorda inspektioner på plats, och över den andel reglerade anläggningar som har inspekterats (indelade efter typ) samt en uppskattning av hur lång tid det kommer att ta innan samtliga reglerade anläggningar av den typen har inspekterats.d) Kortfattade uppgifter om i vilken utsträckning den reglerade anläggningen uppfyller kraven i gemenskapslagstiftningen, enligt tidigare tillsynsverksamhet.e) En sammanställning av de åtgärder, inklusive antal, som vidtagits som resultat av allvarliga klagomål, olyckor, tillbud och överträdelser.f) En utvärdering av huruvida tillsynsplanerna för tillsynsmyndighetens del har varit framgångsrika eller ej, och eventuella rekommendationer till framtida planer.IX.Översyn och utveckling av rekommendationen1. Kommissionen bör se över hur denna rekommendation fungerar och verkar så snart som möjligt efter det att de rapporter från medlemsstaterna som avses i punkt VIII har mottagits i syfte att ytterligare förbättra räckvidden av minimikriterierna mot bakgrund av de erfarenheter som gjorts vid tillämpningen av kriterierna och med hänsyn till andra synpunkter från berörda parter, inbegripet Impel och Europeiska miljöbyrån. Kommissionen bör därefter för Europaparlamentet och rådet framlägga en rapport utan dröjsmål tillsammans med ett förslag till direktiv. Europaparlamentet och rådet kommer genast att behandla förslaget.2. Kommissionen uppmanas att snarast möjligt, i samarbete med Impel och andra berörda parter, utarbeta minimikritierier när det gäller kvalifikationer för miljöinspektörer med behörighet att utöva tillsyn för tillsynsmyndigheternas räkning eller under deras överinseende.3. Medlemsstaterna bör, snarast möjligt, i samarbete med Impel, kommissionen och andra berörda parter, utveckla utbildningsprogram för att tillgodose efterfrågan på kvalificerade miljöinspektörer.X.GenomförandeMedlemsstaterna bör underrätta kommissionen om genomförandet av denna rekommendation med uppgifter om befintliga eller planerade miljötillsynsmekanismer senast tolv månader efter dagen för dess offentliggörande i Europeiska gemenskapernas officiella tidning.Utfärdad i Luxemburg den 4 april 2001.På Europaparlamentets vägnarN. FontaineOrdförandePå rådets vägnarB. RosengrenOrdförande(1) EGT C 169, 16.6.1999, s. 12.(2) EGT C 374, 23.12.1999, s. 48.(3) Europaparlamentets yttrande av den 16 september 1999 (EGT C 54, 25.2.2000, s. 92), rådets gemensamma ståndpunkt av den 30 mars 2000 (EGT C 137, 16.5.2000, s. 1) och Europaparlamentets beslut av den 6 juli 2000 (ännu ej publicerad i EGT). Europaparlamentets beslut av den 1 februari 2001 och rådets beslut av den 26 februari 2001.(4) EGT C 138, 17.5.1993, s. 1.(5) EGT L 275, 10.10.1998, s. 1.(6) EGT C 321, 22.10.1997, s. 1.(7) EGT L 158, 23.6.1990, s. 56.


title: Rådets rekommendation av den 14 juli 2015 om Polens nationella reformprogram 2015, med avgivande av rådets yttrande om Polens konvergensprogram 2015

text:
               18.8.2015

               SV

               Europeiska unionens officiella tidning

               C 272/91

         RÅDETS REKOMMENDATION
   av den 14 juli 2015
   om Polens nationella reformprogram 2015, med avgivande av rådets yttrande om Polens konvergensprogram 2015
   (2015/C 272/24)
   EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DENNA REKOMMENDATION
   med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artiklarna 121.2 och 148.4,
   med beaktande av rådets förordning (EG) nr 1466/97 av den 7 juli 1997 om förstärkning av övervakningen av de offentliga finanserna samt övervakningen och samordningen av den ekonomiska politiken (1), särskilt artikel 9.2,
   med beaktande av Europeiska kommissionens rekommendation,
   med beaktande av Europaparlamentets resolutioner,
   med beaktande av Europeiska rådets slutsatser,
   med beaktande av sysselsättningskommitténs yttrande,
   med beaktande av ekonomiska och finansiella kommitténs yttrande,
   med beaktande av yttrandet från kommittén för socialt skydd,
   med beaktande av yttrandet från kommittén för ekonomisk politik, och
   av följande skäl:

