title: 2013/461/EU: Kommissionens rekommendation av den 17 september 2013 om principerna för Solvit Text av betydelse för EES

text:
               19.9.2013

               SV

               Europeiska unionens officiella tidning

               L 249/10

         KOMMISSIONENS REKOMMENDATION
   av den 17 september 2013
   om principerna för Solvit
   (Text av betydelse för EES)
   (2013/461/EU)
   EUROPEISKA KOMMISSIONEN HAR UTFÄRDAT DENNA REKOMMENDATION
   med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artikel 292, och
   av följande skäl:

               (1)

               I artikel 26 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt fastställs att den inre marknaden ska omfatta ett område utan inre gränser, där fri rörlighet för varor, personer, tjänster och kapital säkerställs. Enligt artikel 4.3 i fördraget om Europeiska unionen ska medlemsstaterna vidta alla lämpliga åtgärder för att säkerställa att de fullgör sina skyldigheter enligt unionslagstiftningen.

               (2)

               Den inre marknaden erbjuder många möjligheter för enskilda personer som vill bo och arbeta i en annan medlemsstat samt för företag som vill utvidga sina marknader. Även om den inre marknaden generellt sett fungerar bra, uppstår det ibland problem när myndigheterna inte följer unionslagstiftningen.

               (3)

               Solvit skapades som ett nätverk av centrum som medlemsstaterna inrättat inom ramen för sina egna nationella myndigheter, i enlighet med rekommendation 2001/893/EG av den 7 december 2001 om principer för användning av ”Solvit” – problemlösningsnätverket för den inre marknaden (1). Det ska vara ett snabbt och informellt sätt att lösa de problem som enskilda personer och företag kan möta, när de utnyttjar sina rättigheter på den inre marknaden.

               (4)

               Solvit är visserligen informellt och pragmatiskt till sin karaktär, men är utformat så att det ska säkerställa att de lösningar man kommer fram till följer unionslagstiftningen. Solvit bygger på en transparent problemlösningsprocess för två medlemsstater. Även om kommissionen normalt inte deltar i problemlösningen, står den i nära kontakt med Solvitcentrumen, tillhandahåller regelbunden juridisk utbildning och bistår även med informell rådgivning i vissa komplicerade ärenden. Kommissionen övervakar även Solvits ärendehantering och resultat via onlinedatabasen och kan ingripa, om Solvitcentrumen skulle föreslå lösningar som inte följer unionslagstiftningen. Detta upplägg bidrar inte enbart till lagenliga resultat i varje enskilt ärende, utan en utvärdering visar också att Solvits arbete har lett till att de nationella myndigheterna generellt sett har blivit bättre på att följa unionslagstiftningen.

               (5)

               Solvit har utvecklats betydligt sedan starten. Nätverket hanterar nu tio gånger fler ärenden än för tio år sedan. Spännvidden mellan de olika ärendena är också betydligt större än man ursprungligen hade tänkt sig. Det stora flertalet ärenden kan framgångsrikt lösas på i genomsnitt nio veckor, vilket leder till en hög tillfredsställelsegrad hos de enskilda personer och företag som har använt Solvit.

               (6)

               Även om Solvit har varit en framgång, har den ökade användningen också lett till ökade problem. Under 2010 genomfördes en ingående utvärdering av nätverket som visade att alla Solvitcentrum inte är lika väl rustade eller har samma förutsättningar. Ärendehanteringen och servicenivån varierade också i nätverket. Dessutom hittar alltför få personer och företag till Solvit.

               (7)

               Dessa resultat visar att det är nödvändigt att vidta åtgärder för att stärka Solvit ytterligare och göra det ännu synligare både på och utanför internet. Detta framhölls i kommissionens arbetsdokument Reinforcing effective problem-solving in the Single Market, i meddelandet Bättre styrning av den inre marknaden
                   (2) och i rapporten om EU-medlemskapet (3). Som ett led i detta bör rekommendation 2001/893/EG ersättas med en ny rekommendation, som utifrån bästa praxis ska klargöra vad det är som Solvit bör leverera. Den ska fastställa mål och standarder för såväl medlemsstater som kommissionen, så att företag och medborgare får effektiv hjälp i fall där unionslagstiftningen inte följs. Den ska också säkerställa att Solvitcentrumen tillämpar samma regler och erbjuder en enhetlig servicenivå i hela nätverket.

               (8)

               För att se till att uppdraget tolkas enhetligt i hela nätverket fastställs i denna rekommendation vilka olika typer av ärenden som ska handläggas av Solvit. I rekommendation 2001/893/EG konstaterades att Solvit handlägger ärenden där ”reglerna för den inre marknaden” har ”tillämpats felaktigt”. Att fastställa tillämpningsområdet på det sättet har lett till bristande konsekvens. För det första har det hävdats att begreppet felaktig tillämpning innebär att Solvitcentrumen inte kan hantera ärenden där de nationella reglerna står i strid med unionslagstiftningen (så kallade strukturella ärenden) och för det andra att Solvit endast kan agera, när den berörda unionslagstiftningen avser den inre marknaden.

               (9)

               Solvitärenden definieras nu som samtliga gränsöverskridande problem som uppstår till följd av att en myndighet kan ha överträtt unionslagstiftningen om den inre marknaden, i den utsträckning som sådana problem inte är föremål för rättsliga förfaranden på antingen nationell nivå eller EU-nivå.

               (10)

               Begreppet ”överträdelse” används för att specificera att Solvitcentrumen tar sig an alla ärenden där myndigheter inte följer unionslagstiftningen om den inre marknaden, oavsett den bakomliggande orsaken till problemet. Det stora flertalet ärenden som Solvit hanterar rör sig om situationer där en myndighet tillämpar unionslagstiftningen om den inre marknaden på ett felaktigt sätt. Solvitcentrumen har emellertid också visat sig kunna ge effektiv hjälp när det uppstår strukturella problem. Även om strukturella ärenden endast utgör en liten del av Solvits samlade ärendehantering, är det viktigt att Solvit tar sig an sådana ärenden så att de problemen inte går spårlöst förbi. Detta utgör den bästa garantin för att strukturella problem hanteras effektivt och på rätt nivå.

               (11)

               I den här rekommendationen bekräftas det att Solvit hanterar ärenden som rör ett gränsöverskridande problem med en myndighet. Kriteriet att det ska vara gränsöverskridande säkerställer att ett Solvitärende hanteras av Solvitcentrum i två medlemsstater, vilket garanterar öppenhet och resultat som håller hög kvalitet. Myndighetskriteriet är kopplat till att Solvit ingår i den nationella förvaltningen och endast agerar på informell basis.

               (12)

               Den här rekommendationen ska också klargöra vilken servicenivå som enskilda personer och företag kan förvänta sig av Solvit. Den anger hur de sökande ska informeras och vilket minimistöd de bör erbjudas. Här klargörs också de olika förfarandeåtgärder och tidsfrister som ska följas när ett Solvitärende hanteras samt den uppföljning som ska ske när ett ärende inte kan lösas.

               (13)

               I denna rekommendation fastställs även de minimistandarder som Solvitcentrumen ska följa när det gäller organisation, juridisk sakkunskap och kontakter med andra nätverk. Här klargörs också kommissionens roll inom Solvitnätverket.

               (14)

               Kommissionen har nyligen byggt om Solvits onlinedatabas till en separat modul i informationssystemet för den inre marknaden. Mot bakgrund av denna tekniska integration ska även Solvitförfaranden omfattas av reglerna i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1024/2012 av den 25 oktober 2012 om administrativt samarbete genom informationssystemet för den inre marknaden och om upphävande av kommissionens beslut 2008/49/EG (IMI-förordningen) (4) om behandling av personuppgifter och konfidentiell information. I denna rekommendation specificeras vissa aspekter på hur personuppgifterna i Solvit ska behandlas i enlighet med IMI-förordningen.

               (15)

               Syftet med rekommendationen är inte att ange hur kommissionen ska behandla de klagomål som inkommer direkt till kommissionen och påverkar inte på något sätt dess roll som fördragens väktare. Syftet är inte heller att fastställa hur EU Pilot-projektet ska fungera och de nationella EU Pilot-samordnarnas roll. Dessa frågor behandlas i särskilda riktlinjer som regelbundet uppdateras.

         HÄRIGENOM REKOMMENDERAS FÖLJANDE.
   I.   MÅL OCH DEFINITIONER

   A.   Mål

   I denna rekommendation fastställs principerna för hur Solvit ska fungera. Syftet med Solvit är att ge snabba, effektiva och informella lösningar på problem som enskilda personer och företag möter, när myndigheterna inte respekterar deras unionsrättigheter på den inre marknaden. Genom att främja och stimulera till bättre överensstämmelse med unionslagstiftningen bidrar nätverket till att den inre marknaden fungerar bättre. För att uppnå detta mål bör de nationella Solvitcentrumen samarbeta utifrån denna rekommendations principer.
   B.   Definitioner

   I denna rekommendation gäller följande definitioner:
   1.   sökande: en fysisk eller juridisk person som råkar ut för ett gränsöverskridande problem och överlämnar det till Solvit, antingen direkt eller genom en mellanhand, eller också en organisation som inkommer med ett konkret problem för en eller flera medlemmars räkning.
   2.   gränsöverskridande problem: problem som en sökande i en medlemsstat möter, exempelvis för att en myndighet i en annan medlemsstat kan ha brutit mot unionslagstiftningen om den inre marknaden. Detta omfattar även problem som sökanden möter hos sina egna myndigheter, efter att ha utnyttjat eller försökt utnyttja sina rättigheter till fri rörlighet.
   3.   unionslagstiftningen om den inre marknaden: all unionslagstiftning och alla regler eller principer som rör den inre marknadens funktion i den mening som avses i artikel 26.2 i EUF-fördraget. Detta omfattar regler som inte syftar till att reglera den inre marknaden i sig, men som inverkar på den fria rörligheten för varor, tjänster, personer eller kapital mellan medlemsstaterna.
   4.   myndighet: en del av den offentliga förvaltningen i en medlemsstat, på nationell, regional eller lokal nivå, eller ett organ som, oavsett sin rättsliga form, genom en av staten antagen föreskrift har fått i uppdrag att utöva offentlig verksamhet under statlig tillsyn och som därför har särskilda befogenheter som sträcker sig utöver dem som följer av de vanliga rättsregler som gäller i förhållanden mellan enskilda.
   5.   rättsligt förfarande: formellt förfarande för att lösa en tvist inför domstol eller ett domstolsliknande organ. Detta omfattar inte administrativa överklaganden mot samma myndighet som har vållat problemet.
   6.   strukturellt problem: överträdelse till följd av en nationell regel som strider mot unionslagstiftningen.
   7.   hemcentrum: Solvitcentrumet i den medlemsstat som har närmast koppling till sökanden på grundval av exempelvis nationalitet, hemvist, etablering eller den plats där sökanden har fått rättigheterna i fråga.
   8.   huvudansvarigt centrum: Solvitcentrumet i den medlemsstat där den påstådda överträdelsen av unionslagstiftningen om den inre marknaden har skett.
   9.   Solvitdatabas: den onlineapplikation som har upprättats inom informationssystemet för den inre marknaden (IMI) som stöd för handläggningen av Solvitärenden.
   II.   SOLVITNÄTVERKETS UPPDRAG

   Solvitnätverket hanterar gränsöverskridande problem för att en myndighet kan ha överträtt unionslagstiftningen om den inre marknaden, i den utsträckning som sådana problem inte är föremål för rättsliga förfaranden på antingen nationell nivå eller EU-nivå. Genom att främja och stimulera till bättre överensstämmelse med unionslagstiftningen bidrar nätverket till att den inre marknaden fungerar bättre.
   III.   TJÄNSTER SOM SOLVIT TILLHANDAHÅLLER

   Medlemsstaterna ska se till att de sökande har tillgång till följande minimitjänster:

               1.

