title: Europeiska systemrisknämndens rekommendation av den 26 september 2019 om utbyte och insamling av upplysningar i makrotillsynssyften hos filialer till kreditinstitut med huvudkontor i en annan medlemsstat eller i ett tredjeland (ESRB/2019/18)2019/C 412/01

text:
               9.12.2019

               SV

               Europeiska unionens officiella tidning

               C 412/1

      EUROPEISKA SYSTEMRISKNÄMNDENS REKOMMENDATION
      av den 26 september 2019
      om utbyte och insamling av upplysningar i makrotillsynssyften hos filialer till kreditinstitut med huvudkontor i en annan medlemsstat eller i ett tredjeland
      (ESRB/2019/18)
      (2019/C 412/01)
      EUROPEISKA SYSTEMRISKNÄMNDENS STYRELSE HAR ANTAGIT DETTA BESLUT
      med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt,
      med beaktande av Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1092/2010 av den 24 november 2010 om makrotillsyn av det finansiella systemet på EU-nivå och om inrättande av en europeisk systemrisknämnd (1), särskilt artikel 3.2 b, 3.2 d, och 3.2 f samt artiklarna 16–18,
      med beaktande av Europeiska systemrisknämndens beslut ESRB/2011/1 av den 20 januari 2011 om arbetsordningen för Europeiska systemrisknämnden (2), särskilt artikel 15.3 e och artiklarna 18–20, och,
      av följande skäl:

                  (1)

                  Makrotillsynens slutmål är att bidra till att värna stabiliteten i det finansiella systemet som helhet, genom att bl.a. stärka dess förmåga att återhämta sig efter störningar och minska uppbyggnaden av systemrisk.

                  (2)

                  Enligt förordning (EU) nr 1092/2010 bör övervakningen och bedömningen av potentiella systemrisker baseras på en bred uppsättning relevanta makro- och mikroekonomiska uppgifter och indikatorer, och förordningen ger Europeiska systemrisknämnden (ESRB) rätt att få direkt och omedelbar tillgång till alla uppgifter som krävs för att fullgöra dess uppdrag avseende makrotillsynen, samtidigt som dessa uppgifter måste förbli konfidentiella vid behov.

                  (3)

                  Andra myndigheter som har i uppdrag att anta och/eller aktivera makrotillsynsåtgärder eller andra finansiella stabilitetsuppgifter – inklusive myndigheter som tillhandahåller analyser till stöd för makrotillsynspolitiska beslut – bör också ha tillgång till relevanta uppgifter och indikatorer som behövs för att de ska kunna utföra sina uppgifter. Den information som är tillgänglig för berörda myndigheter om filialer på deras territorier skiljer sig åt mellan medlemsstaterna när det gäller omfattning och frekvens.

                  (4)

                  I Europeiska systemrisknämndens rekommendation ESRB/2011/3 (3) rekommenderades bland annat att medlemsstaterna bör säkerställa att makrotillsynsmyndigheter har befogenhet att begära in och inom rimlig tid få alla nationella uppgifter och all nationell information som har betydelse för utövandet av deras uppgifter, vilket även inbegriper information från tillsynsorgan med inriktning på mikrotillsyn och värdepappersmarknaden samt information som inte kommer från lagstiftningsområdet, liksom institutionsspecifik information efter en motiverad begäran och under lämpliga former för att säkerställa att den hålls konfidentiell. Den rekommendationen kunde dock inte förutse alla de olika institutionella arrangemang avseende hur makrotillsynsåtgärder antas och genomförs som har vuxit fram i medlemsstaterna sedan 2011. Därför tog det inte specifikt upp vissa institutionella arrangemang som kan behövas för att säkerställa att makrotillsynsmyndigheter har tillgång till den information som anses vara nödvändig för att de ska kunna utföra sina uppgifter, men som de inte har tillgång till.

                  (5)

                  För närvarande utgör tillhandahållandet av gränsöverskridande finansiella tjänster via filialer till kreditinstitut med huvudkontor i en annan medlemsstat eller i ett tredjeland en viktig del av det finansiella systemet i ett antal medlemsstater. Vissa filialer i dessa medlemsstater a) har utsetts av de behöriga myndigheterna som betydande i enlighet med artikel 51 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2013/36/EU (4), b) uppfyller kriterierna för andra systemviktiga institut i enlighet med artikel 131 i direktiv 2013/36/EU, c) tillhandahåller kritiska funktioner på grundval av det europeiska ramverket för återhämtning och resolution, eller (d) har en betydande marknadsandel i verksamhet som är relevant ur ett finansiellt stabilitetsperspektiv (nedan tillsammans kallade filialer med betydelse för finansiell stabilitet). Unionsrätten innehåller inte någon harmoniserad definition av filialer med betydelse för finansiell stabilitet. Tillhandahållandet av gränsöverskridande finansiella tjänster via sådana filialer förväntas öka i framtiden eftersom den finansiella integrationen inom Europeiska unionen fortsätter. Varje myndighet som har i uppdrag att anta och/eller aktivera makrotillsynsåtgärder eller andra finansiella stabilitetsuppgifter måste kunna erhålla viss grundläggande information om alla filialer som är verksamma inom dess jurisdiktion vars moderkreditinstitut har sitt huvudkontor i en annan medlemsstat eller i ett tredjeland. Detta för att myndigheten åtminstone ska kunna bedöma huruvida dessa filialer är relevanta för den finansiella stabiliteten i det land där de är verksamma. Om myndigheten anser att så är fallet, måste den också kunna få mer detaljerad information om dessa filialers verksamhet.

                  (6)

                  Filialer till kreditinstitut med huvudkontor i en annan medlemsstat eller i ett tredje land har olika storlek och betydelse. Om dessa filialer anses vara relevanta för den finansiella stabiliteten i det land där de är verksamma finns det ett behov av att intensifiera samarbetet mellan de relevanta myndigheterna i värdmedlemsstaten och hemmedlemsstaten. I sådana fall är utbytet av utvald information om moderinstitut och de grupper som dessa filialer ingår i nödvändigt för att bedöma den potentiella förstärkande effekt som sådana filialer kan ha under perioder av alltför stor kredittillväxt eller i en kris. Utbytet av sådan utvald information om dessa moderinstitut och grupper avseende kapitalbas och belåning (inbegripet relevanta buffertkrav), finansierings- och likviditetsrisker, affärsstrategi och vissa aspekter av återhämtningsplaner är också nödvändiga för att säkerställa effektiviteten i makrotillsynspolitiken i värdmedlemsstaterna för sådana filialer.

                  (7)

                  Av dessa skäl anses tillhandahållandet av de uppgifter som framgår av rekommendation C vara nödvändig, så att myndigheter med ansvar för att anta och/eller aktivera makrotillsynsåtgärder eller andra finansiella stabilitetsuppgifter kan fullgöra sina uppgifter. Denna information bör lämnas till dessa myndigheter efter en motiverad begäran, på behovsbasis och inom gränserna för tillämplig unionslagstiftning och nationell lagstiftning. Om dessa myndigheter behöver ytterligare information för att kunna utföra sina uppgifter och övervaka eller bedöma systemrisker eller för att utveckla nya policyinstrument, bör de erhålla den ytterligare informationen efter en motiverad begäran.

                  (8)

                  Varken direktiv 2013/36/EU, särskilt artikel 56 i detta, eller Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 575/2013 (5) förhindrar utbytet av information mellan behöriga myndigheter och myndigheter eller organ med ansvar för att upprätthålla stabiliteten i det finansiella systemet i medlemsstaterna, inom ramen för utövandet av sin tillsynsfunktion. Trots att unionsrätten tillhandahåller en ram för utbyte av information mellan relevanta myndigheter för mikrotillsyn, finns det ingen ram för utbyte av information för makrotillsynsändamål.

                  (9)

                  Centralbanker samlar in information om filialer till kreditinstitut med huvudkontor i en annan medlemsstat eller i ett tredje land. Nationella centralbanker inom Europeiska centralbankssystemet uppmanas att dela sådan information med relevanta myndigheter efter en motiverad begäran och på behovsbasis, eftersom detta anses vara ett effektivt sätt att underlätta fullgörandet av deras uppgifter.

                  (10)

                  Väl utformade arrangemang för utbyte av information om filialer till kreditinstitut med huvudkontor i en annan medlemsstat eller i ett tredje land kan hjälpa de myndigheter som har i uppdrag att anta och/eller aktivera makrotillsynsåtgärder eller andra finansiella stabilitetsuppgifter att utföra sina uppgifter. Användningen av samförståndsavtal skulle införa standardisering och förutsägbarhet och skapa en gemensam grund för vad som utgör relevant information för utförandet av deras uppgifter; samförståndsavtal anses också vara ett effektivt och ändamålsenligt medel för att uppnå målet att skapa en kultur av informationsdelning mellan de relevanta myndigheterna för makrotillsyn. I detta avseende kan det nordisk-baltiska makrotillsynsforumet (6) och det senaste samförståndsavtalet om samarbete och samordning om gränsöverskridande finansiell stabilitet i Norden och Baltikum (7) fungera som referenspunkter för ett nära samarbete mellan de relevanta myndigheterna.

                  (11)

                  Enligt subsidiaritetsprincipen bör den relevanta medlemsstaten välja vilken myndighet som ska samla in information om finansiell stabilitet eller för makrotillsynsändamål.

                  (12)

                  Enligt artikel 40 i direktiv 2013/36/EU får värdmedlemsstaternas behöriga myndigheter kräva att alla kreditinstitut som har filialer inom deras territorium lämnar periodiska rapporter om sin verksamhet i dessa värdmedlemsstater. Denna rapportering kan krävas i) för informationsändamål eller för statistiska ändamål, ii) för att identifiera filialer som betydande eller iii) för tillsynsändamål som anförtrots den behöriga myndigheten i värdmedlemsstaten enligt direktiv 2013/36/EU. Det är inte klart om information som samlats in enligt den artikeln också kan användas för makrotillsynsändamål, eftersom det i den relevanta bestämmelsen inte görs någon åtskillnad mellan mikrotillsyn och makrotillsyn. Europeiska kommissionen bör därför, inom ramen för den översyn som föreskrivs i artikel 513 i förordning (EU) nr 575/2013, överväga huruvida unionsrätten bör ses över, konkret för att förtydliga att information från filialer även kan samlas in för makrotillsynsändamål.

                  (13)

                  Filialer till kreditinstitut som har sitt huvudkontor i ett tredje land omfattas endast av den nationella lagstiftningen, och den nationella lagstiftningen i denna fråga är inte harmoniserad i unionsrätten. Till följd av ändringar som nyligen gjorts genom Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2019/878 (8), stadgar artikel 47 i direktiv 2013/36/EU att nationella behöriga myndigheter ska samla in en minimiuppsättning information kompletterad med annan information som bedöms vara nödvändig för att man ska kunna övervaka en filials verksamhet på ett heltäckande sätt från sådana filialer till kreditinstitut med huvudkontor i ett tredje land. När så är möjligt och lämpligt bör sådan information delas med de myndigheter som har i uppdrag att anta och/eller aktivera makrotillsynsåtgärder eller andra finansiella stabilitetsåtgärder. Inom ramen för den översyn som föreskrivs i artikel 513 i förordning (EU) nr 575/2013 – och som nämns ovan – om huruvida unionsrätten bör ändras, dvs. om man bör förtydliga att information från filialer också kan samlas in för makrotillsynsändamål, bör kommissionen också överväga möjligheten att samla in uppgifter för sådana ändamål från filialer till kreditinstitut med huvudkontor i ett tredje land.