               (1)

               Den 26 mars 2010 godkände Europeiska rådet kommissionens förslag om en ny strategi för tillväxt och sysselsättning, Europa 2020, som bygger på stärkt samordning av den ekonomiska politiken. Strategin inriktas på de centrala områden där åtgärder krävs för att stärka Europas potential för hållbar tillväxt och konkurrenskraft.

               (2)

               Den 14 juli 2015 antog rådet, på grundval av kommissionens förslag, en rekommendation om de allmänna riktlinjerna för medlemsstaternas och unionens ekonomiska politik och den 21 oktober 2010 ett beslut om riktlinjer för medlemsstaternas sysselsättningspolitik (2). Tillsammans utgör dessa de integrerade riktlinjer som medlemsstaterna uppmanades att beakta i sin nationella ekonomiska politik och sysselsättningspolitik.

               (3)

               Den 8 juli 2014 antog rådet en rekommendation (3) om Polens nationella reformprogram för 2014 och avgav ett yttrande om Polens uppdaterade konvergensprogram för 2014.

               (4)

               Den 28 november 2014 antog kommissionen den årliga tillväxtöversikten, som inledde 2015 års europeiska planeringstermin för samordning av den ekonomiska politiken. Samma dag antog kommissionen även på grundval av Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1176/2011 (4) rapporten om varningsmekanismen, i vilken Polen inte identifierades som en av de medlemsstater som skulle bli föremål för en fördjupad granskning.

               (5)

               Den 18 december 2014 godkände Europeiska rådet prioriteringarna för att främja investeringar, intensifiera strukturreformerna och fortsätta med en ansvarsfull, tillväxtfrämjande konsolidering av de offentliga finanserna.

               (6)

               Den 26 februari 2015 offentliggjorde kommissionen sin landsrapport för 2015 om Polen. Den innehöll en bedömning av hur väl Polen hade lyckats med de landsspecifika rekommendationer som antogs den 8 juli 2014.

               (7)

               Den 29 april 2015 lade Polen fram sitt nationella reformprogram för 2015 och den 30 april 2015 sitt konvergensprogram för 2015. För att beakta deras inbördes samband har de båda programmen bedömts samtidigt.

               (8)

               Polen omfattas för närvarande av stabilitets- och tillväxtpaktens förebyggande del efter upphävandet av förfarandet vid alltför stora underskott i juni 2015 (5). Enligt 2015 års konvergensprogram planerar regeringen att gradvis minska det nominella underskottet från 3,2 % till 2,7 % av BNP under 2015 och sedan till 1,2 % av BNP under 2018. Utifrån kommissionens vårprognos 2015 kan det alltför stora underskottet anses ha korrigerats redan 2014, ett år före tidsfristen, om man beaktar att överskottet över fördragets referensvärde på 3 % av BNP förklaras av den systemövergripande pensionsreformens nettobudgetkostnad. Enligt konvergensprogrammet planerar regeringen att nå det medelfristiga budgetmålet på ett strukturellt underskott på 1 % av BNP senast 2019. Efter en topp i den offentliga skuldsättningen som andel av BNP på 51,7 % under 2015 planerar regeringen att minska den så att den 2018 blir 49,1 %. Det makroekonomiska scenario som ligger till grund för dessa finanspolitiska prognoser är rimligt 2015 och gynnsamt 2016. På grundval av en övergripande bedömning tros Polen uppfylla den erforderliga anpassningen i riktning mot det medelfristiga budgetmålet under 2015, eftersom nettoutgifterna växer mindre än målet. Åtgärderna som ska stödja de planerade underskottsmålen från 2016 och framåt har ännu inte beskrivits tillräckligt. Mot bakgrund av kommissionens vårprognos 2015 finns det en risk för en viss avvikelse från de erforderliga anpassningarna under 2016, eftersom de strukturella anpassningarna inte når upp till kraven. Det kommer därför att krävas ytterligare åtgärder under 2016. Rådet anser, på grundval av sin bedömning av konvergensprogrammet och kommissionens vårprognos 2015, att Polen i stort sett kan förväntas uppfylla kraven i stabilitets- och tillväxtpakten. Skatteintäkterna kan ökas genom att man minskar den rådande alltför utbredda användningen av nedsatta momssatser och genom att man effektiviserar skatteförvaltningen.