               Solvitcentrumen ska vara nåbara per telefon eller e-post och ska omgående svara på inkomna meddelanden.

               2.

               Sökandena ska inom en vecka få en första reaktion på sitt problem, inklusive information om huruvida Solvit kan ta sig an ärendet med de lämnade uppgifterna. Vid behov ska de samtidigt uppmanas att lämna alla nödvändiga underlag för att behandla deras ärende. Inom en månad efter denna första bedömning ska sökandena, om deras ärendeakt är fullständig, få en bekräftelse på om det huvudansvariga centrumet har godkänt ärendet och om ett Solvitärende därmed har inletts.

               3.

               Om ett problem inte kan behandlas som Solvitärende, ska den sökande underrättas om skälen till detta samt få råd om eventuella andra möjligheter att lösa problemet, exempelvis att bli hänvisad till ett annat relevant informations- eller problemlösningsnätverk eller till den nationella behöriga myndigheten eller att problemet vid behov överförs dit.

               4.

               Inom tio veckor efter det att ärendet har inletts, ska sökanden få en lösning på sitt problem som exempelvis kan bestå av ett klargörande av tillämplig unionslagstiftning. I undantagsfall och framför allt när en lösning är nära eller om det rör sig om ett strukturellt problem, kan ärendet löpa längre än denna tidsfrist, under förutsättning att sökanden underrättas om detta, och i högst tio veckor.

               5.

               De sökande ska informeras om Solvitnätverkets informella karaktär och om gällande förfaranden och tidsfrister. Detta ska också inbegripa information om andra möjligheter till rättelse, en förvarning om att handläggningen av ett Solvit-ärende inte innebär att nationella tidsfrister för överklagande senareläggs samt att de lösningar som Solvit erbjuder är informella och inte kan överklagas. De sökande ska också informeras om att Solvit är kostnadsfritt. De sökande ska regelbundet få information om hur deras ärende fortskrider.

               6.

               Solvitförfarandena är visserligen av informell karaktär, men det hindrar inte sökanden från att inleda formella förfaranden på nationell nivå, vilket i så fall innebär att Solvitärendet avslutas.

               7.

               Om resultatet är framgångsrikt, ska sökanden få råd om vilka åtgärder som bör vidtas för att realisera den föreslagna lösningen.

               8.

               Så snart det står klart att ett ärende inte kommer att lösas genom Solvit, ska ärendet avslutas och sökanden underrättas utan dröjsmål. I så fall ska Solvit också ge sökanden råd om andra möjligheter till rättelse på nationell nivå eller unionsnivå. När sökande råds att lämna klagomål till kommissionen, bör Solvitcentrumen uppmana dem att hänvisa till tidigare Solvitförfaranden (genom att ange referensnummer och en kort sammanfattning av förfarandena). Olösta ärenden ska systematiskt rapporteras till kommissionen via databasen.

               9.

               När ärendet har avslutats, ska de sökande uppmanas att inkomma med återkoppling om hur ärendet har hanterats av Solvit.

         IV.   SOLVITCENTRUMENS ORGANISATION

               1.

               Varje medlemsstat ska ha ett Solvitcentrum.

               2.

               För att säkerställa att Solvitcentrumen kan utföra uppgifterna enligt denna rekommendation ska medlemsstaterna se till att centrumen

                           a)

                           har tillräckligt med välutbildad personal som har praktiska kunskaper i mer än ett EU-språk, om så behövs för att säkerställa snabb och öppen kommunikation med andra Solvitcentrum,

                           b)

                           har lämplig juridisk sakkunskap eller relevant erfarenhet av unionslagstiftningens tillämpning för att kunna göra oberoende juridiska bedömningar av ärendena,

                           c)

                           ingår i en del av den nationella förvaltningen som har tillräcklig samordnande befogenhet för att kunna säkerställa ett korrekt genomförande av unionslagstiftningen inom respektive förvaltning,

                           d)

                           kan upprätta ett nätverk inom den nationella förvaltningen för att få tillgång till den juridiska sakkunskap och det särskilda stöd som krävs för att finna praktiska lösningar på ärenden.

         V.   SOLVITFÖRFARANDET

   A.   Principer för hanteringen av Solvitärenden

               1.

               Samtliga Solvitärenden ska hanteras av två Solvitcentrum, hemcentrumet och det huvudansvariga centrumet.

               2.

               Dessa båda centrum ska samarbeta på ett öppet och överskådligt sätt för att hitta snabba och effektiva lösningar för de sökande.

               3.

               Hemcentrumet och det huvudansvariga centrumet ska enas om vilket språk som de ska använda för inbördes kommunikation och betänka att syftet är att genom informella kontakter lösa problemen så snabbt och effektivt som möjligt samt att säkerställa insyn och rapportering.

               4.

               Alla inkomna problem, bedömningar som har gjorts av de Solvitcentrum som hanterar ärendet, vidtagna åtgärder och föreslagna lösningar ska registreras i Solvitdatabasen på ett klart och uttömmande sätt. Om ett ärende uppvisar strukturella problem, bör detta markeras i databasen så att kommissionen kan övervaka dessa ärenden systematiskt.

               5.

               Alla föreslagna lösningar ska alltid överensstämma med unionslagstiftningen.

               6.

               Solvitcentrumen ska följa de detaljerade ärendehanteringsreglerna i Solvits handbok för ärendehantering som kommissionen regelbundet ska se över i samarbete med Solvitcentrumen.

         B.   Hemcentrumet

               1.

               Hemcentrumet ska registrera samtliga rättsliga problem som har inkommit, oavsett om de utgör Solvitärenden eller ej.

               2.

               När hemcentrumet har godtagit att handlägga ett klagomål som Solvitärende, ska det upprätta en fullständig ärendeakt och genomföra en grundlig juridisk analys av problemet innan det överlämnas till det huvudansvariga centrumet.

               3.

               När det får ett förslag till lösning från det huvudansvariga centrumet som även omfattar ett klargörande av tillämplig unionslagstiftning, ska det kontrollera att lösningen överensstämmer med unionslagstiftningen.

               4.

               Hemcentrumet ska ge sökanden aktuell och lämplig information under relevanta steg i förfarandet.

         C.   Det huvudansvariga centrumet

               1.

               Det huvudansvariga centrumet ska bekräfta att det tar sig an ett ärende, inom en vecka efter att det skickats från hemcentrumet.

               2.

               Det huvudansvariga centrumet ska sträva efter att för de sökande erbjuda lösningar som även innehåller klargöranden av tillämplig unionslagstiftning och ska fortlöpande underrätta hemcentrumet om hur ärendet fortskrider.

               3.

               Om det problem som sökanden har lämnat in utgör ett strukturellt problem, ska det huvudansvariga centrumet snarast möjligt bedöma om det kan lösas genom Solvitförfarandet. Om centrumet anser att detta inte är möjligt, ska det avsluta ärendet som olöst och underrätta berörda nationella myndigheter som ansvarar för ett korrekt genomförande av unionslagstiftningen i den medlemsstaten, för att på så sätt säkerställa att denna överträdelse av unionslagstiftningen upphör. Kommissionen ska också underrättas via databasen.

         VI.   KOMMISSIONENS ROLL

               1.

               Kommissionen ska bistå och stödja Solvits funktion genom att

                           a)

                           anordna återkommande utbildningar och nätverksevenemang i samarbete med nationella Solvitcentrum,

                           b)

                           utarbeta och uppdatera Solvits handbok för ärendehantering i samarbete med nationella Solvitcentrum,

                           c)

                           tillhandahålla ärendehanteringsstöd på Solvitcentrumens begäran; i komplicerade ärenden kan detta innebära informell juridisk rådgivning; kommissionen ska besvara varje begäran om informell juridisk rådgivning inom två veckor; sådan rådgivning är endast av informell karaktär och kan inte anses vara bindande för kommissionen,

                           d)

                           förvalta och underhålla Solvitdatabasen och ett publikt gränssnitt samt tillhandahålla särskild utbildning och särskilt material för att underlätta Solvitcentrumens användning,

                           e)

                           övervaka centrumens kvalitetsnivå och resultat samt de ärenden som de handlägger; i ärenden som utgör ett strukturellt problem ska kommissionen noggrant följa dessa samt vid behov bistå med rådgivning och stöd för att se till att detta strukturella problem upphör; kommissionen ska överväga om de olösta strukturella problemen kräver ytterligare uppföljning,

                           f)

                           trygga adekvat kommunikation mellan Solvit, Chap (5) och EU Pilot (6) för att säkerställa en lämplig uppföljning av olösta Solvitärenden, övervaka strukturella ärenden samt undvika dubbelarbete vid handläggning av klagomål,

                           g)

                           om Solvitcentrumen så begär underrätta dem om hur kommissionen följer upp olösta ärenden i de fall klagomål har inkommit till kommissionen.

               2.

               Om så är lämpligt, får kommissionen för snabba och informella lösningar hänskjuta inkomna klagomål till Solvit, förutsatt att sökanden samtycker till detta.

         VII.   KVALITETSKONTROLL OCH RAPPORTERING

               1.

               Solvitcentrumen bör utföra regelbundna kvalitetskontroller av de ärenden de handlägger i egenskap av hemcentrum respektive huvudansvarigt centrum, så detaljerat som handboken för ärendehantering anger.

               2.

               Kommissionen ska genomföra regelbundna övergripande kvalitetskontroller av samtliga ärenden och påtala potentiella problem för de berörda Solvitcentrumen, som ska vidta lämpliga åtgärder för att komma till rätta med de konstaterade bristerna.

               3.

               Kommissionen ska regelbundet lämna rapporter om Solvits kvalitet och resultat. Den ska även lämna rapporter om vilken typ av problem som har inkommit till Solvit och vilka ärenden som Solvit har handlagt i syfte att fastställa trender och kartlägga vilka problem som kvarstår på den inre marknaden. Inom denna rapporteringsram ska kommissionen rapportera strukturella ärenden separat.

         VIII.   ÖKAD KÄNNEDOM OM NÄTVERKET

               1.

               Kommissionen ska arbeta för att europeiska intresseorganisationer och EU-institutionerna får ökad kännedom om Solvit och använder det i större utsträckning samt förbättra Solvits tillgänglighet och närvaro på internet.

               2.

               Medlemsstaterna ska se till att det finns användarvänlig information och lätt tillgång till Solvittjänsterna, särskilt på den offentliga förvaltningen alla relevanta webbplatser.