                  (14)

                  Enligt rådets förordning (EU) nr 1024/2013 (9) (nedan kallad SSM-förordningen) är ECB den behöriga myndigheten i förhållande till betydande kreditinstitut inom ramen för den gemensamma tillsynsmekanismen (SSM). ECB ansvarar därför för tillsynen över betydande kreditinstitut och bedriver ett nära samarbete med de nationella behöriga myndigheterna för att utföra sina uppgifter genom gemensamma tillsynsgrupper, som består av personal från ECB och de relevanta nationella behöriga myndigheterna. Detta möjliggör ett smidigt och snabbt utbyte av information om de kreditinstitut som står under tillsyn. Myndigheter som har i uppdrag att anta och/eller aktivera makrotillsynsåtgärder eller andra finansiella stabilitetsuppgifter kan begära och erhålla information från ECB i dess tillsynsroll om filialer till kreditinstitut med huvudkontor i en annan medlemsstat.

                  (15)

                  Enligt artikel 5.2 i SSM-förordningen är ECB ansvarig för att bedöma de makrotillsynsåtgärder som antagits av nationella myndigheter och, när så bedöms nödvändigt, att ställa högre krav på kapitalbuffertar och vidta strängare åtgärder. I detta avseende omfattas information om filialer till kreditinstitut med huvudkontor i en annan medlemsstat eller i ett tredjeland av de kategorier av information som kan vara nödvändiga för att ECB ska kunna utföra dessa uppgifter.

                  (16)

                  De behöriga myndigheterna i medlemsstater som inte deltar i den gemensamma tillsynsmekanismen kan samarbeta och utbyta information om kreditinstitut som står under tillsyn i tillsynskollegier som inrättats i enlighet med artiklarna 51 och 116 i direktiv 2013/36/EU och som fungerar som ett verktyg för att samordna tillsynsuppgifter som berör gränsöverskridande verksamhet som bedrivs av ett kreditinstitut.

                  (17)

                  Denna gränsöverskridande mekanism för informationsutbyte är inriktad på målen för mikrotillsynen. Följaktligen föreskriver artiklarna 51 och 116 i direktiv 2013/36/EU och kommissionens delegerade förordning (EU) 2016/98 (10), som fastställer de allmänna reglerna för tillsynskollegiernas funktionssätt, inte uttryckligen att myndigheter som har i uppdrag att anta och/eller aktivera makrotillsynsåtgärder eller andra uppgifter avseende finansiell stabilitet ska delta i de relevanta tillsynskollegierna. Den relevanta behöriga myndigheten i hemmedlemsstaten har dock i princip möjlighet att bjuda in andra enheter att delta i tillsynskollegiernas sammanträden, förutsatt att alla kollegiets medlemmar är överens om detta. Viss information om det kreditinstitut som filialen tillhör och som delas i tillsynskollegiet kan vara relevant för makrotillsynsfrågor. För detta ändamål uppmuntras de behöriga myndigheterna att bjuda in relevanta myndigheter som har i uppdrag att anta och/eller aktivera makrotillsynsåtgärder eller andra uppgifter avseende finansiell stabilitet att delta i beredningen av specifika frågor av intresse för makrotillsynen som diskuteras i tillsynskollegierna. Att uttryckligen inkludera sådana relevanta myndigheter i tillsynskollegierna som potentiella observatörer i enlighet med kommissionens delegerade förordning (EU) 2016/98 skulle kunna ge större säkerhet i fråga om denna roll. Att bjuda in företrädare för makrotillsynsmyndigheter att delta i tillsynskollegiernas möten för att informera andra deltagare om makrotillsynsrisker eller regleringstekniska aspekter inom området makrotillsyn kan också vara värdefullt för diskussioner inom tillsynskollegierna.

                  (18)

                  För att säkerställa en konsekvent, effektiv och ändamålsenlig strategi för informationsutbyte inom ramen för denna rekommendation bör Europeiska bankmyndigheten (EBA), i samarbete med ESRB, utarbeta riktlinjer för, och övervaka utbytet av, information. För att uppnå en viss grad av konvergensen på den information som erhålls från berörda parterna, bör EBA upprätta en gemensam ram för samförståndsavtal i samarbete med alla berörda parter.

                  (19)

                  Denna rekommendation är inte tänkt att påverka det arbete som unionens centralbanker utför inom ramen för sina penningpolitiska mandat.

                  (20)

                  ESRB:s rekommendationer offentliggörs efter det att mottagarna har informerats, och efter det att styrelsen har informerat Europeiska unionens råd om sin avsikt att göra detta samt rådet getts möjlighet att agera.

            HÄRIGENOM REKOMMENDERAS FÖLJANDE.
      AVSNITT 1

         REKOMMEDATIONER

         Rekommendation A — samarbete och informationsutbyte på behovsbasis

      Det rekommenderas att de relevanta myndigheterna

                  1.

                  bedriver ett sådant informationsutbyte som anses nödvändigt för att de ska kunna fullgöra sina uppgifter i samband med att de antar och/eller aktiverar makrotillsynsåtgärder eller utför andra uppgifter avseende finansiell stabilitet på ett effektivt och ändamålsenligt sätt, när det gäller filialer i en värdmedlemsstat till kreditinstitut med huvudkontor i en annan medlemsstat eller i ett tredjeland. Informationsutbytet bör äga rum efter mottagande av en motiverad begäran om information avseende sådana filialer – med beaktande av de riktlinjer som EBA har utfärdat i enlighet med delrekommendation C.1 – som lämnats in av en relevant myndighet i den värdmedlemsstat som har i uppdrag att anta och/eller aktivera makrotillsynsåtgärder eller utföra andra uppgifter avseende finansiell stabilitet. Informationsutbytet bör stå i relation till filialernas betydelse för den finansiella stabiliteten i värdmedlemsstaten.

                  2.

                  upprättar samförståndsavtal eller andra former av frivilliga arrangemang för samarbete och informationsutbyte mellan sig – eller med en relevant myndighet i ett tredjeland – avseende filialer i värdmedlemsstaten till kreditinstitut med huvudkontor i en annan medlemsstat eller i ett tredjeland, om alla berörda parter anser detta nödvändigt och lämpligt för att underlätta informationsutbytet.

         Rekommendation B — ändringar av unionens rättsliga ram

      Det rekommenderas att Europeiska kommissionen

                  1.

                  granskar huruvida det finns aspekter i unionslagstiftningen som utgör ett hinder för myndigheter som har i uppdrag att anta och/eller aktivera makrotillsynsåtgärder eller utföra andra uppgifter avseende finansiell stabilitet att inneha eller erhålla nödvändig information om filialer för att utföra dessa funktioner eller uppgifter.

                  2.

                  efter en bedömning där den drar slutsatsen att sådana hinder föreligger, föreslår att unionslagstiftningen ändras så att dessa hinder kan avlägsnas.

         Rekommendation C — riktlinjer för och övervakning av informationsutbyte

      Det rekommenderas att Europeiska bankmyndigheten

                  1.

                  utfärdar riktlinjer i enlighet med rekommendation A för informationsutbytet mellan relevanta myndigheter avseende filialer till kreditinstitut med huvudkontor i en annan medlemsstat, som bör omfatta en förteckning över information som ska ingå i utbytet, som ett minimum, på behovsbasis, och inom gränserna för tillämplig unionslagstiftning och nationell lagstiftning. Förteckningen bör åtminstone innehålla uppgifter från var och en av följande kategorier

                              på filialnivå:

                                          a)

                                          tillgångar och exponeringar, med uppdelningar.

                                          b)

                                          uppdelning av tillgångar avseende låntagarbaserade åtgärder.

                                          c)

                                          skulder, med uppdelningar.

                                          d)

                                          exponeringar inom den finansiella sektorn.

                                          e)

                                          information som är behövs för att identifiera andra systemviktiga institut (O-SII).

                              på modergrupps-/moderinstitutnivå:

                                          f)

                                          kapitalbas och finansiell hävstång.

                                          g)

                                          finansiering och likviditet.

                                          h)

                                          relevant information om filialer, såsom affärsstrategier och vissa delar av kreditinstitutens återhämtningsplaner och relevanta tillsynsbedömningar.

                  2.

                  regelbundet, i samarbete med ESRB, granskar hur ändamålsenligt och effektivit informationsutbytet är mellan de berörda myndigheterna avseende filialer till kreditinstitut som har sitt huvudkontor i en annan medlemsstat eller i ett tredjeland.

            AVSNITT 2

         GENOMFÖRANDE

      1.   Definitioner

      I denna rekommendation gäller följande definitioner:

                  a)

                     filial: ett driftställe som utgör en rättsligt beroende del av ett kreditinstitut och som självständigt utför alla eller vissa av de transaktioner som är hänförliga till verksamhet i kreditinstitut.

                  b)

                     kreditinstitut: ett kreditinstitut enligt definitionen i artikel 4.1.1 i förordning (EU) nr 575/2013.

                  c)

                     filial med betydelse för den finansiella stabiliteten: en filial i en värdmedlemsstat till ett kreditinstitut med huvudkontor i en annan medlemsstat eller i ett tredjeland som uppfyller något av följande kriterier:

                              i)

                              den behöriga myndigheten i värdmedlemsstaten har fastställt att filialen ska betecknas som betydande i enlighet med artikel 51 i direktiv 2013/36/EU,

                              ii)

                              den behöriga eller utsedda myndigheten i värdmedlemsstaten har fastställt att filialen uppfyller de kriterier som avses i artikel 131.3 i direktiv 2013/36/EU för identifiering av andra systemviktiga institut (O-SII), i enlighet med Europeiska bankmyndighetens riktlinjer EBA/GL/2014/10 (11).

                              iii)

                              den nationella resolutionsmyndigheten i värdmedlemsstaten har fastställt att filialen i värdmedlemsstaten tillhandahåller kritiska funktioner i den mening som avses i artikel 2.1.35 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2014/59/EU (12).

                              iv)

                              filialen har en marknadsandel som överstiger 2 procent av minst en av de kategorier av exponeringar som framgår av artikel 133.5 a och 133.5 b i direktiv 2013/36/EU. (13).

                  d)

                     värdmedlemsstat: en värdmedlemsstat enligt definitionen i artikel 4.1 led 44 i förordning (EU) nr 575/2013.

                  e)

                     hemmedlemsstat: hemmedlemsstat enligt definitionen i artikel 4.1 led 43 i förordning (EU) nr 575/2013.

                  f)

                     behörig myndighet: en offentlig myndighet eller ett offentligt organ som officiellt har erkänts i nationell lagstiftning och som enligt nationell lagstiftning har befogenhet att utöva tillsyn över kreditinstitut som en del av tillsynssystemet i den berörda medlemsstaten och ECB i enlighet med artikel 9.1 i förordning (EU) nr 1024/2013.

                  g)

                     samförståndsavtal: en frivillig överenskommelse som reglerar hur de berörda myndigheterna avser att samarbeta med varandra och som i detalj reglerar vilka uppgifter och vilken information utbytet omfattar, i enlighet med tillämplig lagstiftning och annan reglering.

                  h)

                     relevant myndighet:

                              1.

                              en myndighet som är behörig att anta och/eller aktivera makrotillsynsåtgärder eller utföra andra uppgifter avseende finansiell stabilitet, t.ex. tillhörande analysarbete, inklusive men inte begränsat till:

                                          i)

                                          en utsedd myndighet i enlighet med avdelning VII kapitel 4 i direktiv 2013/36/EU eller artikel 458.1 i förordning (EU) nr 575/2013,

                                          ii)

                                          ECB enligt artikel 9.1 i förordning (EU) nr 1024/2013,

                                          iii)

                                          ett makrotillsynsorgan med de mål, arrangemang, uppgifter, befogenheter, instrument, ansvarighetskrav och andra särdrag som framgår av rekommendation ESRB/2011/3,

                              2.

                              en behörig myndighet.