               (9)

               Polens budgetförfarande skulle förbättras om det inrättades ett oberoende organ, antingen i form av en fristående institution eller inom en befintlig institution, med ansvar för bedömningar på förhand och i efterhand av efterlevnaden av finanspolitiska regler, bedömningar av makroekonomiska prognoser och budgetprognoser och bedömningar av de offentliga finansernas långsiktiga hållbarhet.

               (10)

               Polen rev upp 1999 års systemövergripande pensionsreform i slutet av 2013. Det ledde visserligen till vissa kortsiktiga positiva budgeteffekter, men att riva upp 1999 års systemövergripande pensionsreform förbättrar inte de offentliga finansernas långsiktiga hållbarhet, eftersom de kortsiktiga fördelarna med högre sociala avgifter och lägre räntebetalningar kommer att uppvägas av högre framtida pensionsutbetalningar från det offentliga pensionssystemet. Att riva upp 1999 års systemövergripande pensionsreform innebär i en samlad bedömning vissa risker för Polens offentliga finanser på längre sikt.

               (11)

               Jordbrukarnas och gruvarbetarnas privilegier i fråga om socialförsäkring fortsätter att hindra rörligheten på arbetsmarknaden och utgör en betydande kostnad för de offentliga finanserna. Dessa förmånsordningar avskräcker människor från att söka sig till mer produktiva sektorer, skapar dold arbetslöshet och är på grund av de låga egna bidragen starkt subventionerade av skattebetalarna. 2014 sysselsatte Polens jordbrukssektor 11,5 % av arbetskraften, mer än dubbelt så mycket som medelvärdet i EU, men alstrade bara 3,3 % av det nationella bruttoförädlingsvärdet. Statliga subventioner av jordbrukarnas socialförsäkringssystem uppgår till nästan 1 % av BNP, och av gruvarbetarnas pensioner till 0,5 % av BNP. Kopplingen mellan bidrag och förmåner är svag, och bidragen är mestadels utformade som schablonbelopp. Jordbrukare med höga inkomster kan inte systematiskt uteslutas från systemet, varför det alltså står öppet för missbruk. Att införa ett system för registrering och bedömning av jordbrukarnas inkomster skulle vara ett nödvändigt första steg i en reform av jordbrukarnas socialförsäkringssystem.

               (12)

               Arbetsmarknaden är fortsatt uppdelad i Polen. Förekomsten av tidsbegränsade anställningsavtal är högst i unionen, medan andelen övergångar från tidsbegränsad till fast anställning är liten och löneskillnaden är högst i unionen. Oflexibla bestämmelser om uppsägning, långa rättsliga förfaranden och andra bördor ger arbetsgivarna incitament att använda tidsbegränsade och atypiska anställningsavtal. De upplevda höga kostnaderna för anställningsavtal som omfattas av anställningsbalken leder till orimligt hög användning av civilrättsliga avtal (umowy cywilnoprawne), som är attraktiva för arbetsgivarna eftersom de innebär lägre sociala avgifter. Den stora andelen av denna typ av avtal, som alltså leder till lägre sociala avgifter, kan dock minska de tillgängliga anställningarnas kvalitet, särskilt för unga arbetstagare. Ungdomsarbetslösheten är hög, bland annat på grund av felmatchning mellan jobbsökarnas kvalifikationer och färdigheter respektive arbetsmarknadens behov. Därför krävs fortsatta ansträngningar för att reformera yrkesutbildningssystemet och för att öka det låga deltagandet i livslångt lärande. Andelen kvinnor på arbetsmarknaden förblir låg. För att åtgärda detta har Polen ökat tillgången till förskoleplatser, men är fortfarande en av de medlemsstater som gör sämst ifrån sig när det gäller tillgång till barnomsorg för späd ålder.