               3.

               Medlemsstaterna ska också vidta åtgärder för att öka kännedomen om Solvit bland sina aktörer. Kommissionen ska stödja sådan verksamhet.

         IX.   SAMARBETE MED ANDRA NÄTVERK OCH KONTAKTPUNKTER

               1.

               För att säkerställa att de sökande får effektiv hjälp ska Solvitcentrumen samarbeta med andra europeiska och nationella informations- och hjälpnätverk, exempelvis Ditt Europa, Europa Direkt, Ditt Europa – Rådgivning, Enterprise Europe Network (nätverket för företag i Europa), Konsument Europa, Eures, Fin-Net och Europeiska ombudsmannanätverket. Solvitcentrumen ska också etablera ett gott samarbete med de olika nationella ledamöterna i Administrativa kommissionen för samordning av de sociala trygghetssystemen för att på så sätt möjliggöra en effektiv handläggning av ärenden som rör social trygghet.

               2.

               Solvitcentrumen ska ha regelbundna kontakter och ett nära samarbete med sina nationella EU Pilot-kontaktpunkter i syfte att säkerställa ett verkligt informationsutbyte om inkomna ärenden och klagomål.

               3.

               Kommissionen ska underlätta ett sådant samarbete genom att bland annat anordna gemensamma nätverksevenemang och upprätta tekniska anslutningsmöjligheter till de nätverk och kontaktpunkter som anges i punkt 1 (7).

         X.   SKYDD AV PERSONUPPGIFTER OCH SEKRETESS

   Vid tillämpningen av denna rekommendation ska behandlingen av personuppgifter följa IMI-förordningen, särskilt vad gäller kraven på insyn och de registrerades rättigheter. I enlighet med den förordningen ska följande gälla:

               1.

               De sökande ska kunna lämna sina klagomål till Solvit via ett publikt gränssnitt som är knutet till informationssystemet för den inre marknaden och som kommissionen tillhandahåller. De sökande får inte ha tillgång till Solvitdatabasen.

               2.

               Hemcentrumet och det huvudansvariga centrumet ska ha tillgång till Solvitdatabasen och kunna handlägga aktuella ärenden via denna databas. Detta inbegriper tillgång till den sökandes personuppgifter.

               3.

               Andra Solvitcentrum som inte handlägger ett visst ärende samt kommissionen ska ha skrivskyddad åtkomst till anonym information om ärendet.

               4.

               För att underlätta problemlösning ska hemcentrumet normalt röja den sökandes identitet för det huvudansvariga centrumet. Den sökande ska underrättas om detta när förfarandet inleds samt ges möjlighet att motsätta sig detta. I så fall ska den sökandes identitet inte röjas.

               5.

               Den information som sökanden har lämnat ska det huvudansvariga centrumet och de myndigheter som berörs av klagomålet bara använda till att försöka finna en lösning på ärendet. Tjänstemän som handlägger ärendet ska behandla personuppgifterna enbart för det syfte som de är inlämnade för. Lämpliga åtgärder bör också vidtas för att skydda kommersiellt känslig information som inte inbegriper personuppgifter.

               6.

               Ett ärende får bara överföras till ett annat nätverk eller en annan organisation för problemlösning, om den sökande har samtyckt till detta.

               7.

               Kommissionens personal ska bara få tillgång till de sökandes personuppgifter om detta krävs för att

                           a)

                           undvika parallell handläggning av samma problem som har lämnats in till kommissionen eller en annan EU-institution genom ett annat förfarande,

                           b)

                           erbjuda informell rättslig rådgivning i enlighet med avsnitt VI,

                           c)

                           besluta om lämplig uppföljning av de ärenden som redan handlagts av Solvit,

                           d)

                           lösa tekniska frågor som påverkar Solvitdatabasen.

               8.

               Solvitärendens personuppgifter ska spärras i informationssystemet för den inre marknaden i 18 månader efter det att ett Solvitärende har avslutats. Anonymiserade beskrivningar av Solvitärenden ska ligga kvar i Solvitdatabasen och kunna användas för utveckling av statistik, rapportering och politik.

         XI.   ANDRA BESTÄMMELSER

   Denna rekommendation ersätter rekommendation 2001/893/EG. Alla hänvisningar till rekommendation 2001/893/EG ska tolkas som hänvisningar till denna rekommendation.
   XII.   TIDPUNKT FÖR TILLÄMPNING OCH ADRESSATER

   Denna rekommendation gäller från och med den 1 oktober 2013.
   Denna rekommendation riktar sig till medlemsstaterna.

      Utfärdad i Bryssel den 17 september 2013.

            På kommissionens vägnar

         Michel BARNIER

            Ledamot av kommissionen

      (1)  EGT L 331, 15.12.2001, s. 79.

      (2)  COM(2012) 259 final.

      (3)  COM(2013) 269 final.

      (4)  EUT L 316, 14.11.2012, s. 1.

      (5)  Complaint handling/Accueil des plaignants – kommissionens system för klagomålshantering.

      (6)  KOM(2007) 502 slutlig.

      (7)  Vid tidpunkten för denna rekommendations antagande ska de tekniska möjligheterna skapas inom ramen för Ditt Europa – Rådgivning och utvecklas med hjälp av Europa Direkt.


title: Kommissionens rekommendation av den 11 juni 2013 om gemensamma principer för kollektiv prövning av ansökningar om förbudsföreläggande och av ersättningsanspråk vid åsidosättande av rättigheter som garanteras enligt unionsrätten

text:
               26.7.2013

               SV

               Europeiska unionens officiella tidning

               L 201/60

         KOMMISSIONENS REKOMMENDATION
   av den 11 juni 2013
   om gemensamma principer för kollektiv prövning av ansökningar om förbudsföreläggande och av ersättningsanspråk vid åsidosättande av rättigheter som garanteras enligt unionsrätten
   (2013/396/EU)
   EUROPEISKA KOMMISSIONEN HAR ANTAGIT DENNA REKOMMENDATION
   med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artikel 292, och
   av följande skäl:

               (1)

               Unionen har satt som mål att bevara och utveckla ett område med frihet, säkerhet och rättvisa, bland annat genom att underlätta tillgången till rättslig prövning, samt att trygga en hög konsumentskyddsnivå.

               (2)

               Den moderna ekonomin ger ibland upphov till situationer där ett stort antal personer lider skada av samma olagliga förfaranden i och med att en eller flera näringsidkare eller andra personer åsidosätter rättigheter som garanteras enligt unionslagstiftningen (”kollektiv skada”). De skadelidande kan i sådana fall ha skäl att kräva att bruket i fråga ska upphöra eller att begära ersättning.

               (3)

               Kommissionen antog 2005 en grönbok om skadeståndstalan vid brott mot EG:s antitrustregler (1). Under 2008 antogs en vitbok med förslag rörande kollektiv prövning i antitrustsammanhang (2). År 2008 offentliggjorde kommissionen också en grönbok om kollektiva prövningsmöjligheter för konsumenter (3). Under 2011 genomförde kommissionen ett offentligt samråd under rubriken ”Mot en enhetlig EU-strategi för kollektiv prövning” (4).

               (4)

               Den 2 februari 2012 antog Europaparlamentet resolutionen ”Mot en enhetlig EU-strategi för kollektiv prövning”, där parlamentet framhåller att varje förslag på området för kollektiv prövning bör vara utformat som en övergripande ram. Denna ram bör omfatta en gemensam uppsättning principer som ger enhetlig tillgång till kollektiv rättslig prövning inom unionen, särskilt i situationer som rör åsidosättande av konsumenters rättigheter. Parlamentet betonade också behovet av att ta vederbörlig hänsyn till de enskilda medlemsstaternas rättstraditioner och rättssystem och förbättra samordningen av god praxis mellan medlemsstaterna (5).

               (5)

               Den 11 juni 2013 utfärdade kommissionen ett meddelande med titeln Mot en europeisk övergripande ram för kollektiv prövning
                   (6), där man redogör för vilka åtgärder som har vidtagits hittills och för de berörda aktörernas och Europaparlamentets synpunkter i denna fråga. Dessutom presenteras kommissionens syn på vissa centrala frågor när det gäller kollektiv prövning.

               (6)

               Det är en central uppgift för den offentliga tillämpningen att förhindra och bestraffa kränkningar av rättigheter som garanteras enligt unionsrätten. Möjligheten för privatpersoner att väcka skadeståndstalan avseende kränkning av sådana rättigheter fungerar som ett komplement till den offentliga tillämpningen. Även om denna rekommendation rör åsidosättandet av rättigheter som garanteras enligt unionsrätten, omfattar den alla situationer där överträdelser av regler som fastställts på unionsnivå har orsakat, eller sannolikt kommer att orsaka, skada för fysiska och juridiska personer.

               (7)

               Till de områden där kompletterande privat tillämpning i syfte att skydda fördragsstadgade rättigheter genom kollektiv prövning fyller en viktig funktion hör konsumentskydd, konkurrens, miljöskydd, skydd av personuppgifter, lagstiftningen om finansiella tjänster och investerarskydd. De principer som tas upp i denna rekommendation bör tillämpas övergripande och på lika villkor inom dessa områden, men även inom andra områden där kollektiv talan om förbudsföreläggande eller skadestånd vid åsidosättande av de rättigheter som garanteras enligt unionsrätten kan bli aktuell.

               (8)

               Individuella åtgärder, till exempel småmålsförfarandet för konsumenttvister, är de normala verktygen för att hantera tvister i syfte att förebygga skada och kräva ersättning.

               (9)

               Utöver möjligheterna att vidta individuella åtgärder har alla medlemsstater infört olika typer av mekanismer för kollektiv prövning. Dessa åtgärder syftar till att förebygga och hindra olagliga metoder och se till att ersättning kan utverkas i situationer där ett helt kollektiv har lidit skada. Möjlighet att lägga samman yrkanden och föra talan kollektivt kan ge bättre möjligheter till rättslig prövning, särskilt i sådana fall där kostnaderna för individuella åtgärder avskräcker enskilda från att föra sin sak till domstol.

               (10)

               Syftet med denna rekommendation är att förbättra förutsättningarna till rättslig prövning vid åsidosättande av rättigheter enligt unionsrätten och i detta syfte rekommendera att alla medlemsstater inför system för kollektiv prövning på nationell nivå som följer samma grundläggande principer i hela unionen, med hänsyn till medlemsstaternas rättstraditioner och utan att avvika från kraven på skydd mot missbruk.

               (11)

               När det gäller talan om förbudsföreläggande har Europaparlamentet och rådet redan antagit direktiv 2009/22/EG om förbudsföreläggande för att skydda konsumenternas intressen (7). Det förfarande som införs genom direktivet ger dock ingen möjlighet för den som anser sig ha lidit skada till följd av olagliga metoder att erhålla ersättning.

               (12)

               Förfaranden att väcka kollektiv talan om skadestånd har i olika omfattning införts i vissa medlemsstater. De befintliga förfarandena för kollektiv prövning varierar dock kraftigt mellan dessa.