            2.   Kriterier för genomförandet

                  1.

                  Följande kriterier gäller för genomförandet av denna rekommendation:

                              a)

                              Principen om behovsenlig behörighet och proportionalitetsprincipen ska beaktas så att man beaktar målsättningen och innehållet i varje rekommendation.

                              b)

                              De särskilda efterlevnadskriterier avseende varje rekommendation som anges i bilagan bör uppfyllas.

                  2.

                  Mottagarna ska meddela ESRB och rådet vilka åtgärder som de vidtar med anledning av denna rekommendation, eller på lämpligt sätt motivera eventuell passivitet. Rapporterna bör som minimum innehålla

                              a)

                              information om innehållet i, och tidsramarna för, de åtgärder som vidtas,

                              b)

                              en bedömning av huruvida de vidtagna åtgärderna kommer att uppnå målen för denna rekommendation,

                              c)

                              en ingående motivering av varför man avstått från att vidta åtgärder eller gjort avsteg från denna rekommendation, inklusive eventuella förseningar.

            3.   Tidsfrister för uppföljning

      Adressaterna ska meddela ESRB och rådet vilka åtgärder som de vidtar med anledning av denna rekommendation, eller på lämpligt sätt motivera eventuell passivitet, enligt vad som anges nedan.
      1.   Rekommendation A

                  a)

                  Senast den 31 december 2020 ska de relevanta myndigheterna överlämna en interimsrapport till ESRB och rådet om genomförandet av rekommendation A.

                  b)

                  Senast den 31 december 2024 ska de relevanta myndigheterna överlämna en slutrapport om genomförandet av rekommendation A till ESRB och rådet, med beaktande av eventuella ändringar av nationell lagstiftning, EU:s lagstiftning samt EBA:s riktlinjer.

            2.   Rekommendation B

      Senast den 31 december 2022 ska kommissionen lämna en rapport till ESRB och rådet om hur rekommendation B har genomförts.
      3.   Rekommendation C

      Senast den 31 december 2023 ska EBA lämna en rapport till ESRB och rådet om hur rekommendation C har genomförts.
      4.   Granskning och utvärdering

                  1.

                  ESRB-sekretariatet ska

                              a)

                              stödja adressaterna, säkerställa en samordnad rapportering, tillhandahållandet av relevanta förlagor och information om tillvägagångssätt och tidsfrister för uppföljningen,

                              b)

                              verifiera adressaternas uppföljning, hjälpa adressaterna när dessa så önskar och lämna rapporter om uppföljningen till styrelsen via styrkommittén.

                  2.

                  Styrelsen kommer att bedöma adressaternas åtgärder och förklaringar och i förekommande fall besluta huruvida denna rekommendation inte har följts och huruvida en adressat har underlåtit att motivera sin passivitet på lämpligt sätt.

         Utfärdad i Frankfurt am Main den 26 september 2019.

               Chef för ESRB:s sekretariat, på ESRB-styrelsens vägnar

            Francesco MAZZAFERRO

         (1)  EUT L 331, 15.12.2010, s. 1.

         (2)  EUT C 58, 24.2.2011, s. 4.

         (3)  Europeiska systemrisknämndens rekommendation ESRB/2011/3 av den 22 december 2011 om de nationella myndigheternas mandat för makrotillsyn (EUT C 41, 14.2.2012, s. 1).

         (4)  Europaparlamentets och rådets direktiv 2013/36/EU av den 26 juni 2013 om behörighet att utöva verksamhet i kreditinstitut och om tillsyn av kreditinstitut och värdepappersföretag, om ändring av direktiv 2002/87/EG och om upphävande av direktiv 2006/48/EG och 2006/49/EG (EUT L 176, 27.6.2013, s. 338).

         (5)  Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 575/2013 av den 26 juni 2013 om tillsynskrav för kreditinstitut och värdepappersföretag och om ändring av förordning (EU) nr 648/2012 (EUT L 176, 27.6.2013, s. 1).

         (6)  Nordic-Baltic Macroprudential Forum (NBMF) är ett regionalt samarbetsorgan för centralbankscheferna och cheferna för tillsynsmyndigheterna. NBMF diskuterar regelbundet riskerna för den finansiella stabiliteten i Norden och Baltikum och i specifika länder, samt även makrotillsynsåtgärder och deras ömsesidighet som ett sätt att hantera dessa risker och förbättra den regionala samordningen.

         (7)  Memorandum of Understanding on Cooperation and Coordination on cross-border financial stability between relevant Ministries, Central Banks, Financial Supervisory Authorities and Resolution Authorities of Denmark, Estonia, Finland, Iceland, Latvia, Lithuania, Norway and Sweden, 31 januari 2018.

         (8)  Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2019/878 av den 20 maj 2019 om ändring av direktiv 2013/36/EU vad gäller undantagna enheter, finansiella holdingföretag, blandade finansiella holdingföretag, ersättning, tillsynsåtgärder och tillsynsbefogenheter och kapitalbevarande åtgärder (EUT L 150, 7.6.2019, s. 253).

         (9)  Rådets förordning (EU) nr 1024/2013 av den 15 oktober 2013 om tilldelning av särskilda uppgifter till Europeiska centralbanken i fråga om politiken för tillsyn över kreditinstitut (EUT L 287, 29.10.2013, s. 63).

         (10)  Kommissionens delegerade förordning (EU) 2016/98 av den 16 oktober 2015 om komplettering av Europaparlamentets och rådets direktiv 2013/36/EU avseende tekniska standarder för tillsyn för att specificera de allmänna villkoren för tillsynskollegiernas funktionssätt (EUT L 21, 28.1.2014, s. 2).

         (11)  Europeiska bankmyndighetens riktlinjer av den 16 december 2014 om kriterierna för att fastställa villkoren för tillämpning av artikel 131.3 i direktiv 2013/36/EU (CRD) i samband med bedömningen av andra systemviktiga institut (O-SII) (EBA/GL/2014/10).

         (12)  Europaparlamentets och rådets direktiv 2014/59/EU av den 15 maj 2014 om inrättande av en ram för återhämtning och resolution av kreditinstitut och värdepappersföretag och om ändring av rådets direktiv 82/891/EEG och Europaparlamentets och rådets direktiv 2001/24/EG, 2002/47/EG, 2004/25/EG, 2005/56/EG, 2007/36/EG, 2011/35/EU, 2012/30/EU och 2013/36/EU samt Europaparlamentets och rådets förordningar (EU) nr 1093/2010 och (EU) nr 648/2012 (EUT L 173, 12.6.2014, s. 190).

         (13)  I dess ändrade lydelse enligt direktiv (EU) 2019/878.

         Bilaga
         Kriterier för att uppfylla rekommendationerna

            Rekommendation A — samarbete och informationsutbyte på behovsbasis

         För rekommendation A ska nedanstående kriterier uppfyllas.

            Delrekommendation A.1 — Informationsutbytets ändamålsenlighet, effektivitet och proportionerlighet

                     1.

                     Relevanta myndigheter bör, i tillämpliga fall, efter mottagande av en motiverad begäran från en myndighet som har i uppdrag att anta och/eller aktivera makrotillsynsåtgärder eller utföra andra uppgifter avseende finansiell stabilitet, som ett minimum samla in och utbyta följande kategorier av information: den information som anges i punkterna a–e i delrekommendation C.1 avseende alla filialer, och därutöver den information som anges i punkterna f–h i delrekommendation C.1 avseende sådana filialer med betydelse för den finansiella stabiliteten.

                     2.

                     De relevanta myndigheterna bör rapportera till ESRB och EBA om eventuella problem som uppstår under informationsutbytet.

                     3.

                     När EBA offentliggör riktlinjer i enlighet med delrekommendation C.1 bör de relevanta myndigheterna som minimum utbyta den information som avses i de riktlinjerna, efter mottagande av en motiverad begäran från en myndighet som har i uppdrag att anta och/eller aktivera makrotillsynsåtgärder eller utföra andra uppgifter avseende finansiell stabilitet.

                     4.

                     Följande vägledande principer bör iakttas vid ett informationsutbyte:

                                 a)

                                 Utbytet av information bör vara baserat på en motiverad begäran från en myndighet som har i uppdrag att anta och/eller aktivera makrotillsynsåtgärder eller utföra andra uppgifter avseende finansiell stabilitet i värdmedlemsstaten och den begärda informationen bör vara nödvändig för att utföra dessa uppgifter, med beaktande av principen om behovsenlig behörighet.

                                 b)

                                 Den information som ska omfattas av utbytet bör stå i relation till filialernas betydelse för den finansiella stabiliteten i den medlemsstat som begär informationen.

                                 c)

                                 Myndigheter som har i uppdrag att anta och/eller aktivera makrotillsynsåtgärder eller utföra andra uppgifter avseende finansiell stabilitet bör beakta tillgänglig information innan de begär information från andra relevanta myndigheter.

                                 d)

                                 Relevanta myndigheter bör tillhandahålla den begärda informationen utan onödigt dröjsmål.

                                 e)

                                 Relevanta myndigheter bör, inom ramen för gällande rättsliga regelverk, använda sina befogenheter för att samla in de begärda uppgifterna om de inte är direkt tillgängliga för de relevanta myndigheterna.

                                 f)

                                 Relevanta myndigheter bör om möjligt använda befintliga rapporteringsmallar.

                                 g)

                                 Relevanta myndigheter bör överföra uppgifter i användarvänliga format som möjliggör ytterligare automatisk behandling av uppgifterna.

                                 h)

                                 Relevanta myndigheter bör vid behov vidta åtgärder för att möjliggöra konfidentiell informationsöverföring.

                                 i)

                                 Den mottagande myndigheten bör säkerställa minst samma grad av konfidentialitet för informationen som tillämpas av den myndighet som tillhandahåller informationen.

                     5.

                     Om myndigheter som har i uppdrag att anta och/eller aktivera makrotillsynsåtgärder eller utföra andra uppgifter avseende finansiell stabilitet i värdmedlemsstaten är inaktiva, kommer detta att anses vara tillräckligt förklarat om det finns belägg för att det inte finns några filialer som är relevanta för den finansiella stabiliteten i deras medlemsstat eller om myndigheterna försäkrar att de har all information som är nödvändig för att de ska kunna utföra sina uppgifter. Om relevanta myndigheter är inaktiva kommer detta att anses vara tillräckligt förklarat om de inte har erhållit en motiverad begäran om information från en relevant myndighet i värdmedlemsstaten som har i uppdrag att anta och/eller aktivera makrotillsynsåtgärder eller utföra andra uppgifter avseende finansiell stabilitet.

            Delrekommendationen A.2 — mekanismer för samarbete och informationsutbyte

                     1.

                     De relevanta myndigheterna bör se till att alla frivilliga arrangemang, t.ex. samförståndsavtal, bl.a. fastställer en allmän princip för ömsesidigt informationsutbyte i enlighet med principerna för samarbete mellan relevanta myndigheter och standarderna för informationsutbyte på begäran som framgår av delrekommendation A.1.

                     2.

                     De relevanta myndigheterna ska anses uppfylla kraven i delrekommendation A.2 om de visar att sådana frivilliga arrangemang exisetrar eller förklarar att de har befogenhet att fritt utbyta informationen enligt delrekommendation A.1 utan att inrätta sådana frivilliga arrangemang.

                     3.

                     Om relevanta myndigheter underlåter att agera kommer det att bedömas tillräckligt om det finns belägg för att det inte finns några filialer som är relevanta för den finansiella stabiliteten i deras medlemsstat, eller om de myndigheter som har i uppdrag att anta och/eller aktivera makrotillsynsåtgärder eller utföra andra uppgifter avseende finansiell stabilitet försäkrar att de har all information som krävs för att de ska kunna utföra sina uppgifter, eller att ingen motiverad begäran om information har lämnats eller mottagits.