               (13)

               Järnvägssektorn är lidande på grund av höga avgifter för tillträde till järnvägsspår och otillräcklig nationell finansiering. Förfarandena för att utforma och genomföra projekt tenderar att ta lång tid och vara betungande, till följd av rådande regler och förvaltningsmiljö. Den senaste tidens lagändringar kan visserligen ha påverkat järnvägssektorn positivt, men de torde knappast påverka investeringsprojekt som inleddes under programperioden 2007–2013. Under perioden 2014–2020 är dock EU-finansieringen av järnvägssektorn tänkt att öka betydligt.

               (14)

               Kommissionen har inom ramen för den europeiska planeringsterminen gjort en omfattande analys av Polens ekonomiska politik, och offentliggjorde den i landsrapporten för 2015. Kommissionen har också bedömt konvergensprogrammet och det nationella reformprogrammet och uppföljningen till de rekommendationer Polen fått tidigare år. Kommissionen har beaktat inte bara programmens relevans för hållbarheten i finanspolitiken och den socioekonomiska politiken i Polen utan också i vilken mån EU:s regler och riktlinjer har iakttagits, mot bakgrund av behovet att stärka den övergripande ekonomiska styrningen i unionen genom att framtida nationella beslut fattas med beaktande av synpunkter på EU-nivå. Rekommendationerna inom ramen för den europeiska planeringsterminen återspeglas i rekommendationerna 1–4 nedan.

               (15)

               Mot bakgrund av denna bedömning har rådet granskat konvergensprogrammet, och dess yttrande (6) återspeglas särskilt i rekommendation 1 nedan.

         HÄRIGENOM REKOMMENDERAS Polen att under perioden 2015 och 2016 vidta följande åtgärder:

               1.

               Efter korrigeringen av det alltför stora underskottet uppnå en budgetpolitisk anpassning på 0,5 % av BNP i riktning mot det medelfristiga budgetmålet både 2015 och 2016. Inrätta ett oberoende finanspolitiskt råd. Bredda skattebasen, framför allt genom att begränsa användningen av det omfattande systemet med nedsatta mervärdesskattesatser.

               2.

               Inleda processen för att anpassa jordbrukarnas och gruvarbetarnas pensionsordningar till dem som gäller för andra arbetstagare, och anta en tidsplan för successiv fullständig anpassning; införa ett system för bedömning och registrering av jordbrukarnas inkomster.

               3.

               Vidta åtgärder för att minska orimlig användning av tidsbegränsade och civilrättsliga anställningsavtal på arbetsmarknaden.

               4.

               Undanröja hindren för investeringar i järnvägsprojekt.

      Utfärdad i Bryssel den 14 juli 2015.

            På rådets vägnar

         P. GRAMEGNA

            Ordförande

      (1)  EGT L 209, 2.8.1997, s. 1.

      (2)  Upprätthålls genom rådets beslut 2014/322/EU av den 6 maj 2014 om riktlinjer för medlemsstaternas sysselsättningspolitik för 2014 (EUT L 165, 4.6.2014, s. 49).

      (3)  Rådets rekommendation av den 8 juli 2014 om Polens nationella reformprogram 2014, med avgivande av rådets yttrande om Polens konvergensprogram 2014 (EUT C 247, 29.7.2014, s. 97).

      (4)  Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1176/2011 av den 16 november 2011 om förebyggande och korrigering av makroekonomiska obalanser (EUT L 306, 23.11.2011, s. 25).