               (13)

               I denna rekommendation föreslås en uppsättning principer för kollektiv prövning i och utanför domstol. Dessa principer bör vara gemensamma i hela unionen, samtidigt som de respekterar medlemsstaternas rättstraditioner. De bör garantera att parternas grundläggande processuella rättigheter respekteras och förebygga missbruk genom lämpliga skyddsåtgärder.

               (14)

               Rekommendationen behandlar både kollektiv skadeståndstalan och – i den utsträckning det är lämpligt och relevant med avseende på de principerna i fråga – kollektiv talan om förbudsföreläggande. Den påverkar inte befintliga sektoriella mekanismer för prövning av ansökningar om förbudsföreläggande som regleras i unionsrätten.

               (15)

               Kollektiva prövningsmöjligheter bör omfatta sådana rättssäkerhetsgarantier som gäller för parter i civilrättsliga mål. För att undvika att det utvecklas en kultur av rättegångsmissbruk i masskadesituationer, bör de nationella systemen för kollektiv prövning omfatta de grundläggande garantier som anges i denna rekommendation. Inslag som straffskadestånd, ingripande krav på att lämna ut handlingar inför rättegången (pre-trial discovery) och ersättning tilldelad av jury (jury awards), av vilka de flesta är främmande för flertalet medlemsstaters rättstraditioner, bör generellt sett undvikas.

               (16)

               Förfaranden för alternativ tvistlösning kan vara ett ändamålsenligt sätt att få en prövning till stånd i masskadesituationer. Sådana förfaranden bör alltid finnas tillgängliga vid sidan av, eller som en frivillig del av kollektiva prövningsmöjligheter i domstol.

               (17)

               Rätten att väcka kollektiv talan i medlemsstaterna är beroende av vilken typ av mekanism för kollektiv prövning det är fråga om. I vissa typer av kollektiva åtgärder, t.ex. grupptalan där talan kan väckas gemensamt av de som anser sig ha lidit skada, är frågan om talerätt enklare än när det gäller företrädartalan. I det senare fallet bör således frågan om talerätt klargöras.

               (18)

               När det gäller företrädartalan bör talerätten begränsas till enheter som tillfälligt bemyndigats för ändamålet, till särskilt utsedda företrädarorganisationer som uppfyller vissa kriterier enligt lag och till offentliga myndigheter. Den företrädande enheten bör åläggas att bevisa sin administrativa och finansiella förmåga att företräda kärandenas intressen på lämpligt sätt.

               (19)

               Tillgången till finansiering för kollektiv prövning bör vara utformad på ett sådant sätt att det inte kan leda till missbruk av systemet eller intressekonflikter.

               (20)

               För att förebygga missbruk av systemet och främja en sund rättskipning bör kollektiv prövning inför domstol endast få äga rum under förutsättning att lagstadgade villkor för prövning är uppfyllda.

               (21)

               Domstolarna bör ha en avgörande roll när det gäller att skydda rättigheter och intressen för alla parter som är involverade i mål med kollektiv prövning och se till att förfarandena fortlöper på ett ändamålsenligt sätt.

               (22)

               På rättsområden där en offentlig myndighet har befogenhet att fatta beslut om att det har skett en överträdelse av unionslagstiftningen, är det viktigt att garantera förenlighet mellan det slutliga beslutet om den överträdelsen och resultatet av förfarandet för kollektiv prövning. Vid kollektiv talan som väcks efter ett beslut av en offentlig myndighet (uppföljningsåtgärder), kan man utgå från att den offentliga myndigheten i samband med att den konstaterat en överträdelse av unionsrätten redan har beaktat allmänintresset och behovet av att undvika missbruk.

               (23)

               När det gäller miljölagstiftning är denna rekommendation utformad med hänsyn till bestämmelserna i artiklarna 9.3–5 i Uneces konvention om tillgång till information, allmänhetens deltagande i beslutsprocesser och tillgång till rättslig prövning i miljöfrågor (”Århuskonventionen”), som uppmuntrar bred tillgång till rättslig prövning i miljöfrågor, fastställer kriterier som förfarandena bör uppfylla, inbegripet kriterier om att förfarandena bör vara snabba och inte oöverkomligt kostsamma, samt tar upp information till allmänheten och frågan om stödmekanismer.

               (24)

               Medlemsstaterna bör vidta nödvändiga åtgärder för att genomföra de principer som anges i denna rekommendation senast två år efter dess offentliggörande.

               (25)

               Medlemsstaterna bör rapportera till kommissionen om genomförandet av denna rekommendation. På grundval av denna rapportering bör kommissionen övervaka och bedöma de åtgärder som vidtagits av medlemsstaterna.

               (26)

               Inom fyra år från offentliggörandet av denna rekommendation bör kommissionen bedöma om det krävs några ytterligare åtgärder, däribland lagstiftningsåtgärder, för att se till att målen för denna rekommendation är helt uppfyllda. Kommissionen bör särskilt utvärdera genomförandet av denna rekommendation och dess inverkan på möjligheterna till rättslig prövning, rätten till ersättning, behovet att förebygga rättegångsmissbruk samt på den inre marknadens funktion, Europeiska unionens ekonomi och konsumenternas förtroende.

         HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.
   I.   SYFTE OCH TILLÄMPNINGSOMRÅDE

               1.

               Syftet med denna rekommendation är att förbättra möjligheterna till rättslig prövning, stoppa olagliga metoder och göra det möjligt för skadelidande parter att få ersättning i masskadesituationer som orsakats genom åsidosättande av rättigheter som garanteras enligt unionslagstiftningen, samtidigt som man säkerställer lämpliga processuella skyddsmekanismer för att förebygga rättegångsmissbruk.

               2.

               Alla medlemsstater bör ha kollektiva prövningsmöjligheter på nationell nivå som omfattar såväl ansökningar om förbudsföreläggande som ersättningskrav. Prövningsmöjligheterna ska vara utformade på ett sätt som respekterar de grundläggande principerna i denna rekommendation. Dessa principer bör vara gemensamma i hela unionen, samtidigt som de respekterar de olika rättstraditionerna i medlemsstaterna. Medlemsstaterna bör se till att förfarandena för kollektiv prövning är rättvisa, skäliga, snabba och inte oöverkomligt kostsamma.

         II.   DEFINITIONER OCH TILLÄMPNINGSOMRÅDE

               3.

               I denna rekommendation gäller följande definitioner:
               a)   kollektiv prövning: i) en rättslig mekanism som ger möjlighet för två eller flera fysiska eller juridiska personer, eller för en enhet som har rätt att väcka företrädartalan, att ge in en kollektiv begäran om att ett olagligt beteende ska upphöra (kollektiv prövning av ansökningar om förbudsföreläggande), ii) en rättslig mekanism som ger möjlighet för två eller flera fysiska eller juridiska personer som gör gällande att de har lidit skada i en masskadesituation eller för en enhet som har rätt att väcka företrädartalan att ge in en kollektiv begäran om ersättning (kollektiv prövning av ersättningsanspråk).
               b)   kollektiv skada: en situation där två eller flera fysiska eller juridiska personer gör gällande att de har lidit skada till följd av en och samma olagliga verksamhet som bedrivs av en eller flera fysiska eller juridiska personer.
               c)   skadeståndstalan: en talan varigenom ett yrkande om skadestånd framställs vid en nationell domstol.
               d)   företrädartalan: talan som väcks av en företrädarorganisation, en tillfälligt bemyndigad enhet eller en myndighet som företräder två eller flera fysiska eller juridiska personer som gör gällande att de löper risk att lida eller har lidit skada i en situation med kollektiv skada, utan att själva agera parter i förfarandet.
               e)   kollektiv uppföljningsåtgärd: en kollektiv talan som väcks efter det att en myndighet har antagit ett slutligt beslut som fastslår att en överträdelse av unionsrätten har ägt rum.
               I denna rekommendation anges gemensamma principer som bör vara tillämpliga i alla fall av kollektiv prövning, också de som är specifika för kollektiv prövning av ansökningar om förbudsföreläggande eller kollektiv prövning av ersättningsanspråk.

         III.   PRINCIPER SOM ÄR GEMENSAMMA FÖR KOLLEKTIV PRÖVNING AV ANSÖKNINGAR OM FÖRBUDSFÖRELÄGGANDE OCH KOLLEKTIV PRÖVNING AV ERSÄTTNINGSANSPRÅK

      Rätt att väcka företrädartalan

               4.

               Medlemsstaterna bör utse enheter som ska ha rätt att väcka företrädartalan i enlighet med tydligt definierade villkor. Enligt dessa villkor bör

                           a)

                           enheten vara av icke-vinstdrivande natur,

                           b)

                           det finnas en direkt koppling mellan enhetens huvudsakliga mål och de rättigheter enligt unionslagstiftningen som påstås ha blivit åsidosatta och med avseende på vilka talan väcks, och

                           c)

                           enheten ha den kapacitet i fråga om ekonomiska resurser, personalresurser och juridisk sakkunskap som krävs för att företräda flera kärande och tillvarata deras intresse på bästa sätt.

               5.

               Medlemsstaterna bör se till att den utsedda enheten mister sin talerätt om ett eller flera av villkoren inte längre är uppfyllda.

               6.

               Medlemsstaterna bör se till att företrädartalan endast kan väckas av enheter som har blivit formellt utsedda på förhand i enlighet med rekommendationen i punkt 4 eller av enheter som har erhållit ett tillfälligt bemyndigande av en medlemsstats nationella myndigheter eller domstolar för en viss företrädartalan.

               7.

               Dessutom, eller som ett alternativ, kan medlemsstaterna också bevilja offentliga myndigheter rätt att väcka företrädartalan.

      Prövningsvillkor

               8.

               Medlemsstaterna bör sörja för att det så tidigt som möjligt i en tvist kontrolleras huruvida villkoren för kollektiv prövning är uppfyllda. Om så inte är fallet bör förfarandet avbrytas.

               9.

               Domstolarna ska för detta ändamål utföra nödvändig granskning på eget initiativ.

      Information om kollektiv prövning

               10.

               Medlemsstaterna bör se till att det företrädande organet eller den berörda gruppen av kärande kan sprida information om en påstådd kränkning av rättigheter som följer av unionsrätten och om deras avsikt att ansöka om ett förbudsföreläggande för att få stopp på denna överträdelse och om eventuell kollektiv skada som har uppstått och deras avsikt att väcka kollektiv talan om ersättning. Det företrädande organet, den tillfälligt bemyndigade enheten, en offentlig myndighet eller gruppen av kärande bör tillförsäkras motsvarande möjligheter till information om pågående skadeståndsmål.

               11.

               Vid valet av spridningsmetoder bör man beakta de särskilda omständigheterna kring den kollektiva skadan i fråga, yttrandefriheten, rätten till information och en svarandes rätt till skydd för renommé eller företagsvärde innan domstolen fastställer dennes ansvar för den påstådda överträdelsen eller skadan i ett slutligt avgörande.

               12.

               Spridningsmetoderna bör inte påverka tillämpningen av unionens regler om insiderhandel och otillbörlig marknadspåverkan.

      Den vinnande partens ersättning för rättegångskostnader

               13.