            Rekommendation B — ändringar av unionens rättsliga ram

         För rekommendation B ska nedanstående kriterier uppfyllas.
         Europeiska kommissionen bör bedöma huruvida det behövs ändringar av unionslagstiftningen för att säkerställa att de myndigheter som har i uppdrag att anta och/eller aktivera makrotillsynsåtgärder eller utföra andra uppgifter avseende finansiell stabilitet har den information som krävs för att de ska kunna utföra sina uppgifter, så att åtminstone:

                     1.

                     Information som rör de kategorier som anges i delrekommendation C.1 och som ska tas fram av EBA kan samlas in regelbundet efter en motiverad begäran från en myndighet som har i uppdrag att anta och/eller aktivera makrotillsynsåtgärder eller utföra andra uppgifter avseende finansiell stabilitet.

                     2.

                     Ytterligare information kan samlas in på grundval av en särskild motiverad begäran från myndigheter som har i uppdrag att anta och/eller aktivera makrotillsynsåtgärder eller utföra andra uppgifter avseende finansiell stabilitet.

                     3.

                     Insamling och/eller informationsutbyte i enlighet med rekommendation A, samt även information som inte är tillgänglig för relevanta myndigheter, är möjlig, särskilt vad gäller artiklarna 40, 47 och 56 i direktiv 2013/36/EU, samt artikel 84 i direktiv 2014/59/EU, särskilt när det gäller utbyte av information om vissa delar av återhämtningsplaner (1).

                     4.

                     Definitionen av en betydande filial inom ramen för artikel 51 i direktiv 2013/36/EU på ett korrekt sätt beaktar överväganden avseende finansiell stabilitet i värdmedlemsstaten.

                     5.

                     Det är uppenbart att myndigheter som har i uppdrag att anta och/eller aktivera makrotillsynsåtgärder eller utföra andra uppgifter avseende finansiell stabilitet kan delta i tillsynskollegierna som observatörer när det gäller artiklarna 51 och 116 i direktiv 2013/36/EU.

               Europeiska kommissionen bör också överväga att införliva information som framgår av den förteckning som ska tas fram av EBA enligt delrekommendation C.1 i kommissionens delegerade förordning (EU) 2016/98, kommissionens genomförandeförordning (EU) 2016/99 (2) och kommissionens genomförandeförordning (EU) nr 680/2014 (3) för att säkerställa att behöriga myndigheter har tillgång till samma uppsättning information som myndigheter som har i uppdrag att anta och/eller aktivera makrotillsynsåtgärder eller utföra andra uppgifter avseende finansiell stabilitet.

            Rekommendation C — riktlinjer för och övervakning av informationsutbyte

         För rekommendation C ska nedanstående kriterier uppfyllas.

            Delrekommendation C.1 — riktlinjer för informationsutbyte

         Riktlinjerna för informationsutbytet som ska utfärdas av EBA bör omfatta, men inte begränsas till:

                     a)

                     En förlaga till ett samförståndsavtal som kan användas av de parter som deltar i informationsutbyte och som kan omfatta ytterligare justeringar som dessa parter anser vara nödvändiga.

                     b)

                     Ytterligare principer för ett effektivt och väl fungerande informationsutbyte.

                     c)

                     Rapporteringsformat och förlagor för informationsutbyte.

                     d)

                     En specificering av den minimiuppsättning information som framgår av delrekommendation C.1, inklusive en förteckning över punkter som ska utbytas utifrån en motiverad begäran från alla filialer, och en förteckning över punkter som ska utbytas utifrån en motiverad begäran för filialer med betydelse för den finansiella stabiliteten.

            Delrekommendation C.2 — granskning av hur effektivit informationsutbytet är och hur väl det fungerar

                     1.

                     EBA bör, i samarbete med ESRB, granska hur effektivit informationsutbytet är och hur väl det fungerar, mellan de relevanta myndigheterna, baserat på information som dessa myndigheter tillhandahåller.

                     2.

                     Baserat på den information som mottagits från de relevanta myndigheterna inom ramen för kriterierna för efterlevnad 2 som är relevanta för delrekommendation A.2 samt den information som erhållits från ESRB, bör EBA regelbundet, minst en gång om året, rapportera till ESRB om hur effektivit informationsutbytet mellan de relevanta myndigheterna är och hur väl det fungerar, inbegripet antalet begäranden om information och svarstid, samt om de samförståndsavtal som har ingåtts.

            (1)  Europaparlamentets och rådets direktiv 2014/59/EU av den 15 maj 2014 om inrättande av en ram för återhämtning och resolution av kreditinstitut och värdepappersföretag och om ändring av rådets direktiv 82/891/EEG och Europaparlamentets och rådets direktiv 2001/24/EG, 2002/47/EG, 2004/25/EG, 2005/56/EG, 2007/36/EG, 2011/35/EU, 2012/30/EU och 2013/36/EU samt Europaparlamentets och rådets förordningar (EU) nr 1093/2010 och (EU) nr 648/2012 (EUT L 173, 12.6.2014, s. 190).

            (2)  Kommissionens genomförandeförordning (EU) 2016/99 av den 16 oktober 2015 om tekniska standarder för genomförande avseende fastställande av tillsynskollegiers operativa funktion enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2013/36/EU (EUT L 21, 28.1.2016, s. 21).

            (3)  Kommissionens genomförandeförordning (EU) nr 680/2014 av den 16 april 2014 om tekniska standarder för genomförande av instituts tillsynsrapportering enligt Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 575/2013 (EUT L 191, 28.6.2014, s. 1).


title: Kommissionens rekommendation (EU) 2020/403 av den 13 mars 2020 om förfaranden för bedömning av överensstämmelse och marknadsövervakning inom ramen för hotet från covid-19

text:
               16.3.2020

               SV

               Europeiska unionens officiella tidning

               LI 79/1

      KOMMISSIONENS REKOMMENDATION (EU) 2020/403
      av den 13 mars 2020
      om förfaranden för bedömning av överensstämmelse och marknadsövervakning inom ramen för hotet från covid-19
      EUROPEISKA KOMMISSIONEN HAR ANTAGIT DENNA REKOMMENDATION
      med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artikel 292, och
      av följande skäl:

                  (1)

                  I samband med det aktuella globala utbrottet av covid-19 och den snabba spridningen av viruset i olika regioner i EU, har efterfrågan på personlig skyddsutrustning (nedan kallad skyddsutrustning), som ansiktsmasker, handskar, skyddsoveraller och skyddsglasögon, och av medicintekniska produkter som operationsmasker, undersökningshandskar och vissa rockar ökat exponentiellt. Distributionskedjan för vissa typer av skyddsutrustning, som ansiktsmasker av engångstyp, är under stark press på grund av den kraftigt ökade efterfrågan, både via befintliga och via nya kanaler. Den globala distributionskedjan för sådana produkter har också råkat ut för stora störningar, som har gett återverkningar även på EU-marknaden.

                  (2)

                  Med tanke på att människornas hälsa och säkerhet i EU är av främsta prioritet är det av största vikt att se till den lämpligaste skyddsutrustningen och de medicintekniska produkter som garanterar ett tillräckligt skydd snabbt görs tillgängliga för dem som behöver dem mest.

                  (3)

                  Ekonomiska aktörer i hela EU arbetar outtröttligt för att öka sin respektive tillverknings- och distributionskapacitet. För att mildra effekterna av de olika störande faktorerna håller de ekonomiska aktörerna på att omforma sina distributionskedjor genom att ta nya produktionslinjer i drift och/eller utöka sin leverantörsbas. Dessa insatser från näringslivsaktörerna kan inte ge full effekt om den ökade tillgången inte kan komma in på marknaden utan onödiga förseningar.

                  (4)

                  De här kraven om konstruktion, tillverkning och utsläppande på marknaden föreskrivs i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2016/425 av den 9 mars 2016 om personlig skyddsutrustning och om upphävande av rådets direktiv 89/686/EEG (1).

                  (5)

                  Kraven om konstruktion, tillverkning och utsläppande på marknaden av medicintekniska produkter föreskrivs i rådets direktiv 93/42/EEG av den 14 juni 1993 om medicintekniska produkter (2). Det direktivet upphävs genom Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2017/745 av den 5 april 2017 om medicintekniska produkter, om ändring av direktiv 2001/83/EG, förordning (EG) nr 178/2002 och förordning (EG) nr 1223/2009 och om upphävande av rådets direktiv 90/385/EEG och 93/42/EEG (3), vilken ska tillämpas från den 26 maj 2020.

                  (6)

                  Ansiktsmasker för engångsbruk eller återanvändning som skyddar mot partikelformiga risker, overaller för engångsbruk eller återanvändning, handskar och skyddsglasögon som används för att förebygga och skydda mot skadliga biologiska agenser som virus, är produkter som omfattas av förordning (EU) 2016/425.

                  (7)

                  Operationsmasker, undersökningshandskar och vissa typer av rockar är produkter som omfattas av direktiv 93/42/EEG och förordning (EU) 2017/745.

                  (8)

                  I samband med hotet från covid-19 är sådan skyddsutrustning och sådana medicintekniska produkter mycket viktiga för hälso- och sjukvårdspersonal, räddningstjänst och annan personal som arbetar med att stoppa viruset och undvika ytterligare spridning.

                  (9)

                  Förordning (EU) 2016/425 innebär en fullständig harmonisering av reglerna för konstruktion, tillverkning och utsläppande på unionsmarknaden av skyddsutrustning, och där föreskrivs ett antal väsentliga hälso- och säkerhetskrav för skyddsutrustning utifrån klassificeringen av den beroende på vilken risk den är avsedd att skydda användarna mot. Skyddsutrustning som tillverkas i enlighet med förordning (EU) 2016/425 får således cirkulera fritt på hela den inre marknaden och medlemsstaterna får inte införa ytterligare och avvikande krav på tillverkning och utsläppande på marknaden av sådana produkter.

                  (10)

                  Direktiv 93/42/EEG och förordning (EU) 2017/745 innebär en fullständig harmonisering av reglerna för konstruktion, tillverkning och utsläppande på unionsmarknaden av medicintekniska produkter, och där anges ett antal väsentliga krav och allmänna krav på säkerhet och prestanda, utifrån en klassificering av medicintekniska produkter beroende på de specifika regler som styrs av vad produkterna är avsedda att användas till. Medicintekniska produkter som tillverkas i enlighet med rådets direktiv 93/42/EEG och förordning (EU) 2017/745 får cirkulera fritt på hela den inre marknaden och medlemsstaterna får inte införa ytterligare och avvikande krav på tillverkning och utsläppande på marknaden av sådana produkter.

                  (11)

                  Skyddsutrustning som är avsedd att skydda mot skadliga biologiska agenser som virus förtecknas i bilaga I till förordning (EU) 2016/425 som kategori III, som uteslutande omfattar risker som kan leda till ”mycket allvarliga följder, såsom dödsfall eller bestående hälsoskada”.

                  (12)

                  Relevanta medicintekniska produkter som icke-invasiva produkter hör till klass I, om inga specifika regler gäller.

                  (13)

                  I enlighet med artikel 8 i förordning (EU) 2016/425 ska tillverkarna, när de släpper ut skyddsprodukter på marknaden, utföra den tillämpliga bedömningen av överensstämmelse och när bedömningen har visat att skyddsutrustningen uppfyller de tillämpliga grundläggande hälso- och säkerhetskraven ska de anbringa en CE-märkning.