      (5)  Rådets beslut (EU) 2015/1026 av den 19 juni 2015 om upphävande av beslut 2009/589/EG om förekomsten av ett alltför stort underskott i Polen (EUT L 163, 30.6.2015, s. 37).

      (6)  Enligt artikel 9.2 i förordning (EG) nr 1466/97.


				|

		52014PC0156

			Rekommendation till RÅDETS BESLUT om godkännande av kommissionens ingående, på Europeiska atomenergigemenskapens vägnar, av associeringsavtalet mellan Europeiska unionen och Europeiska atomenergigemenskapen och deras medlemsstater, å ena sidan, och Georgien, å andra sidan /* COM/2014/0156 final */

			   	MOTIVERING
1.           BAKGRUND TILL FÖRSLAGET
Detta förslag har utarbetats inför planerna på
undertecknande, provisorisk tillämpning och ingående av associeringsavtalet
mellan EU och Georgien för att godkänna kommissionens ingående av
associeringsavtalet på Europeiska atomenergigemenskapens (Euratoms) vägnar.
Eftersom Euratom också är part i
associeringsavtalet mellan Europeiska unionen och dess medlemsstater, å ena
sidan, och Georgien, å andra sidan, utarbetar kommissionen en separat
rekommendation för rådets godkännande av kommissionens ingående av de delar av
avtalet som omfattas av fördraget om upprättandet av Europeiska
atomenergigemenskapen.
För Euratoms undertecknande och ingående av
internationella avtal tillämpas andra förfaranden. Framför allt ska sådana
avtal, i enlighet med artikel 101 i Euratomfördraget, ingås av kommissionen med
rådets godkännande. Det är därför nödvändigt att anta separata beslut för EU:s
respektive Euratoms undertecknande och ingående av associeringsavtalet.
När det gäller ingåendet av
associeringsavtalet på Euratoms vägnar rekommenderar kommissionen att rådet ger
sitt godkännande i enlighet med artikel 101 andra stycket i fördraget om
upprättandet av Europeiska atomenergigemenskapen.
Mot bakgrund av resultaten
av de förhandlingar som nämns i förslaget till rådets beslut om undertecknande
på EU:s vägnar och provisorisk tillämpning av associeringsavtalet mellan EU och
Georgien, liksom i förslaget till rådets beslut om ingående av
associeringsavtalet mellan EU och Georgien, föreslår kommissionen att rådet
beslutar att associeringsavtalet mellan Europeiska unionen och Europeiska
atomenergigemenskapen och deras medlemsstater, å ena sidan, och Georgien, å
andra sidan, bör undertecknas på unionens vägnar och att rådet utser den eller
de personer som ska ha rätt att underteckna avtalet på unionens vägnar.
När rådet har gett sitt
godkännande och motsvarande kommissionsbeslut föreligger kan kommissionen
underteckna och ingå associeringsavtalet på Euratoms vägnar.
2.           FÖRSLAGETS RESULTAT OCH RÄTTSLIGA
ASPEKTER
Kommissionen rekommenderar att rådet, i
enlighet med artikel 101 andra stycket i fördraget om upprättandet av
Europeiska atomenergigemenskapen, godkänner ingåendet av associeringsavtalet
mellan Europeiska unionen och Europeiska atomenergigemenskapen och deras
medlemsstater, å ena sidan, och Georgien, å andra sidan, när det gäller frågor
som faller under Euratoms behörighet.
Texten till avtalet åtföljer denna
rekommendation.
För
unionen är den rättsliga grunden för ingående av detta avtal artikel 217
jämförd med artikel 218.6 a och artikel 218.8 andra stycket i EUF-fördraget.
För
Euratom är den rättsliga grunden för detta avtal artikel 101 i fördraget om
upprättandet av Europeiska atomenergigemenskapen.
Det
bifogade förslaget utgör, tillsammans med kommissionens beslut om ingående, det
rättsliga instrumentet för ingående av associeringsavtalet på Euratoms vägnar.
Att kommissionen har överlämnat sitt
förslag som ett avtal mellan unionen och dess medlemsstater, å ena sidan, och
Georgien, å andra sidan, hänger samman med att avtalet hade sin upprinnelse
under de fördragsbestämmelser som gällde före Lissabonfördragets
ikraftträdande.
Enligt artikel 102 i Euratomfördraget får ett
avtal inte träda i kraft på Euratoms vägnar förrän alla berörda medlemsstater
har underrättat kommissionen om att avtalet kan tillämpas enligt bestämmelserna
i deras nationella rättsordning.
Rekommendation till
RÅDETS BESLUT
om godkännande av kommissionens ingående, på
Europeiska atomenergigemenskapens vägnar, av associeringsavtalet mellan
Europeiska unionen och Europeiska atomenergigemenskapen och deras
medlemsstater, å ena sidan, och Georgien, å andra sidan
EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT
DETTA BESLUT
med beaktande av fördraget om upprättandet av
Europeiska atomenergigemenskapen, särskilt artikel 101 andra stycket,
med beaktande av kommissionens rekommendation,
och
av följande skäl:
(1)       Den 10 maj 2010 bemyndigade
rådet kommissionen att inleda förhandlingar med Georgien om ingående av ett
nytt avtal mellan Europeiska unionen och Georgien som ska ersätta avtalet om
partnerskap och samarbete.[1]