               Medlemsstaterna bör se till att den part som förlorar ett mål med kollektiv prövning ersätter den vinnande partens nödvändiga rättegångskostnader (principen om att förloraren betalar), med förbehåll för vad som föreskrivs i relevant nationell lagstiftning.

      Finansiering

               14.

               Kärandeparten bör vara skyldig att vid inledningen av förfarandet redovisa för domstolen varifrån man fått de medel som är avsedda att finansiera talan.

               15.

               Vid användning av finansiella medel som tillhandahållits av en tredjepart bör domstolen kunna vilandeförklara målet om

                           a)

                           det finns en intressekonflikt mellan tredjeparten och kärandesidan och dess medlemmar,

                           b)

                           tredjeparten inte har tillräckliga resurser för att uppfylla sina ekonomiska åtaganden gentemot kärande som väckt kollektiv talan,

                           c)

                           kärandesidan saknar de medel som krävs för att täcka de kostnader som kan uppstå om man förlorar målet.

               16.

               I sådana fall där en kollektiv talan finansieras av en privat tredjepart, bör medlemsstaterna se till att det är förbjudet för den privata tredjeparten att

                           a)

                           försöka påverka kärandesidans processuella beslut, inklusive när det gäller förlikningar,

                           b)

                           tillhandahålla finansiering för en kollektiv talan mot en svarande som är en konkurrent till finansiären eller mot en svarande som finansiären är beroende av,

                           c)

                           ta ut alltför hög ränta på de medel som tillhandahålls.

      Gränsöverskridande fall

               17.

               Om en tvist rör fysiska eller juridiska personer från flera medlemsstater bör medlemsstaterna se till att möjligheterna att väcka en enda gemensam talan vid en och samma domstol inte bortfaller på grund av nationella prövningsvillkor eller regler om begränsningar i talerätten för utländska grupper av kärande eller företrädande organ med ursprung i andra nationella rättssystem.

               18.

               Varje företrädande organ som en medlemsstat på förhand har gett officiellt bemyndigande att väcka företrädartalan bör ha rätt att vända sig till domstol i den medlemsstat vars domstolar är behöriga att pröva frågan om kollektiv skada.

         IV.   SÄRSKILDA PRINCIPER FÖR KOLLEKTIV PRÖVNING AV ANSÖKNINGAR OM FÖRBUDSFÖRELÄGGANDE

      Ändamålsenliga förfaranden vid ansökningar om förbudsförelägganden

               19.

               Domstolarna och de behöriga offentliga myndigheterna bör behandla ansökningar om föreläggande som ges in för att få till stånd ett upphörande eller ett förbud mot överträdelser av rättigheter som garanteras enligt unionsrätten med all vederbörlig skyndsamhet, i förekommande fall inom ramen för påskyndade förfaranden, i syfte att förhindra att skada uppstår till följd av överträdelserna i fråga.

      Effektiv verkställighet av förbudsförelägganden

               20.

               Medlemsstaterna bör fastställa lämpliga sanktioner som kan riktas mot en förlorande svarande för att säkerställa att förbudsföreläggande faktiskt följs, däribland betalning av ett fast belopp för varje dags dröjsmål eller något annat belopp som föreskrivs i nationell lagstiftning.

         V.   SÄRSKILDA PRINCIPER FÖR KOLLEKTIV PRÖVNING AV ERSÄTTNINGSANSPRÅK

      Sammansättning av kärandesidan med tillämpning av principen om frivillig medverkan (opt-in)

               21.

               Kärandesidan bör sättas samman på grundval av ett uttryckligt medgivande från de fysiska eller juridiska personer som hävdar att de har lidit skada (”opt-in”-principen). Varje undantag från denna princip, enligt lag eller domstolsbeslut, bör motiveras i vederbörlig ordning med hänvisning till skäl som rör en sund rättskipning.

               22.

               Medlemmar av kärandesidan bör kunna lämna denna när som helst innan ett slutligt domstolsavgörande har meddelats eller saken har avgjorts på något annat bindande sätt, med förbehåll för samma villkor som gäller för en part som vill dra tillbaka en individuell talan. Detta bör inte innebära att möjligheten att driva saken i någon annan form går förlorad, förutsatt att det inte undergräver en sund rättskipning.

               23.

               Fysiska eller juridiska personer som gör gällande att de har lidit skada i samma masskadesituation bör kunna ansluta sig till kärandesidan när som helst innan dom meddelas eller saken avgörs på något annat bindande sätt, förutsatt att det inte undergräver en sund rättskipning.

               24.

               Svaranden bör informeras om kärandesidans sammansättning och om eventuella förändringar i denna sammansättning.

      Kollektiv alternativ tvistlösning och förlikning

               25.

               Medlemsstaterna bör se till att parterna i en tvist som rör en kollektiv skada uppmuntras att lösa frågan om ersättning i godo eller utanför domstol, såväl inför rättegången som under tvistemålsbehandlingen, med beaktande av kraven i Europaparlamentets och rådets direktiv 2008/52/EG av den 21 maj 2008 om vissa aspekter på medling på privaträttens område (8).

               26.

               Medlemsstaterna bör se till att kollektiva prövningsmöjligheter i domstol kompletteras med lämpliga former av kollektiv alternativ tvistlösning som hålls tillgängliga för parterna före och under processen. Tillämpningen av sådana lösningar bör vara beroende av samtycke från parterna i målet.

               27.

               En eventuell preskriptionsfrist för kraven bör avbrytas från det att parterna enas om att försöka lösa tvisten med hjälp av ett alternativt tvistlösningsförfarande och åtminstone till dess att en av eller båda parterna uttryckligen drar sig ur detta förfarande.

               28.

               Lagligheten av det bindande resultatet av en kollektiv uppgörelse i godo bör prövas av domstolarna med hänsyn till skyddet av samtliga inblandade parters intressen och rättigheter.

      Juridisk representation och advokatarvoden

               29.

               Medlemsstaterna bör se till att advokatarvoden och metoden för att beräkna dessa inte skapar incitament att driva tvister som är onödiga med hänsyn till parternas, eller någon av parternas intressen.

               30.

               Medlemsstaterna bör inte tillåta resultatbaserade arvoden som riskerar att skapa sådana incitament. De medlemsstater som undantagsvis tillåter resultatbaserade arvoden bör införa lämpliga nationella regler om sådana arvoden i mål som inbegriper kollektiv prövning, i synnerhet med beaktande av rätten till full ersättning för kärandesidans medlemmar.

      Förbud mot straffskadestånd

               31.

               Ersättning som beviljas fysiska eller juridiska personer som lidit skadat i en masskadesituation bör inte överstiga den ersättning som skulle ha kunnat utverkas inom ramen för en individuell talan. Det är särskilt angeläget att förbjuda straffskadestånd som leder till att käranden överkompenseras för sina skador.

      Finansiering av kollektiv prövning av ersättningsanspråk

               32.

               Utöver de allmänna principerna för finansiering bör medlemsstaterna se till att det, med avseende på privat tredjepartsfinansiering av kollektiv prövning av ersättningsanspråk, är förbjudet att basera eventuell ersättning som betalas till finansiären eller ränta som uttas av denne på det belopp som parterna förlikats om eller på den ersättning som utdömts, såvida inte finansieringsarrangemanget har reglerats av en offentlig myndighet för att säkerställa parternas intressen.

      Kollektiva uppföljningsåtgärder

               33.

               På rättsområden där en offentlig myndighet har bemyndigats att fatta beslut som fastställer att en överträdelse av unionslagstiftningen har ägt rum bör medlemsstaterna se till att kollektiv prövning som regel inleds först efter det att den offentliga myndigheten definitivt har avslutat eventuella förfaranden som inleddes innan den civilrättsliga talan väcktes. Om den offentliga myndighetens förfaranden påbörjas efter det att en kollektiv talan har väckts bör domstolen undvika att meddela ett avgörande som skulle stå i strid med ett beslut som övervägs av den offentliga myndigheten. För detta ändamål kan domstolen vilandeförklara målet med kollektiv prövning till dess att den offentliga myndighetens förfaranden har avslutats.

               34.

               Medlemsstaterna bör i fråga om följdförfaranden se till att personer som gör gällande att de har lidit skada inte hindras från att begära ersättning på grund av att talefrister eller preskriptionstider löper ut innan den offentliga myndigheten har avslutat sina förfaranden definitivt.

         VI.   ALLMÄN INFORMATION

      Register över mål med kollektiv prövning

               35.

               Medlemsstaterna bör upprätta ett nationellt register över mål med kollektiv prövning.

               36.

               Det nationella registret bör vara tillgänglig utan kostnad för alla berörda på elektronisk väg eller på annat sätt. Via de webbplatser på vilka registren offentliggörs bör det finnas tillgång till fullständig och objektiv information om tillgängliga metoder för att få ersättning, inklusive tvistlösning utanför domstol.

               37.

               Medlemsstaterna, med bistånd från kommissionen, bör sträva efter att garantera enhetlighet i den information som samlats in till registren och kompatibilitet mellan registren.

         VII.   KONTROLL OCH RAPPORTERING

               38.

               Medlemsstaterna bör ha genomfört de principer som fastställs i denna rekommendation i sina nationella system för kollektiv prövning senast den 26 juli 2015.

               39.

               Medlemsstaterna bör samla in tillförlitlig årsstatistik om antalet förfaranden för kollektiv prövning utanför eller i domstol samt information om parterna i, föremålet för och utfallet av dessa förfaranden.

               40.

               Medlemsstaterna bör på årlig basis meddela den information som samlats in i enlighet med punkt 39 till kommissionen, första gången senast den 26 juli 2016.

               41.

               Kommissionen bör utvärdera genomförandet av rekommendationen utifrån praktiska erfarenheter senast den 26 juli 2017. Därvid bör kommissionen särskilt bedöma dess inverkan på möjligheterna till rättslig prövning, rätten till ersättning och behovet av att förhindra rättegångsmissbruk samt på den inre marknadens funktion, små och medelstora företag, konkurrenskraften i Europeiska unionens ekonomi och konsumenternas förtroende. Kommissionen bör även utvärdera om det vore lämpligt att föreslå ytterligare åtgärder för att konsolidera och stärka den övergripande strategi som avspeglas i rekommendationen.

      Slutbestämmelser

               42.

               Denna rekommendation bör offentliggöras i Europeiska unionens officiella tidning.

      Utfärdad i Bryssel den 11 juni 2013.

            På kommissionens vägnar

         José Manuel BARROSO

            Ordförande

      (1)  KOM(2005) 672, 19.12.2005.

      (2)  KOM(2008) 165, 2.4.2008.

      (3)  KOM(2008) 794, 27.11.2008.

      (4)  KOM(2010) 135 slutlig, 31.3.2010.

      (5)  (2011/2089(INI)).

      (6)  COM(2013) 401 final.

      (7)  EUT L 110, 1.5.2009, s. 30.