                  (14)

                  I enlighet med artikel 11 i direktiv 93/42/EEG och artikel 52 i förordning (EU) 2017/745 ska tillverkare, när förordningen har börjat tillämpas, när de släpper ut medicintekniska produkter på marknaden utföra den tillämpliga bedömningen av överensstämmelse, och om bedömningen har visat att produkterna uppfyller väsentliga krav och allmänna krav på säkerhet och prestanda ska de anbringa en CE-märkning. Medlemsstaterna får på vederbörligen motiverad begäran bevilja undantag från förfarandena för bedömning av överensstämmelse för utsläppande på marknaden och ibruktagande inom den berörda medlemsstatens territorium av enskilda produkter vars användning ligger i hälsoskyddets intresse.

                  (15)

                  Förordning (EU) 2016/425 är teknikneutral och innehåller inga specifika obligatoriska tekniska lösningar för konstruktionen av skyddsutrustning. I stället fastställs i bilaga II till förordning (EU) 2016/425 de grundläggande hälso- och säkerhetskrav som skyddsutrustning ska uppfylla för att kunna släppas ut på marknaden och cirkulera fritt på hela EU-marknaden.

                  (16)

                  Direktiv 93/42/EEG och förordning (EU) 2017/745 är teknikneutrala och innehåller inga specifika obligatoriska tekniska lösningar för utformningen av medicintekniska produkter. I bilaga I till direktiv 93/42/EEG fastställs i stället de väsentliga kraven och i bilaga I till förordning (EU) 2017/745 fastställs de allmänna kraven på säkerhet och prestanda som medicintekniska produkter bör uppfylla för att få släppas ut på marknaden och cirkulera fritt på hela unionsmarknaden.

                  (17)

                  Genom artikel 14 i förordning (EU) 2016/425 får tillverkare möjlighet att förlita sig på specifika tekniska lösningar som anges i harmoniserade standarder eller delar av dem till vilka hänvisningar har offentliggjorts i Europeiska unionens officiella tidning. I enlighet med denna artikel gäller att om en tillverkare väljer att använda en sådan teknisk lösning, förutsätts skyddsutrustningen överensstämma med de grundläggande hälso- och säkerhetskrav som omfattas av den harmoniserade standarden eller delar av den. Överensstämmelse med de harmoniserade standarderna är dock inte obligatorisk. Det står tillverkarna fritt att välja andra tekniska lösningar, förutsatt att den särskilda lösning som väljs garanterar att skyddsutrustningen uppfyller de tillämpliga grundläggande hälso- och säkerhetskraven.

                  (18)

                  Genom artikel 5 i direktiv 93/42/EEG och artikel 8 i förordning (EU) 2017/745 får tillverkare möjlighet att förlita sig på specifika tekniska lösningar som anges i harmoniserade standarder eller delar av dem till vilka hänvisningar har offentliggjorts i Europeiska unionens officiella tidning. I enlighet med denna artikel gäller att om en tillverkare väljer att använda en sådan teknisk lösning, förutsätts de medicintekniska produkterna överensstämma med de krav som omfattas av den harmoniserade standarden eller delar av den. Överensstämmelse med de harmoniserade standarderna är dock inte obligatorisk. Det står tillverkarna fritt att välja andra tekniska lösningar, förutsatt att den särskilda lösning som väljs garanterar att den medicintekniska produkten uppfyller de tillämpliga grundläggande hälso- och säkerhetskraven.

                  (19)

                  I artikel 19 i förordning (EU) 2016/425 fastställs de särskilda förfaranden för bedömning av överensstämmelse som gäller de olika kategorierna av skyddsutrustning. Enligt denna artikel ska skyddsutrustning i kategori III, t.ex. sådan utrustning som är avsedd att skydda mot skadliga biologiska agenser, vara föremål för specifika kombinationer av förfaranden för bedömning av överensstämmelse som beskrivs i bilagorna V, VII respektive VIII till den förordningen. Vid vart och ett av de förfaranden för bedömning av överensstämmelse som får användas, måste ett tredjepartorgan för bedömning av överensstämmelse delta.

                  (20)

                  I artikel 11 i direktiv 93/42/EEG och artikel 52 i förordning (EU) 2017/745, när denna förordning börjar tillämpas, fastställs de särskilda förfaranden för bedömning av överensstämmelse som är tillämpliga på olika typer av medicintekniska produkter. Enligt dessa artiklar bör medicintekniska produkter i klass I, utom specialanpassade produkter och prövningsprodukter, omfattas av förfarandet för bedömning av överensstämmelse för EU-försäkran om överensstämmelse, utan att något tredjepartsorgan för bedömning av överensstämmelse deltar.

                  (21)

                  Anmälda organ är de organ för bedömning av överensstämmelse som medlemsstaterna utsett och som är bemyndigade att utföra tredjepartsbedömningar av överensstämmelse enligt förordning (EU) 2016/425. Enligt artikel 26.4 och punkt 4 f i bilaga V till förordning (EU) 2016/425 ska anmälda organ bedöma om en produkt uppfyller de tillämpliga grundläggande hälso- och säkerhetskraven. Anmälda organ behöver utföra denna bedömning inte bara när tillverkaren har tillämpat de harmoniserade standarderna, utan också när tillverkaren har följt andra tekniska lösningar. När de anmälda organen utfärdar intyg om överensstämmelse är de skyldiga de informera sina anmälande myndigheter och kan också vara skyldiga att informera andra anmälda organ om de intyg som de har utfärdat, i enlighet med artikel 34 i förordning (EU) 2016/425.

                  (22)

                  Anmälda organ bör därför bedöma om produkter som tillverkas enligt andra tekniska lösningar, t.ex. sådana som ingår i WHO:s rekommendationer om lämpligt val av personlig skyddsutrustning, också uppfyller de tillämpliga grundläggande hälso- och säkerhetskraven. Med tanke på betydelsen av att säkerställa ett effektivt informationsutbyte mellan alla intressenter i leveranskedjan för skyddsutrustning är det viktigt att anmälda organ, när de konstaterar att en personlig skyddsutrustning tillverkad enligt en annan standard eller teknisk lösning uppfyller de tillämpliga grundläggande hälso- och säkerhetskraven, sprider denna information för att underlätta snabba bedömningar av andra produkter som tillverkas enligt samma standard eller tekniska lösning. Anmälda organ kan för detta ändamål använda sig av de befintliga kanalerna för informationsutbyte inom de samordningsgrupper som inrättats i enlighet med artikel 36 i förordning (EU) 2016/425.

                  (23)

                  Enligt de relevanta förfarandena för marknadskontroll i förordning (EU) 2016/425, särskilt artikel 38.1 och 38.2, ska dessutom en marknadskontrollmyndighet som påträffar skyddsutrustning som inte är CE-märkt utvärdera den. Om marknadskontrollmyndigheten under utvärderingen konstaterar att skyddsutrustningen inte uppfyller kraven i förordningen, ska de ålägga den ekonomiska aktören att vidta korrigerande åtgärder för att skyddsutrustningen ska uppfylla kraven eller återkalla eller dra tillbaka den, på ett sätt som står i proportion till typen av risk. De ska också informera kommissionen och övriga medlemsstater om utvärderingens resultat och om de åtgärder som de har ålagt den ekonomiska aktören att vidta.

                  (24)

                  För att åtgärda bristen på nödvändig skyddsutrustning under utbrottet av covid-19, bör de relevanta marknadskontrollmyndigheterna, när icke-CE-märkt skyddsutrustning är avsedd att föras in på unionsmarknaden, utvärdera produkterna och om dessa befinns uppfylla de grundläggande hälso- och säkerhetskraven i den relevanta förordningen vidta åtgärder för att tillåta att denna skyddsutrustning släpps ut på unionsmarknaden under en begränsad tid eller under det att förfarandet för bedömning av överensstämmelse genomförs med det anmälda organet. För att säkerställa att sådana produkter kan göras tillgängliga i andra medlemsstater och med tanke på vikten av att säkerställa ett effektivt informationsutbyte och samordnade insatser vid alla hot mot allmänhetens hälsa och säkerhet, är det lämpligt att den marknadstillsynsmyndighet som genomför en sådan utvärdering meddelar sitt beslut till de andra medlemsstaternas myndigheter och till kommissionen genom de sedvanliga kanalerna för informationsutbyte om marknadskontroll.

                  (25)

                  Eftersom vissa typer av skyddsutrustning eller medicintekniska produkter som används under utbrottet av Covid-19 även kan användas för andra ändamål, är det nödvändigt att medlemsstaterna vidtar alla lämpliga åtgärder för att säkerställa att skyddsutrustning eller medicintekniska produkter som inte är CE-märkta och som släpps ut på unionsmarknaden i enlighet med punkt 8 i den här rekommendationen endast görs tillgängliga för hälso- och sjukvårdspersonal.

            HÄRIGENOM REKOMMENDERAS FÖLJANDE.
      1.   I syfte att säkerställa tillgången till personlig skyddsutrustning och medicintekniska produkter för adekvat skydd vid utbrott av covid-19 uppmanar kommissionen alla ekonomiska aktörer i distributionskedjan, liksom anmälda organ och marknadskontrollmyndigheter att använda alla de åtgärder som de har till sitt förfogande för att stödja de insatser som syftar till att säkerställa att tillgången till skyddsutrustning och medicintekniska produkter på hela unionsmarknaden motsvarar den ständigt ökande efterfrågan. Sådana åtgärder bör dock inte få någon skadlig inverkan på den allmänna hälso- och säkerhetsnivån, och alla berörda parter bör se till att all skyddsutrustning eller alla medicintekniska produkter som släpps ut på unionsmarknaden, fortsätter att ge en adekvat skyddsnivå för användarnas hälsa och säkerhet.

         FÖRFARANDEN FÖR BEDÖMNING AV ÖVERENSSTÄMMELSE

                  2.

                  De anmälda organen enligt förordning (EU) 2016/425 bör ge företräde åt och snabbt genomföra bedömningar av överensstämmelse inom ramen för alla nyligen inlämnade ansökningar från ekonomiska aktörer om skyddsutrustning som är nödvändig för skydd i samband med utbrottet av covid-19.

                  3.

                  När det gäller skyddsutrustning som tillverkats enligt andra tekniska lösningar än harmoniserade standarder, får WHO:s rekommendationer om lämpligt val av skyddsutrustning användas som en potentiell referenskälla för sådana tekniska lösningar, förutsatt att dessa tekniska lösningar säkerställer en adekvat skyddsnivå som motsvarar de tillämpliga grundläggande hälso- och säkerhetskraven i förordning (EU) 2016/425.

                  4.

                  Anmälda organ som utfärdar intyg för produkter för skyddsutrustning tillverkade enligt andra tekniska lösningar än harmoniserade standarder, bör omedelbart underrätta den berörda anmälande myndigheten samt de andra anmälda organen i enlighet med förordning (EU) 2016/425 om utfärdade intyg och den specifika tekniska lösning som följts. De anmälda organen bör utbyta sådan information genom den grupp för samordning av anmälda organ som inrättats enligt artikel 36 i förordning (EU) 2016/425.

                  5.

                  När det gäller medicintekniska produkter bör man även överväga medlemsstaternas möjlighet att bevilja undantag från förfarandena för bedömning av överensstämmelse enligt artikel 11.13 i direktiv 93/42/EEG och artikel 59 i förordning (EU) 2017/745, när denna förordning börjar tillämpas, även i de fall när ett anmält organ inte måste delta.

         FÖRFARANDEN FÖR MARKNADSKONTROLL

                  6.

                  De berörda marknadskontrollmyndigheterna i medlemsstaterna bör i första hand inrikta sig på personlig skyddsutrustning som inte uppfyller kraven eller medicintekniska produkter som medför allvarliga risker för de avsedda användarnas hälsa och säkerhet.

                  7.