(2)       Med hänsyn till de nära
historiska förbindelserna och de allt starkare banden mellan parterna samt
deras önskan att stärka och bredda förbindelserna på ett målmedvetet och innovativt
sätt, slutfördes förhandlingarna om associeringsavtalet mellan Europeiska
unionen och Europeiska atomenergigemenskapen och deras medlemsstater, å ena
sidan, och Georgien, å andra sidan (nedan kallat avtalet) genom att
avtalet paraferades den 29 november 2013.
(3)       Kommissionen föreslår rådet
att avtalet undertecknas på unionens vägnar och tillämpas provisoriskt i
enlighet med artikel 429 i avtalet i avvaktan på att det ingås vid en senare
tidpunkt.
(4)       Avtalet omfattar också frågor
som faller under Euratoms behörighet, nämligen artikel 298 k.
(5)       Undertecknandet och ingåendet
av avtalet är föremål för ett separat förfarande när det gäller frågor som
omfattas av fördraget om Europeiska unionen och fördraget om Europeiska
unionens funktionssätt.
(6)       Avtalet bör därför ingås även
på Europeiska atomenergigemenskapens vägnar när det gäller frågor som omfattas
av Euratomfördraget.
(7)       Enligt artikel 102 i
Euratomfördraget får ett avtal inte träda i kraft på Europeiska
atomenergigemenskapens vägnar förrän medlemsstaterna har underrättat Europeiska
kommissionen om att avtalet kan tillämpas enligt bestämmelserna i deras
nationella rättsordning.
(8)       Europeiska kommissionens
ingående av avtalet på Europeiska atomenergigemenskapens vägnar bör godkännas.
HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.
Artikel 1
Europeiska kommissionens ingående, på
Europeiska atomenergigemenskapens vägnar, av associeringsavtalet mellan
Europeiska unionen och Europeiska atomenergigemenskapen och deras
medlemsstater, å ena sidan, och Georgien, å andra sidan, godkänns härmed.[2] [3]
Artikel 2
Detta beslut träder i kraft dagen efter det
att det har antagits.
Utfärdat i Bryssel den
                                                                       På
rådets vägnar
                                                                       Ordförande
[1]               EGT L 205, 4.8.1999, s. 1.
[2]               Texten till avtalet åtföljer beslutet om undertecknande
på Europeiska unionens vägnar och provisorisk tillämpning av
associeringsavtalet mellan Europeiska unionen och Europeiska
atomenergigemenskapen och deras medlemsstater, å ena sidan, och Georgien, å
andra sidan. (EUT...)
[3]               EUT: Vänligen för in EUT-hänvisningen för beslutet i
dokument […] i fotnoten ovan.