      (8)  EUT L 136, 24.5.2008, s. 3.


title: Rådets rekommendation av den 14 juli 2015 om Förenade kungarikets nationella reformprogram 2015, med avgivande av rådets yttrande om Förenade kungarikets konvergensprogram 2015

text:
               18.8.2015

               SV

               Europeiska unionens officiella tidning

               C 272/21

         RÅDETS REKOMMENDATION
   av den 14 juli 2015
   om Förenade kungarikets nationella reformprogram 2015, med avgivande av rådets yttrande om Förenade kungarikets konvergensprogram 2015
   (2015/C 272/06)
   EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DENNA REKOMMENDATION
   med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artiklarna 121.2 och 148.4,
   med beaktande av rådets förordning (EG) nr 1466/97 av den 7 juli 1997 om förstärkning av övervakningen av de offentliga finanserna samt övervakningen och samordningen av den ekonomiska politiken (1), särskilt artikel 9.2,
   med beaktande av Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1176/2011 av den 16 november 2011 om förebyggande och korrigering av makroekonomiska obalanser (2), särskilt artikel 6.1,
   med beaktande av Europeiska kommissionens rekommendation,
   med beaktande av Europaparlamentets resolutioner,
   med beaktande av Europeiska rådets slutsatser,
   med beaktande av sysselsättningskommitténs yttrande,
   med beaktande av ekonomiska och finansiella kommitténs yttrande,
   med beaktande av yttrandet från kommittén för socialt skydd,
   med beaktande av yttrandet från kommittén för ekonomisk politik, och
   av följande skäl:

               (1)

               Den 26 mars 2010 antog Europeiska rådet kommissionens förslag till en ny strategi för tillväxt och sysselsättning, Europa 2020, som bygger på ökad samordning av den ekonomiska politiken. Strategin fokuserar de nyckelområden där åtgärder behövs för att stärka förutsättningarna för hållbar tillväxt och konkurrenskraft i Europa.

               (2)

               Den 14 juli 2015 antog rådet, på grundval av kommissionens förslag, en rekommendation om de allmänna riktlinjerna för medlemsstaternas och unionens ekonomiska politik och den 21 oktober 2010 ett beslut om riktlinjer för medlemsstaternas sysselsättningspolitik (3). Tillsammans utgör dessa de integrerade riktlinjer som medlemsstaterna uppmanades att beakta i sin nationella ekonomiska politik och sysselsättningspolitik.

               (3)

               Den 8 juli 2014 antog rådet en rekommendation (4) om Förenade kungarikets nationella reformprogram 2014 och avgav ett yttrande om Förenade kungarikets uppdaterade konvergensprogram för 2014.

               (4)

               Den 28 november 2014 antog kommissionen den årliga tillväxtöversikten, som markerar inledningen av 2015 års europeiska planeringstermin för samordning av den ekonomiska politiken. Samma dag antog kommissionen, på grundval av förordning (EU) nr 1176/2011, även rapporten om varningsmekanismen, i vilken Förenade kungariket angavs som en av de medlemsstater som skulle bli föremål för en fördjupad granskning.

               (5)

               Den 18 december 2014 godkände Europeiska rådet prioriteringarna för att främja investeringar, intensifiera strukturreformerna och fortsätta med en ansvarsfull, tillväxtfrämjande konsolidering av de offentliga finanserna.

               (6)

               Den 26 februari 2015 offentliggjorde kommissionen 2015 års landsrapport för Förenade kungariket. Den innehöll en bedömning av hur väl Förenade kungariket hade lyckats med de landspecifika rekommendationer som antogs den 8 juli 2014. Landsrapporten innehöll också resultaten av den fördjupade granskningen i enlighet med artikel 5 i förordning (EU) nr 1176/2011. Av analysen drog kommissionen slutsatsen att Förenade kungariket har makroekonomiska obalanser som kräver politiska åtgärder och övervakning. Det är särskilt risker förenade med hushållens höga skuldsättning, även kopplade till strukturella drag hos bostadsmarknaden, som kommer att kräva uppmärksamhet. Motståndskraften i ekonomin och den finansiella sektorn har ökat. Men bristen på bostäder kommer att hålla i sig och sannolikt svara för höga bostadspriser på medellång sikt samt fortsatt nedsatt motståndskraft för sektorn.

               (7)

               Den 26 mars 2015 lade Förenade kungariket fram sitt nationella reformprogram 2015 och sitt konvergensprogram 2015. För att beakta deras inbördes samband har de båda programmen bedömts samtidigt.

               (8)

               Förenade kungariket omfattas för närvarande av stabilitets- och tillväxtpaktens korrigerande del. I 2014–2015 års konvergensprogram planerar regeringen en förbättring av det nominella underskottet från 4,3 % av BNP 2015–2016 till 2,2 % av BNP 2016–2017, så att ett överskott på 0,1 % av BNP nås 2019–2020. Konvergensprogrammet saknar medelfristigt budgetmål. Skuldkvoten förväntas nå en topp 2015–2016 på 88,8 % och sedan gradvis sjunka till 81,4 % av BNP 2019–2020. På grundval av kommissionens vårprognos 2015 förväntas Förenade kungariket inte komma tillrätta med sitt alltför stora underskott fram till den frist på 2014–2015 som rådet har satt. Vidare var de finanspolitiska insatserna mindre än vad rådet hade rekommenderat. Av denna anledning bestämde rådet den 19 juni i enlighet med artikel 126.8 i EUF-fördraget att Förenade kungariket inte hade vidtagit verkningsfulla åtgärder som svar på rådets rekommendation baserad på rekommendationen av den 2 december 2009 om alltför stora underskott och utfärdade en ny rekommendation till Förenade kungariket att korrigera det alltför stora underskottet fram till 2016–2017. Konvergensprogrammet är förenligt med den nya fristen på 2016–2017 enligt förfarandet vid alltför stora underskott. Det makroekonomiska scenario som ligger till grund för dessa finanspolitiska beräkningar är rimligt. På grundval av kommissionens vårprognos 2015 förväntas Förenade kungariket komma tillrätta med sitt alltför stora underskott fram till fristen 2016–2017 och tillhandahålla den rekommenderade finanspolitiska ansträngningen. Åtgärder till stöd för de planerade underskotten 2015–2016 och framöver har redan angetts men mer detaljer behövs om regeringens budget på olika områden. Rådet anser, på grundval av sin bedömning av konvergensprogrammet och kommissionens vårprognos 2015, att Förenade kungarikets kan förväntas följa stabilitets- och tillväxtpaktens regler.

               (9)

               Hög, möjligen för hög, skuldsättning hos hushållen har identifierats som en potentiell makroekonomisk obalans som kan utgöra en risk för Förenade kungarikets ekonomi. Hushållens skuldsättning fortsätter visserligen att sjunka i måttlig takt, men nivån är fortfarande hög och utsätter Förenade kungariket för risker som kan påverka den ekonomiska tillväxten och den finansiella stabiliteten. I mitten av 2014 aviserade Bank of Englands finanspolitiska kommitté två åtgärder som skulle dämpa riskerna förenade med hög skuldsättning hos hushållen. Kommittén rekommenderade att bolånegivarna skulle använda ett räntestresstest för att bedöma låntagarnas förmåga att klara bolånen om räntan steg. Den rekommenderade också att långivarna skulle begränsa andelen bolån där förhållandet lån/inkomst är 4,5 eller högre till 15 % av nya bolån. Påverkan av dessa åtgärder bör övervakas noggrant.
               Ett antal reformer av den nationella planeringsramen har vidtagits men dessa lär inte ha någon inverkan på kort sikt. De lokala myndigheternas reaktion på reformen för ökat utbud av bostäder måste övervakas noggrant.

               (10)

               Förenade kungarikets arbetsmarknad har fungerat bra under de senaste åren och lär förbli stark. Sysselsättningsgraden nådde 76,5 % 2014, medan arbetslösheten fortsatte att falla till 6 % och förväntas sjunka ytterligare under 2015. Trots den positiva trenden på arbetsmarknaden kvarstår sociala problem. Andelen människor som lever i hushåll med mycket låg förvärvsfrekvens steg något från 13 % 2012 till 13,2 % 2013, jämfört med EU-genomsnittet på 10,7 %. Skillnaden i andel deltidsarbetande bland kvinnor (42,6 % 2013) och bland män (13,2 % 2013) är en av de högsta i unionen.Andelen kvinnor som inte arbetar eller arbetar deltid på grund av personliga eller familjerelaterade åtaganden (12,5 %) var nästan dubbelt så hög som EU-genomsnittet (6,3 %) 2013. Ungdomssysselsättning och arbetsgivarengagemang på området lärlingsplatser är ytterligare utmaningar. Ett annat insatsområde, kopplat till ungdomssysselsättning, är utbildning. En stor andel unga människor har förhållandevis svaga grundläggande färdigheter. Åtgärder på områdena sociala reformer och barnomsorg har genomförts i begränsad grad. Andelen barn i Förenade kungariket som lever i hushåll där ingen arbetar är fortfarande en av de högsta i unionen. Även om utbudet av barnomsorgsplatser vidare har ökat på senare tid, kvarstår tillgången på bra barnomsorg på heltid till rimlig kostnad som ett centralt problem.

               (11)

               Ökade offentliga och privata investeringar skulle bidra till förbättrad produktivitet och konkurrenskraft som är centrala utmaningar för Förenade kungariket. Behovet att säkerställa infrastrukturinvesteringar av hög kvalitet återspeglas i den nationella infrastrukturplanen från december 2014, vilken har uppdaterats och fått ett utökat tillämpningsområde. Den privata sektorn förväntas finansiera en stor del av planen men frågor kvarstår kring hur mycket den kommer att satsa. Detta innebär risker för planens möjligheter att lyckas, även om betydande framgångar när det gäller information om genomförandet har kunnat konstateras. Förenade kungariket bör se till att företagsskattesystemen är investeringsfrämjande, särskilt i samband med den kommande översynen av fastighetsskatten för företag.

               (12)

               Kommissionen har inom ramen för den europeiska planeringsterminen gjort en omfattande analys av Förenade kungarikets ekonomiska politik och offentliggjort den i 2015 års landsrapport. Den har också bedömt det nationella reformprogrammet och konvergensprogrammet samt uppföljningen till de rekommendationer Förenade kungariket mottagit under tidigare år. Kommissionen har beaktat inte bara programmens relevans för hållbarheten i finanspolitiken och den socioekonomiska politiken i Förenade kungariket utan även i vilken utsträckning EU:s regler och riktlinjer har iakttagits, mot bakgrund av behovet att stärka den övergripande ekonomiska styrningen i unionen genom att framtida nationella beslut fattas med beaktande av synpunkter på EU-nivå. Kommissionens rekommendationer inom ramen för den europeiska planeringsterminen återspeglas i rekommendationerna 1–3 nedan.

               (13)

               Mot bakgrund av denna bedömning har rådet granskat konvergensprogrammet, och dess yttrande (5) återspeglas särskilt i rekommendation 1 nedan.

               (14)

               Mot bakgrund av kommissionens fördjupade granskning och denna bedömning har rådet granskat det nationella reformprogrammet och konvergensprogrammet. Dess rekommendationer enligt artikel 6 i förordning (EU) nr 1176/2011 återspeglas i rekommendationerna 2–3 nedan.