                  Om marknadskontrollmyndigheterna konstaterar att personlig skyddsutrustning eller medicintekniska produkter säkerställer ett tillräckligt skydd av hälsa och säkerhet i enlighet med de väsentliga kraven i förordning (EU) 2016/425 eller kraven i direktiv 93/42/EEG eller förordning (EU) 2017/745, även om förfarandena för bedömning av överensstämmelse, inbegripet anbringande av CE-märkning, inte är helt slutförda enligt de harmoniserade reglerna, får de tillåta att dessa produkter tillhandahålls på unionsmarknaden under en begränsad tid under det att de nödvändiga förfarandena genomförs.

                  8.

                  Skyddsutrustning eller medicintekniska produkter som inte är försedda med CE-märkning kan också bedömas och ingå i ett inköp som organiseras av de behöriga myndigheterna i medlemsstaterna, förutsatt att det säkerställs att sådana produkter endast är tillgängliga för hälso- och sjukvårdspersonal under den rådande hälsokrisen och att de inte kommer in i de vanliga distributionskanalerna och görs tillgängliga för andra användare.

                  9.

                  Marknadskontrollmyndigheterna bör omedelbart underrätta kommissionen och de andra medlemsstaterna om alla tillfälliga arrangemang som de har beviljat med avseende på enskilda skyddsutrustningar eller medicintekniska produkter. För personlig skyddsutrustning bör detta ske via informations- och kommunikationssystemet för marknadskontroll (ICSMS).

         Utfärdad i Bryssel den 13 mars 2020.

               På kommissionens vägnar

            Thierry BRETON

               Ledamot av kommissionen

         (1)  Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2016/425 av den 9 mars 2016 om personlig skyddsutrustning och om upphävande av rådets direktiv 89/686/EEG (EUT L 81, 31.3.2016, s. 51).

         (2)  EGT L 169, 12.7.1993, s. 1.

         (3)  EUT L 117, 5.5.2017, s. 1.


title: Rådets rekommendation av den 9 juli 2019 om Belgiens nationella reformprogram 2019 med avgivande av rådets yttrande om Belgiens stabilitetsprogram 2019

text:
               5.9.2019

               SV

               Europeiska unionens officiella tidning

               C 301/1

      RÅDETS REKOMMENDATION
      av den 9 juli 2019
      om Belgiens nationella reformprogram 2019 med avgivande av rådets yttrande om Belgiens stabilitetsprogram 2019
      (2019/C 301/01)
      EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DENNA REKOMMENDATION
      med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artiklarna 121.2 och 148.4,
      med beaktande av rådets förordning (EG) nr 1466/97 av den 7 juli 1997 om förstärkning av övervakningen av de offentliga finanserna samt övervakningen och samordningen av den ekonomiska politiken (1), särskilt artikel 5.2,
      med beaktande av Europeiska kommissionens rekommendation,
      med beaktande av Europaparlamentets resolutioner,
      med beaktande av Europeiska rådets slutsatser,
      med beaktande av sysselsättningskommitténs yttrande,
      med beaktande av ekonomiska och finansiella kommitténs yttrande,
      med beaktande av yttrandet från kommittén för socialt skydd,
      med beaktande av yttrandet från kommittén för ekonomisk politik, och
      av följande skäl:

                  (1)

                  Den 21 november 2018 antog kommissionen den årliga tillväxtöversikten, som inledde 2019 års europeiska planeringstermin för samordning av den ekonomiska politiken. I den togs vederbörlig hänsyn till den europeiska pelaren för sociala rättigheter som proklamerades av Europaparlamentet, rådet och kommissionen den 17 november 2017. Prioriteringarna i den årliga tillväxtöversikten godkändes av Europeiska rådet den 21 mars 2019. Den 21 november 2018 antog kommissionen, på grundval av Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1176/2011 (2), även rapporten om förvarningsmekanismen, enligt vilken Belgien inte var en av de medlemsstater som skulle bli föremål för en fördjupad granskning. Samma dag antog kommissionen också en rekommendation till rådets rekommendation om den ekonomiska politiken i euroområdet, som godkändes av Europeiska rådet den 21 mars 2019. Den 9 april 2019 antog rådet rekommendationen om den ekonomiska politiken i euroområdet (3) (nedan kallad rekommendationen för euroområdet 2019), i vilken man fastställer fem rekommendationer för euroområdet (nedan kallade rekommendationerna för euroområdet).

                  (2)

                  Med tanke på de nära inbördes kopplingarna mellan ekonomierna i Ekonomiska och monetära unionen bör Belgien, i egenskap av en medlemsstat som har euron som valuta, säkerställa att rekommendationen för euroområdet 2019, som återspeglas nedan i rekommendationerna 1–4, genomförs till fullo och utan onödiga dröjsmål. Åtgärder för att förbättra tjänster kommer att göra det lättare att följa den första rekommendationen för euroområdet vad gäller motståndskraftiga tjänstemarknader, åtgärder för att förbättra de offentliga finansernas hållbarhet, effektivitet och sammansättning samt använda oförutsedda vinster till att minska den offentliga skulden kommer att göra det lättare att följa den andra rekommendationen för euroområdet vad gäller stöd till investeringar, förbättrade offentliga finanser, återuppbyggnad av de finanspolitiska buffertarna och åtgärder för att stärka arbetsmarknadspolitikens effektivitet kommer att göra det lättare att följa den tredje rekommendationen för euroområdet vad gäller stöd till framgångsrika övergångar på arbetsmarknaden.

                  (3)

                  Landsrapporten 2019 för Belgien offentliggjordes den 27 februari 2019. Den innehöll en bedömning av hur väl Belgien hade lyckats med den landsspecifika rekommendation som rådet antog den 13 juli 2018 (4), med uppföljningen av tidigare års landsspecifika rekommendationer och med sina nationella Europa 2020-mål.

                  (4)

                  Den 26 april 2019 lade Belgien fram sitt nationella reformprogram för 2019 och sitt stabilitetsprogram för samma år. De båda programmen har bedömts samtidigt för att deras inbördes kopplingar ska kunna beaktas.

                  (5)

                  Vid programplaneringen för de europeiska struktur- och investeringsfonderna (nedan kallade ESI-fonder) för perioden 2014–2020 har relevanta landsspecifika rekommendationer beaktats. I enlighet med artikel 23 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1303/2013 (5) får kommissionen begära att en medlemsstat ska se över och föreslå ändringar av sin partnerskapsöverenskommelse och av relevanta program när så krävs för att stödja genomförandet av relevanta rekommendationer från rådet. Kommissionen har, i riktlinjerna för tillämpning av åtgärder som sammanlänkar effektiva ESI-fonder med sund ekonomisk styrning, beskrivit närmare hur den kommer att tillämpa denna bestämmelse.

                  (6)

                  Belgien omfattas för närvarande av stabilitets- och tillväxtpaktens förebyggande del och av skuldregeln. Enligt stabilitetsprogrammet för 2019 planerar regeringen en stegvis förbättring av det samlade saldot från ett underskott på 0,7 % av bruttonationalprodukten (BNP) för 2018 till 0,0 % av BNP för 2022. På grundval av det omräknade strukturella saldot (6) väntas det medelfristiga budgetmålet, som är fastställt till en balanserad budget i strukturella termer, inte nås under den period som stabilitetsprogrammet för 2019 omfattar. Efter ett toppvärde på nästan 107 % av BNP för 2014 och en minskning till 102 % av BNP för 2018 väntas den offentliga skuldkvoten sjunka till 94 % till 2022 enligt 2019 års stabilitetsprogram. Det makroekonomiska scenario som ligger till grund för dessa budgetprognoser är realistiskt. Samtidigt har man inte tillräckligt noggrant beskrivit de åtgärder som krävs för att stödja de planerade underskottsmålen från och med 2020, vilket enligt kommissionens vårprognos 2019 bidrar till den prognostiserade försämringen av det strukturella saldot 2020 vid oförändrad politik.

                  (7)

                  Den 5 juni 2019 utfärdade kommissionen en rapport i enlighet med artikel 126.3 i fördraget på grund av att Belgien inte hade följt skuldregeln 2018. I rapporten drar kommissionen efter en bedömning av alla relevanta faktorer slutsatsen att det av den nuvarande analysen inte med säkerhet kan sägas om skuldkriteriet såsom det definieras i fördraget och i rådets förordning (EG) nr 1467/1997 är uppfyllt.

                  (8)

                  I stabilitetsprogrammet för 2019 bekräftar Belgien den begäran landet gjorde i sitt utkast till budgetplan för 2019 om att få utnyttja flexibiliteten i den förebyggande delen i enlighet med ”den gemensamt överenskomna ståndpunkt om flexibilitet i stabilitets- och tillväxtpakten” som rådet godkände den 12 februari 2016. Belgien begärde att tillfälligt få avvika med 0,5 % av BNP från anpassningsbanan mot det medelfristiga budgetmålet eftersom landet ska genomföra omfattande strukturreformer med en positiv effekt på de offentliga finansernas långsiktiga hållbarhet. Strukturreformerna omfattar en pensionsreform, en ”skatteväxling”, en reform av bolagsskatten, en arbetsmarknadsreform och en reform av den offentliga förvaltningen. Kommissionens vårprognos 2019 bekräftar att Belgien kommer att respektera det lägsta riktmärket under 2019, vilket ger en säkerhetsmarginal i förhållande till underskottsgränsen på 3 % av BNP. Det har nu lagstiftats om alla åtgärder, med undantag för reformen av den offentliga förvaltningen. Med tanke på reformernas beskaffenhet, och i synnerhet skatteväxlingen och reformen av bolagsskatten, råder det fortfarande osäkerhet kring deras kortsiktiga effekter, särskilt med tanke på att de inte är budgetneutrala, vilket har förvärrat budgetläget. Åtgärderna har dock ökat ekonomins tillväxtpotential, sänkt arbetslösheten och minskat risken för makroekonomiska obalanser och har därmed en positiv effekt på skuldhållbarheten på medellång och lång sikt. Utifrån detta kan Belgien för närvarande sägas uppfylla kraven för begäran om en tillfällig avvikelse på 0,5 % av BNP för 2019, under förutsättning att landet genomför de överenskomna reformerna på ett tillfredsställande sätt, vilket kommer att följas upp inom den europeiska planeringsterminen.

                  (9)

                  Den 13 juli 2018 rekommenderade rådet Belgien att säkerställa att den nominella ökningen av de primära offentliga nettoutgifterna (7) inte överstiger 1,8 % 2019, vilket motsvarar en årlig strukturell anpassning på minst 0,6 % av BNP. Eftersom Belgien uppfyller kravet för sin begärda tillfälliga avvikelse på 0,5 % av BNP enligt klausulen om strukturreformer, kan den strukturella anpassning som krävs för 2019 sänkas till 0,1 % av BNP, vilket motsvarar en nominell ökning av de primära nettoutgifterna på högst 2,8 % under 2019. Enligt kommissionens vårprognos 2019 finns det risk för en betydande avvikelse från den rekommenderade anpassningsbanan mot det medelfristiga budgetmålet under 2018 och 2019 sammantaget.