         HÄRIGENOM REKOMMENDERAS Förenade kungariket att vidta följande åtgärder under perioden 2015–2016:

               1.

               Säkerställa verkningsfulla åtgärder enligt förfarandet vid alltför stora underskott och sträva efter att korrigera det alltför stora underskottet på ett hållbart sätt fram till 2016–2017, särskilt genom att prioritera investeringar.

               2.

               Vidta ytterligare åtgärder för att öka utbudet av bostäder, inklusive genom att genomföra reformerna av den nationella planeringsramen.

               3.

               Angripa kompetensglapp genom att öka arbetsgivarnas engagemang när det gäller lärlingsplatser. Vidta åtgärder för att ytterligare minska andelen unga med svaga grundläggande färdigheter. Ytterligare förbättra tillgången på bra barnomsorg på heltid till rimlig kostnad.

      Utfärdad i Bryssel den 14 juli 2015.

            På rådets vägnar

         P. GRAMEGNA

            Ordförande

      (1)  EGT L 209, 2.8.1997, s. 1.

      (2)  EUT L 306, 23.11.2011, s. 25.

      (3)  Upprätthålls genom rådets beslut 2014/322/EU av den 6 maj 2014 om riktlinjer för medlemsstaternas sysselsättningspolitik för 2014 (EUT L 165, 4.6.2014, s. 49).

      (4)  Rådets rekommendation av den 8 juli 2014 om Förenade kungarikets nationella reformprogram 2014, med avgivande av rådets yttrande om Förenade kungarikets stabilitetsprogram för 2014 (EUT C 247, 29.7.2014, s. 136).

      (5)  Enligt artikel 9.2 i förordning (EG) nr 1466/97.


title: Rekommendation till rådets yttrande i enlighet med artikel 9.3 i rådets förordning (EG) nr 1466/97 av den 7 juli 1997 om Sveriges uppdaterade konvergensprogram fór 2001-2004

text: ---pagebreak---  ---pagebreak---  ---pagebreak---  ---pagebreak---  ---pagebreak---


title: Recommendation for a Council opinion in accordance with the third paragraph of Article 9 of Council Regulation (EC) No 1466/97 of 7 July 1997 On the updated convergence programme of Estonia, 2006-2010