                  (10)

                  Med tanke på att Belgiens offentliga skuldkvot ligger på över 60 % av BNP och att det förväntade produktionsgapet är på 0,1 % bör den nominella ökningen av de primära offentliga nettoutgifterna inte överstiga 1,6 % av BNP under 2020, vilket är i linje med den strukturella anpassning på 0,6 % som följer av stabilitets- och tillväxtpaktens gemensamt överenskomna kravmatris. Enligt kommissionens vårprognos 2019 och med oförändrad politik finns det risk för en betydande avvikelse från det kravet under 2020. Belgien förväntas vid första anblicken inte följa skuldregeln 2019 och 2020. Sammantaget anser rådet att de nödvändiga åtgärderna bör vidtas från 2019 om Belgien ska lyckas följa stabilitets- och tillväxtpaktens regler. Det är viktigt att oförutsedda vinster används till att minska den offentliga skuldkvoten ytterligare. Risken för de belgiska offentliga finansernas hållbarhet på medellång och lång sikt finns kvar på grund av kombinationen av hög skuldkvot och den prognostiserade ökningen av kostnaderna för en åldrande befolkning, särskilt de som gäller pensioner och långvarig vård och omsorg. Det lagstiftades om flera pensionsreformer 2015 med följden att den lagstadgade pensionsåldern ska höjas från 65 till 66 år från 2025 och till 67 år från 2030. Dessutom har kraven på ålder och antal tjänsteår för att få gå i förtida pension blivit strängare. De offentliga pensionsutgifterna torde dock ändå öka med 2,9 procentenheter av BNP mellan 2016 och 2070, främst under de kommande två årtiondena. För flera större grupper av offentliganställda är villkoren för förtida pensionering också mer gynnsamma än de normala villkoren. De offentliga utgifterna för långvarig vård och omsorg kommer enligt prognoserna att öka med 1,7 procentenheter av BNP mellan 2016 och 2070, en ökning som ligger över genomsnittet från en nivå som redan är bland de högsta i unionen. Organisationen av den långvariga vården och omsorgen är fragmenterad där ansvaret ligger på flera olika förvaltningsnivåer och det är en utmaning för vissa aspekter av kostnadseffektiviteten, varför nettoeffekterna av den senaste tidens ansvarsomfördelning ännu inte är uppenbara. Om styrningen kunde stärkas skulle det bidra till att nå de eftersträvade effektivitetsvinsterna. Det kan finnas utrymme att optimera mixen av vårdformer för att öka kostnadseffektiviteten inom systemet för långvarig vård och omsorg.

                  (11)

                  De offentliga utgifternas sammansättning och effektivitet kan förbättras för att skapa utrymme för högre offentliga investeringar. Trots den senaste tidens nedgång är de totala utgifternas andel av BNP i Belgien fortfarande bland de högsta i euroområdet. Den höga nivån på de offentliga utgifterna tyder på att det finns utrymme för en mer utgiftsbaserad finanspolitisk anpassning. Med tanke på de höga offentliga utgifterna skapar utfallet av vissa politiska strategier och kvaliteten på viss offentlig service frågetecken kring kostnadseffektiviteten. Utgiftsöversyner och utvärderingar av politiska strategier kan hjälpa Belgien att prioritera bland de offentliga utgifterna och effektivisera dem. Dessutom kan utgiftsöversyner användas för att utvärdera om indirekt offentligt stöd till företagens forskning och utveckling är effektivt. Stödet till forskning och utveckling som andel av BNP är bland de högsta i unionen och fortsatte att öka förra året. Federala och regionala myndigheter har nyligen sagt sig vara intresserade av att integrera utgiftsöversyner i sina budgetsystem.

                  (12)

                  Budgetsamordningen mellan enheter är för närvarande inte tillräckligt flexibel för att möjliggöra offentliga investeringar i storskaliga projekt. Verklig budgetsamordning är viktig i ett federalt land som Belgien där en stor del av befogenheterna över utgifterna har förts över till regionala och lokala myndigheter. Budgetsamordningen kompliceras av att det ännu inte finns någon formell överenskommelse om årliga mål för alla förvaltningsnivåer, trots att ett samarbetsavtal undertecknades 2013. I motsats till praxis för tidigare stabilitetsprogram, då samrådskommittén noterade den finanspolitiska strategin, godkände alla förvaltningsnivåer den övergripande finanspolitiska strategi som lades fram i stabilitetsprogrammet för 2018 och gav sitt stöd till att finanspolitiska mål ska uppnås på alla förvaltningsnivåer till 2020. Det här godkännandet ökade visserligen den övergripande strategins trovärdighet, men det fanns ingen formell överenskommelse om de årliga finanspolitiska målen på varje förvaltningsnivå. Avsaknaden av en överenskommelse om mål för varje förvaltningsnivå kan undergräva den övergripande strategins genomförbarhet för att nå det medelfristiga målet. Dessutom blir det svårt för det höga finansrådets sektion för den offentliga sektorns finansieringsbehov att effektivt övervaka om målen följs. Stabilitetsprogrammet för 2019 innehåller bara preliminära övergripande och mellanliggande finanspolitiska mål eftersom det hölls val på federal nivå och till regionerna och gemenskaperna den 26 maj 2019.

                  (13)

                  Den senaste tidens ekonomiska tillväxt har lett till nya jobb och sysselsättningen är den högsta på tio år. Det är dock få av de som står utanför arbetsmarknaden eller är arbetslösa som finner sysselsättning och Belgien är inte på väg att nå sitt sysselsättningsmål på 73,2 % enligt Europa 2020-strategin. De stora regionala skillnaderna på arbetsmarknaden består. Trots en stadig minskning under de senaste fem åren ligger ungdomsarbetslösheten mycket över unionsgenomsnittet i Bryssel. Arbetskraftsdeltagandet är lågt bland lågutbildade, personer med invandrarbakgrund, äldre arbetstagare och personer med funktionsnedsättning. Det tyder på att det finns både strukturella och gruppspecifika faktorer som hindrar deras integrering på arbetsmarknaden, medan befintliga aktiveringsåtgärder inte är lika effektiva för alla grupper i befolkningen. Sysselsättningen bland äldre arbetstagare (55–64 år) ligger fortfarande under unionsgenomsnittet och skillnaden jämfört med unionsgenomsnittet är alltjämt stort bland dem som är äldre än 60 år. Bland personer med invandrarbakgrund, särskilt kvinnor, råder fortsatt hög arbetslöshet, lågt arbetskraftsdeltagande, högre fattigdom bland förvärvsarbetande och överkvalificering. Vissa åtgärder har vidtagits för att stödja integrationen av nyanlända och motverka diskriminering, men det har ännu inte tagits något helhetsgrepp för att åtgärda de problem som personer med invandrarbakgrund tampas med. För att ta itu med det låga deltagandet på arbetsmarknaden har åtgärder vidtagits som ett led i ”Jobs Deal”-reformen, men deras genomslag har ännu inte utvärderats.

                  (14)

                  Det finns fortfarande viktiga ekonomiska incitament för att inte arbeta. Trots att skatteväxlingen har minskat skattekilen är den i genomsnitt hög för alla löntagare, med undantag för dem med mycket låga löner (50 % av genomsnittslönen). Belgien är den enda medlemsstat som inte har tidsbegränsade arbetslöshetsförmåner, även om de sjunker med tiden. Det finns också negativa ekonomiska incitament för de som har sjuk- eller handikappersättning och för den andra inkomsttagaren mot att arbeta heltid. I synnerhet ensamstående föräldrar (och i lägre grad par med barn) har begränsade ekonomiska incitament att börja arbeta (heltid) på grund av en kombination av kostnader och förlorade förmåner. Det kan också uppstå samordningsproblem på grund av en uppdelning av ansvaret för social trygghet mellan de federala, regionala och lokala nivåerna. Det sociala trygghetssystemet täcker inte formellt egenföretagare när det gäller arbetslöshetsförmåner, olycksfall i arbetet och arbetssjukdomar.

                  (15)

                  Sjunkande skolresultat inom den obligatoriska utbildningen och stora skillnader inom utbildningssystemet är ett fortsatt orosmoment. Andelen unga som saknar grundläggande färdigheter kan förbättras framför allt i den franska gemenskapen där procentandelen ligger över OECD-genomsnittet. Skillnaderna i utbildningsresultat på grund av socioekonomisk bakgrund eller invandrarbakgrund är höga. Lärarna behöver mer stöd för att hantera mångfalden och deras fortbildning behöver anpassas. Det måste till fler reformer för att förbättra utbildningsresultaten och komma till rätta med skillnaderna för att främja en kunskapsintensiv och hållbar tillväxt för alla och social delaktighet. ”Pakten för excellens”, den franska gemenskapens skolreform för att förbättra grundläggande färdigheter, effektivitet, styrning och jämlikhet, håller på att genomföras. Dekret om organisationen av lärarnas arbete, en gemensam grundläggande läroplan, skolledarnas status och en förstärkning av nyanlända elevers franskkunskaper har antagits och kommer att gälla från september 2020. Den flamländska gemenskapen ska införa reformer inom högstadiet och gymnasiet från läsåret 2019/2020, men den tidiga nivågrupperingen av eleverna är ett fortsatt problem. Vilken effekt reformerna och åtgärderna får beror på hur de faktiskt genomförs och följs upp. Det federala parlamentet har också sänkt åldern för skolplikten från sex till fem år. Med tanke på de redan höga utbildningsutgifterna måste reformerna genomföras med ett starkt fokus på att effektivisera systemet, göra det mer ändamålsenligt och öka förmågan att ge framtidsinriktad kompetens som är relevant för arbetsmarknaden.

                  (16)

                  Kompetensglapp och låg rörlighet på arbetsmarknaden hämmar sysselsättnings- och produktivitetstillväxten. Trots flera regionala och federala åtgärder för att åtgärda kompetensbristen och öka aktiveringen, bland annat inom ”Jobs Deal”-reformen, observeras arbetskraftsbrist inom flera sektorer, i synnerhet informations- och kommunikationsteknik, bygg och anläggning och hälso- och sjukvården. Tillväxten inom bygg och anläggning hålls tillbaka av kompetens- och arbetskraftsbristen. Det finns stora behov av att omskola och vidareutbilda arbetskraften i vissa näringar. Vuxnas deltagande i utbildning och fortbildning är låg och få byter yrke. Dåliga språkkunskaper är också en viktig fråga, framför allt i Bryssel, där cirka 50 % av alla lediga jobb förutsätter kunskaper i både franska och nederländska enligt det nationella reformprogrammet för 2019. Andelen med högre utbildning är stor, men för få har examen inom naturvetenskap, teknik, ingenjörsvetenskap och matematik. År 2016 hamnade Belgien på plats 26 i unionen när det gäller antalet personer med högre examen inom naturvetenskap, teknik, ingenjörsvetenskap och matematik med få som börjat studera inom dessa ämnen, särskilt bland kvinnor. Det övergripande genomförandet av handlingsplanen för att öka antalet studenter på det här området i Flandern 2012–2020 har gett resultat, men antalet utexaminerande från tekniska gymnasieutbildningar och yrkesutbildningar har stagnerat sedan 2010. Den franska gemenskapen har ingen strategi för de här ämnena och behöver genomföra den nyligen antagna strategin för digital utbildning i sina skolor. Bristen på personer med kunskaper i entreprenörskap och inom naturvetenskap, teknik, ingenjörsvetenskap och matematik är en hämsko för utvecklingen av nystartade företag. Den övergripande nivån på digitala färdigheter är god, men ökar inte. I det nationella reformprogrammet för 2019 lyfter man fram överenskommelsen mellan Flandern och Vallonien och den planerade överenskommelsen mellan Flandern och huvudstadsregionen Bryssel om att förbättra arbetskraftens rörlighet mellan regionerna.

                  (17)

                  Forskning och utveckling är koncentrerad till några få branscher och spridningen av innovationer till den övriga ekonomin är otillräcklig, vilket i slutändan tynger produktivitetstillväxten. Den offentligt finansierade forskningen verkar ligga på en nivå under unionsgenomsnittet. I fråga om FoU och innovation finns det också skillnader inom och mellan regionerna. Den nationella pakten för strategiska investeringar slår fast att en ökande digitalisering kan vara ett bra sätt att främja Belgiens produktivitet och innovationskapacitet. Men detta kräver investeringar i digital infrastruktur, bland annat effektiva åtgärder för att bygga ut 5G och satsningar på humankapital och entreprenörsanda. Dessutom måste den digitala tekniken införas snabbare, särskilt i de företag som har hamnat på efterkälken.