text:
Viktigt rättsligt meddelande

|

52007SC0189

	[pic] | EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION |Bryssel den 13.2.2007SEK(2007) 189 slutligRekommendation tillRÅDETS YTTRANDEenligt artikel 9.3 i rådets förordning (EG) nr 1466/97 av den 7 juli 1997 om Estlands uppdaterade konvergensprogram för 2006–2010(framlagt av kommissionen)MOTIVERING1. ALLMÄN BAKGRUNDStabilitets- och tillväxtpakten, som trädde i kraft den 1 juli 1998, syftar till att genom sunda offentliga finanser stärka förutsättningarna för prisstabilitet och stark hållbar tillväxt som kan bidra till ökad sysselsättning. Reformen av pakten 2005 genomfördes mot bakgrund av att den hade visat sig användbar för att förankra budgetdisciplin, men syftade till att stärka dess effektivitet och ekonomiska underbyggnad och säkerställa de offentliga finansernas långsiktiga hållbarhet.Enligt rådets förordning (EG) nr 1466/97 om förstärkning av övervakningen av de offentliga finanserna samt övervakningen och samordningen av den ekonomiska politiken[1], som utgör en del av stabilitets- och tillväxtpakten, skall medlemsstaterna lägga fram stabilitets- eller konvergensprogram och årliga uppdateringar av dessa för rådet och kommissionen (medlemsstater som redan har övergått till den gemensamma valutan lägger fram (uppdaterade) stabilitetsprogram och medlemsstater som ännu inte har gjort det lägger fram (uppdaterade) konvergensprogram). Estlands första konvergensprogram lades fram i maj 2004. I enlighet med förordningen yttrade sig rådet om programmet den 5 juli 2004, på grundval av en rekommendation från kommissionen och efter att ha hört Ekonomiska och finansiella kommittén. Enligt samma förfarande bedöms uppdaterade stabilitets- och konvergensprogram av kommissionen och granskas av den ovan nämnda kommittén. De kan även granskas av rådet.2. BAKGRUND TILL BEDÖMNINGEN AV DET UPPDATERADE PROGRAMMETKommissionen har granskat den senaste uppdateringen av Estlands konvergensprogram, som lades fram den 1 december 2006, och har antagit en rekommendation till rådets yttrande om detta program (se faktarutan när det gäller de viktigaste punkterna i bedömningen).För att beskriva den bakgrund mot vilken strategin för de offentliga finanserna i det uppdaterade konvergensprogrammet bedöms, sammanfattas i denna motivering följande:1.  Den ekonomiska utvecklingen och utvecklingen av de offentliga finanserna under de senaste tio åren.2.  Den senaste bedömningen av landets ställning när det gäller paktens preventiva aspekt (en sammanfattning av rådets yttrande om den föregående uppdateringen av konvergensprogrammet).3.  Kommissionens bedömning av det nationella reformprogrammet från oktober 2006.2.1. Den senaste ekonomiska utvecklingen och utvecklingen av de offentliga finansernaEstland har framgångsrikt fullföljt övergången till en fungerande marknadsekonomi och har nu den högsta tillväxttakten i EU. Arbets- och produktmarknaderna är mycket flexibla. Höga löneökningar i förening med tillsvarande stora produktivitetsvinster har gjort det möjligt för landet att snabbt komma i kapp EU i levnadsstandard. Parallellt med en stark exportutveckling har den inhemska efterfrågan ökat snabbt de senaste åren. Estlands själva framgång har den senaste tiden medfört nya utmaningar. Efter flera år med snabb tillväxt står nu ekonomin inför kapacitetsbegränsningar, särskilt på arbetsmarknaden där utbudet på arbetskraft håller på att sina. Tecken på en betydande risk för överhettning är en stigande underliggande inflation, ett stort underskott i de utrikes affärerna och en kraftig kreditexpansion som spär på en hausse på fastighetsmarknaden.2.2. Bedömningen i rådets yttrande om det föregående programmetDen 14 februari 2006 antog rådet sitt yttrande om den föregående uppdateringen av konvergensprogrammet för perioden 2005–2009. Rådet ansåg att "de offentliga finanserna på det hela taget är sunda, och att budgetstrategin utgör ett gott exempel på en finanspolitik som drivs i enlighet med stabilitets- och tillväxtpakten”. Med tanke på att "utfallet för de offentliga finanserna 2005 är betydligt bättre än vad som beräknas i programmet och på att konjunkturförstärkande politik bör undvikas" uppmanade rådet Estland att "ha som mål att uppnå ett större offentligt överskott under 2006 och kommande år för att fortsätta arbetet med att korrigera underskottet i bytesbalansen".2.3. Kommissionens bedömning av det nationella reformprogrammet från oktober 2006Rapporten om genomförandet av Estlands nationella reformprogram, som skall tas fram inom ramen för den förnyade Lissabonstrategin för tillväxt och sysselsättning, lades fram den 12 oktober 2006. I Estlands nationella reformprogram anges följande centrala problem och prioriteringar: FoU och innovation samt sysselsättning.Av kommissionens bedömning av det programmet (antagen i samband med dess årliga lägesrapport i december 2006[2]) framgår att Estland gör mycket goda framsteg i genomförandet av sitt nationella reformprogram.Landet gör också eftertryckliga ansträngningar att samordna det nationella reformprogrammet och politiken för ekonomisk sammanhållning.Mot bakgrund av dessa framsteg uppmanades Estland att även uppmärksamma följande områden: utbildning och livslångt lärande, FoU och innovation, konkurrenspolitik, arbetsmarknadsflexibilitet och aktiv arbetsmarknadspolitik.Faktaruta: De viktigaste punkterna i bedömningen I enlighet med artikel 5.1 (stabilitetsprogram) och artikel 9.1 (konvergensprogram) i rådets förordning (EG) nr 1466/97 tas följande punkter upp i bedömningen: Är de ekonomiska antaganden som programmet bygger på rimliga? Vilket är medlemsstatens medelfristiga mål för de offentliga finanserna? Är anpassningsplanen lämplig för att uppnå detta mål? Är de vidtagna eller föreslagna åtgärderna för att följa denna plan tillräckliga för att nå det medelfristiga målet för de offentliga finanserna över konjunkturcykeln? I bedömningen av anpassningsplanen uppmärksammas om en större anpassning görs i ekonomiskt goda tider och en mer begränsad i ekonomiskt dåliga tider. För de medlemsstater som deltar i eurosamarbetet eller i ERM II uppmärksammas vidare om medlemsstaten som riktvärde eftersträvar en årlig förbättring av det konjunkturrensade saldot, exklusive engångsåtgärder och andra tillfälliga åtgärder, motsvarande 0,5 % av BNP för att uppnå sitt medelfristiga mål för de offentliga finanserna. När anpassningsplanen fastställs (för medlemsstater som ännu inte har uppnått målet), eller vid beslut om en tillfällig avvikelse från målet (för medlemsstater som har uppnått målet), ingår det ett genomförande av större strukturreformer som har direkta kostnadsbesparande effekter på lång sikt (t.ex. genom att öka den potentiella tillväxten) och därigenom påvisbara effekter på de offentliga finansernas långsiktiga hållbarhet (under iakttagande av villkoret att en tillräcklig säkerhetsmarginal för referensvärdet på 3 % av BNP skall behållas och att situationen för de offentliga finanserna förväntas återgå till det medelfristiga målet under programperioden)? Särskild uppmärksamhet ägnas här pensionsreformer som syftar till att införa system med flera pelare, varav en obligatorisk pelare som fullständigt täcks av fondmedel. Är medlemsstatens ekonomiska politik förenlig med de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken? Rimligheten i programmets makroekonomiska antaganden bedöms med utgångspunkt i kommissionens höstprognos 2006 och i enlighet med den allmänt vedertagna metoden för beräkning av potentiell total produktion och konjunkturrensade saldon. Bedömningen av förenligheten med de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken bygger på de allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken när det gäller de offentliga finanserna som ingår i de integrerade riktlinjerna för perioden 2005–2008. Bedömningen tar också upp följande: Utvecklingen av skuldkvoten och utsikterna för de offentliga finansernas långsiktiga hållbarhet, vilket man ”vid övervakningen av de offentliga finanserna [bör] ägna tillräcklig uppmärksamhet” enligt rådets rapport av den 20 mars 2005 ”Att förbättra genomförandet av stabilitets- och tillväxtpakten”. I ett meddelande från kommissionen av den 12 oktober 2006 anges metoden för att bedöma den långsiktiga hållbarheten[3]. Graden av integration med de nationella reformprogram som medlemsstaterna överlämnat inom ramen för Lissabonstrategin för tillväxt och sysselsättning. I sin följenot av den 7 juni 2005 till Europeiska rådet om de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken för perioden 2005–2008 framhöll Ekofinrådet att de nationella reformprogrammen borde vara förenliga med stabilitets- och konvergensprogrammen. Efterlevnaden av uppförandekoden[4], som bland annat föreskriver en gemensam struktur och uppsättning tabeller för stabilitets- och konvergensprogrammen. |-  Rekommendation tillRÅDETS YTTRANDEenligt artikel 9.3 i rådets förordning (EG) nr 1466/97 av den 7 juli 1997 om Estlands uppdaterade konvergensprogram för 2006–2010EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR AVGIVIT FÖLJANDE YTTRANDEmed beaktande av fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen,med beaktande av rådets förordning (EG) nr 1466/97 av den 7 juli 1997 om förstärkning av övervakningen av de offentliga finanserna samt övervakningen och samordningen av den ekonomiska politiken[5], särskilt artikel 9.3,med beaktande av kommissionens rekommendation, ochefter att ha hört Ekonomiska och finansiella kommittén.HÄRIGENOM FRAMFÖRS FÖLJANDE.4.  Den [27 februari 2007] granskade rådet Estlands uppdaterade konvergensprogram, som omfattar perioden 2006–2010.5.  Enligt programmets bakomliggande makroekonomiska scenario beräknas den reala BNP-tillväxten efter att ha nått en kulmen på 11 % 2006 att avta något till 8 ¼ % 2007 och till 7 ½ % per år för resten av programperioden. Mot bakgrund av nu tillgängliga uppgifter verkar scenariot i programmet baseras på försiktiga tillväxtantaganden. Beräkningarna i planen på medellång sikt för en friktionsfri dämpning av tillväxttakten från nuvarande nivå, som skulle kunna leda till överhettning av ekonomin, är helt klart omgärdade av risker. Inflationsberäkningarna i programmet förefaller vara realistiska.6.  Enligt kommissionens höstprognos 2006 beräknas överskottet i den offentliga sektorns finanser för 2006 uppgå till 2,5 % av BNP, vilket kan jämföras med målet på 0,3 % av BNP i den föregående uppdateringen av konvergensprogrammet. Det betydligt bättre utfallet, vilket också förväntades i den nya uppdateringen, beror på överskjutande effekter av det bättre än väntade utfallet för 2005 och den överraskande höga tillväxten 2006.7.  Huvudmålen för strategin för de offentliga finanserna på medellång sikt enligt programmet är att upprätthålla minst budgetbalans och att säkerställa långsiktig hållbarhet med tanke på effekterna på de offentliga finanserna av befolkningens åldrande. I strategin för de offentliga finanserna beräknas det totala överskottet att minska från 2 ½ % av BNP 2006 till cirka 1 ¼ % för 2007–2008 för att därefter åter öka till omkring 1 ½ % av BNP. Det primära saldot kommer att utvecklas på ett liknande sätt, eftersom ränteutgifternas betydelse är försumbar. Förklaringen till att överskottet sjunker 2007 är en ökning av de offentliga utgifterna som andel av BNP medan inkomstkvoten följer en nedåtgående trend. Från och med 2008 minskar de totala inkomst- och utgiftskvoterna i takt, vilket bland annat avspeglar sänkningarna av inkomstskatten och att utgiftstillväxten fortsätter att understiga den mycket kraftiga nominella BNP-tillväxten. Det nya programmet avviker från tidigare praxis att alltid sikta på ett nollsaldo i de offentliga finanserna (som i regel de senaste åren uppfylldes med råge) och inriktas i stället på att uppnå ett betydande överskott för hela programperioden, vilket bättre motsvarar den rådande konjunktursituationen. Jämfört med den tidigare uppdateringen har målen skrivits upp från och med år 2007 med åtminstone 1 procentenhet av BNP mot bakgrund av ett mer gynnsamt (och mer realistiskt) makroekonomiskt scenario.8.  Det strukturella saldot (dvs. det konjunkturrensade saldot exklusive engångsåtgärder och andra tillfälliga åtgärder) beräknat enligt den allmänt vedertagna metoden planeras att sjunka med omkring 1 procentenhet för att hamna på ½ % av BNP 2007 och därefter åter öka till drygt 1 % av BNP 2008 respektive till drygt 1 ½ % av BNP för 2009 och 2010. På samma sätt som i den föregående uppdateringen av konvergensprogrammet är programmets medelfristiga mål för de offentliga finanserna budgetbalans i strukturella termer, vilket man enligt programmet planerar att bibehålla under hela programperioden. Eftersom det medelfristiga målet för de offentliga finanserna är mer långtgående än minimiriktmärket (ett beräknat underskott på cirka 2 % av BNP), bör dess uppfyllande skapa en tillräcklig marginal mot ett alltför stort underskott. Det medelfristiga målet för de offentliga finanserna ligger inom det intervall som i stabilitets- och tillväxtpakten och uppförandekoden har fastställts för de medlemsstater som deltar i eurosamarbetet eller i ERM II, och det är mycket mer ambitiöst än vad som krävs sett till skuldkvoten och den genomsnittliga potentiella produktionstillväxten på lång sikt.9.  Riskerna i programmets beräkningar av de offentliga finanserna förefaller på det hela taget uppväga varandra. Programmets makroekonomiska antaganden kan betraktas som försiktiga för hela programperioden. Beräkningar av skatteintäkterna verkar sammantaget vara rimliga. En mer bindande finanspolitisk ram på medellång sikt skulle emellertid göra det lättare att uppnå den planerade dämpningen av ökningstakten för de offentliga utgifterna.10.  Utifrån denna riskbedömning förefaller programmets finanspolitiska inriktning vara tillräckligt ambitiös för att det medelfristiga målet för de offentliga finanserna skall kunna bibehållas med stor marginal under resten av programperioden, så som förutses i programmet. Det finns därför också en tillräcklig säkerhetsmarginal för att hålla underskottet inom tröskelvärdet på 3 % av BNP vid normala konjunktursvängningar under programperioden. Programmets finanspolitiska inriktning är inte helt förenlig med stabilitets- och tillväxtpakten eftersom den är konjunkturförstärkande i goda tider under 2007, då det strukturella saldot beräknas minska med omkring 1 % av BNP.11.  Den offentliga bruttoskulden uppskattas ha minskat till 3,7 % av BNP under 2006, vilket ligger långt under fördragets referensvärde på 60 % av BNP. Enligt programmet beräknas skuldkvoten minska med ytterligare 2 procentenheter under programperioden.12.  De långsiktiga effekterna på de offentliga finanserna av befolkningens åldrande är i Estland bland de lägsta i EU, och de åldersrelaterade utgifterna beräknas att sjunka som andel av BNP under de kommande decennierna, bland annat till följd av den betydande utgiftsminskande effekten av pensionsreformen. Den nuvarande nivån på bruttoskulden är mycket låg i Estland och ett bibehållande av sunda offentliga finanser i linje med budgetplanerna under programperioden skulle bidra till att begränsa riskerna när det gäller de offentliga finansernas långsiktiga hållbarhet. På det hela taget förefaller Estland vara utsatt för låg risk med avseende på de offentliga finansernas hållbarhet.13.  Konvergensprogrammet innehåller en kvalitativ bedömning av de samlade effekterna enligt rapporten från oktober 2006 av genomförandet av det nationella reformprogrammet inom ramen för den medelfristiga strategin för de offentliga finanserna. Vidare ges vissa uppgifter om de direkta budgetkostnader eller budgetbesparingar som de viktigaste planerade reformerna i det nationella reformprogrammet ger upphov till, och konvergensprogrammets beräkningar av de offentliga finanserna tar uttryckligen hänsyn till inverkan på de offentliga finanserna av de åtgärder som beskrivs i det nationella reformprogrammet. De finanspolitiska åtgärderna i konvergensprogrammet verkar ligga i linje med åtgärderna i det nationella reformprogrammet. I synnerhet betonas i båda programmen att en försiktig finanspolitik utgör en avgörande faktor för att säkerställa makroekonomisk stabilitet.14.  Programmets strategi för de offentliga finanserna överensstämmer i huvudsak med de allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken som ingår i de integrerade riktlinjerna för perioden 2005–2008.15.  När det gäller uppgiftskraven i uppförandekoden för stabilitets- och konvergensprogram innehåller programmet samtliga obligatoriska uppgifter och de flesta av de frivilliga uppgifterna[6].Sammantaget är slutsatsen att de offentliga finanserna på medellång sikt är sunda, och att den finanspolitiska strategin utgör ett bra exempel på en finanspolitik i linje med stabilitets- och tillväxtpakten. Den planerade försvagningen av överskottet i de offentliga finanserna under 2007 i goda ekonomiska tider innebär dock att finanspolitikens inriktning blir konjunkturförstärkande.Mot bakgrund av denna bedömning uppmanas Estland att sträva efter att uppnå ett högre överskott i de offentliga finanserna för 2007 än vad som planeras i programmet i syfte att främja makroekonomisk stabilitet och fortsätta arbetet med att korrigera obalansen i de utrikes affärerna.Jämförelse av nyckeltal i makroekonomiska beräkningar och budgetberäkningar2Konjunkturrensat saldo (liksom i föregående rader), exklusive engångsåtgärder och andra tillfälliga åtgärder. |3 Engångsåtgärder och andra tillfälliga åtgärder som ingår i programmet (0,6 % av BNP 2006, 0,4 % 2007, samtliga underskottsminskande). |4 Engångsåtgärder och andra tillfälliga åtgärder enligt kommissionens höstprognos 2006 (0,2 % av BNP 2005, 0,6 % av BNP 2006, 0,4 % av BNP 2007 och 0,2 % av BNP 2008, samtliga underskottsminskande). |5 Baserat på en beräknad potentiell tillväxt på 9,1 %, 9,6 %, 9,9 % respektive 9,9 % under perioden 2005–2008. |[1] EGT L 209, 2.8.1997, s. 1. Förordningen ändrad genom förordning (EG) nr 1055/2005 (EUT L 174, 7.7.2005, s. 1). De dokument som det hänvisas till i texten återfinns på följande webbplats:http://europa.eu.int/comm/economy_finance/about/activities/sgp/main_en.htm[2] Meddelande från kommissionen inför Europeiska rådets vårmöte: ”Implementing the renewed Lisbon strategy for growth and jobs – A year of delivery”, 12.12.2006, KOM(2006) 816.[3] Meddelande från kommissionen till rådet och Europaparlamentet – De offentliga finansernas hållbarhet på lång sikt i EU, 12.10.2006, KOM(2006) 574, och Europeiska kommissionen, Generaldirektoratet för ekonomi och finans (2006): ”The long-term sustainability of public finances in the European Union”, European Economy nr 4/2006.[4] ”Närmare angivelser för genomförandet av stabilitets- och tillväxtpakten samt riktlinjer för stabilitets- och konvergensprogrammens utformning och innehåll”, som godkändes av Ekofinrådet den 11 oktober 2005.[5] EGT L 209, 2.8.1997, s. 1. Förordningen ändrad genom förordning (EG) nr 1055/2005 (EUT L 174, 7.7.2005, s. 1). De dokument som det hänvisas till i texten återfinns på följande webbplats:http://europa.eu.int/comm/economy_finance/about/activities/sgp/main_en.htm[6] Särskilt saknas vissa arbetsmarknadsvariabler samt uppgifterna om den privata sektorns nettoutlåning/nettoupplåning.