                  (18)

                  Väginfrastrukturens kvalitet blir allt sämre efter år av låga offentliga investeringar. Samtidigt verkar underhållet av det stora och täta vägnätet inte vara kostnadseffektivt för regionerna och de lokala myndigheterna. Trängseln på de belgiska vägarna är bland de värsta i unionen. Järnvägsinfrastrukturen är tät och av god kvalitet, men att färdigställa och upprusta den är en ständig utmaning och det råder stor trängsel, särskilt runt Bryssel och på tillfarterna till hamnarna i Antwerpen och Zeebrugge. Det finns planer på stora investeringar i spårinfrastruktur och signalsystem för förortstrafik men de genomförs inte, främst på grund av regler om budgetfördelning mellan regionerna. Dessutom finns snedvridande incitament och hinder för konkurrens och investeringar i den inhemska passagerartrafiken på järnväg och med buss mellan städerna som kringskär utbudet av och efterfrågan på alternativ kollektivtrafik med låga koldioxidutsläpp. Den ökande trängseln i trafiken kan delvis förklaras av ständigt fler personbilar, som drivs på av avgiftsfria vägar, avdrag för tjänstebilar och låga miljöskatter. Höga transaktionsskatter för fast egendom och systemet med tjänstebilar påverkar rörligheten negativt. Kvaliteten på järnvägstrafiken har sjunkit och utbudet av kollektivtrafik i städerna och mellan stad och landsbygd kan förbättras, särskilt i Vallonien, där tillträdet till arbetsmarknaden är ett stort hinder för arbetssökande. Enligt det nationella reformprogrammet för 2019 är stora investeringar och reformer på gång i alla regioner, medan man på den federala nivån, och i samarbete med regionerna, gör framsteg med att bygga färdigt ett nät av förortståg runt Bryssel. Belgien har antagit en lag om att avreglera den inhemska tågtrafiken, men andelen passagerartrafik som lyder under allmän trafikplikt med direkt tilldelade kontrakt är fortfarande mycket hög i landet. Privata bussföretag får inte köra linjetrafik mellan städer. De lokala myndigheterna har olika regler för taxiverksamhet. Även om regionerna har tagit fram sina egna mobilitetsplaner, förhindrar den komplicerade samordningen en enhetlig vision för mobiliteten inom Belgien, och möjligtvis också med angränsade städer och regioner. Tillsynsmyndigheten för järnvägen skulle kunna utöka omfattningen av sin regleringsverksamhet.

                  (19)

                  Det finns stora investeringsbehov för att stödja energiomställningen. Om det gamla fastighetsbeståndet från tiden före införandet av energinormer kunde renoveras skulle det bidra till att nå utsläppsmålen för 2020 och 2030. Användningen av alternativa bränslen är tämligen låg. Det finns behov av stora investeringar i elproduktion och sammanlänkningskapacitet, smarta nät, lagring och energieffektivitet.

                  (20)

                  Trots regeringens satsningar är regelbördorna och de administrativa bördorna på företagen stora och hämmar företagandet. Lättnader i beskattningen av startup-bolag och småbolag har införts, men beskattningen av finansiella investeringar är fortfarande komplicerad. Belgien har reformerat sin bolagsrätt genom att minska antalet bolagsformer, underlätta juridisk elektronisk kommunikation, sänka minimikapitalkraven och, enligt det nationella reformprogrammet för 2019, reformera insolvenslagstiftningen för att framför allt inkludera de reglerade yrkena. Trots dessa satsningar är väntetiden för att få bygglov lång, inskrivningen av fastigheter är dyr och de rättsliga förfarandena är långdragna. Förvaltningsdomstolarna står inför utmaningar på grund av resursbrist och långdragna förfaranden, vilket orsakar förseningar, särskilt för bygglov, men också för upphandlingsförfaranden. Dessutom är samordningen av klimat-, energi-, digitaliserings- och transportpolitiken komplicerad och kan förbättras. Samarbetet mellan tullmyndigheterna och marknadskontrollmyndigheterna har brister, vilket ökar risken för att varor som inte uppfyller kraven förs in i unionen via Belgien. Konsekvensbedömningar skulle kunna integreras bättre i den politiska beslutsprocessen. Det är låg kvalitet på de digitala offentliga tjänsterna för företagen. Bristen på digitalisering inom rättsväsendet är en fortsatt utmaning, särskilt för datainsamling. Att fullborda digitaliseringen inom rättsväsendet är en viktig förutsättning för att ytterligare förbättra rättsväsendets kvalitet, till exempel en uppdatering av företagsprocesser och bättre förvaltning av personalresurser och ekonomiska resurser vid domstolarna.

                  (21)

                  Hinder för konkurrensen och investeringar i flera företagstjänster hämmar tillväxt och produktivitet. Andelen nya tjänsteleverantörer är betydligt lägre än unionsgenomsnittet, medan vinstnivåerna är högre än unionsgenomsnittet. Kommissionens indikator för regleringar visar att det belgiska regelverket för revisorer, skatterådgivare, arkitekter och mäklare är avsevärt mer restriktivt än unionsgenomsnittet. En ny lag har ökat kraven på patentombud. Den federala planeringsbyrån gör bedömningen att en omfattande minskning av regelbördan för juridiska tjänster och redovisnings- och arkitekttjänster skulle öka arbetsproduktiviteten. De reglerade notarieavgifterna vid fastighetstransaktioner är höga och ska läggas till de höga inskrivningsavgifterna. Regionerna har reformerat hantverks- och handelsyrkena på olika sätt. Detaljhandeln omfattas fortfarande av restriktioner för driften som negativt påverkar produktiviteten och avskräcker investeringar. Konkurrensen inom stormarknadssektorn är inte optimal, vilket främst beror på en hög koncentration och få in- och utträden i sektorn. Enligt indikatorn för reglering av detaljhandeln hamnar Belgien på sjätte plats bland de mest restriktiva medlemsstaterna när det gäller verksamhetsförutsättningarna för detaljhandlare. I det nationella reformprogrammet för 2019 lyfter man fram de nyligen genomförda reformerna i huvudstadsregionen Bryssel för att underlätta etableringar inom detaljhandeln. Telekommarknaden kännetecknas av en stark koncentration (vilket förvärras av den senaste tidens uppköp) och svag konkurrens. Det åskådliggörs också av de relativt höga priserna för fasta tjänster jämfört med liknande länder. I de fasta näten karaktäriseras marknaden för privatpersoner av geografiskt bestämda duopol med etablerade operatörer och kabelnätoperatörer. Det kan skapa hinder för vissa operatörer att erbjuda paket med fasta och mobila tjänster. I det nationella reformprogrammet för 2019 framhålls att man har antagit reformen av den ekonomiska lagstiftningen för förbättra efterlevnaden av konkurrenslagstiftningen och den belgiska konkurrensmyndighetens funktion genom att effektivisera förfaranden och minska risken för ytterligare tvister hos Cour des Marchés/Marktenhof (marknadsdomstolen). Den belgiska konkurrensmyndigheten har begränsade resurser jämfört med konkurrensmyndigheterna i de andra medlemsstaterna.

                  (22)

                  Programplaneringen för unionsmedel för perioden 2021–2027 kan bidra till att åtgärda en del av de brister som identifierats i rekommendationerna, särskilt inom de områden som anges i bilaga D till 2019 års landsrapport. Belgien skulle på detta sätt bättre kunna utnyttja dessa medel på de identifierade områdena, med beaktande av regionala skillnader.

                  (23)

                  Kommissionen har inom ramen för 2019 års europeiska planeringstermin gjort en omfattande analys av Belgiens ekonomiska politik och redogjort för den i 2019 års landsrapport. Kommissionen har även bedömt stabilitetsprogrammet för 2019, det nationella reformprogrammet för 2019 samt uppföljningen av de rekommendationer Belgien har fått tidigare år. Kommissionen har beaktat inte bara programmens relevans för hållbarheten i finanspolitiken och den socioekonomiska politiken i Belgien utan också att unionens regler och riktlinjer har iakttagits, mot bakgrund av behovet att stärka den övergripande ekonomiska styrningen i unionen genom att framtida nationella beslut fattas med beaktande av synpunkter på unionsnivå.

                  (24)

                  Mot bakgrund av denna bedömning har rådet granskat stabilitetsprogrammet för 2019 och dess yttrande (8) återspeglas nedan, särskilt i rekommendation 1.

            HÄRIGENOM REKOMMENDERAS Belgien att 2019 och 2020 vidta följande åtgärder:

         1.

            Säkerställa att den nominella ökningen av de primära offentliga nettoutgifterna är högst 1,6 % under 2020, vilket motsvarar en årlig strukturell anpassning på 0,6 % av BNP. Använda oförutsedda vinster till att snabbare minska den offentliga skuldkvoten. Gå vidare med reformer för att säkerställa att systemet för långvarig vård och omsorg och pensionssystemet är finanspolitiskt hållbara, bland annat genom att begränsa möjligheterna att lämna arbetsmarknaden i förtid. Förbättra de offentliga utgifternas sammansättning och effektivitet, främst genom utgiftsöversyner, och samordningen av finanspolitiska strategier på alla förvaltningsnivåer för att skapa utrymme för offentliga investeringar.

         2.

            Ta bort negativa incitament för arbete och effektivisera de aktiva arbetsmarknadsåtgärderna, i synnerhet för lågutbildade, äldre arbetstagare och personer med invandrarbakgrund. Förbättra utbildningssystemens resultat och göra dem mer inkluderande och åtgärda kompetensglappen.

         3.

            Inrikta den investeringsrelaterade ekonomiska politiken på hållbara transporter, bland annat upprustning av järnvägsinfrastrukturen, övergången till ett koldioxidsnålt samhälle, energiomställningen och forskning och innovation, särskilt inom digitalisering, med beaktande av regionala skillnader. Åtgärda de ökande mobilitetsproblemen, genom att stärka incitament och ta bort hinder för att öka utbudet av och efterfrågan på kollektivtrafik och transporter med låga utsläpp.

         4.

            Minska regelbördan och den administrativa bördan för att stimulera företagandet och ta bort hinder för konkurrensen inom tjänstesektorn, särskilt telekombranschen, detaljhandeln och de reglerade yrkena.

         Utfärdad i Bryssel den 9 juli 2019.

               På rådets vägnar

            M. LINTILÄ

               Ordförande

         (1)  EGT L 209, 2.8.1997, s. 1.

         (2)  Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1176/2011 av den 16 november 2011 om förebyggande och korrigering av makroekonomiska obalanser (EUT L 306, 23.11.2011, s. 25).

         (3)  EUT C 136, 12.4.2019, s. 1.

         (4)  EUT C 320, 10.9.2018, s. 1.

         (5)  Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1303/2013 av den 17 december 2013 om fastställande av gemensamma bestämmelser för Europeiska regionala utvecklingsfonden, Europeiska socialfonden, Sammanhållningsfonden, Europeiska jordbruksfonden för landsbygdsutveckling och Europeiska havs- och fiskerifonden, om fastställande av allmänna bestämmelser för Europeiska regionala utvecklingsfonden, Europeiska socialfonden, Sammanhållningsfonden och Europeiska havs- och fiskerifonden samt om upphävande av rådets förordning (EG) nr 1083/2006 (EUT L 347, 20.12.2013, s. 320).

         (6)  Det konjunkturrensade saldot exklusive engångsåtgärder och andra tillfälliga åtgärder, omräknat av kommissionen enligt den gemensamt överenskomna metoden.

         (7)  De primära offentliga nettoutgifterna består av de totala offentliga utgifterna exklusive ränteutgifter, utgifter för unionsprogram som motsvaras fullt ut av inkomster från unionsmedel och icke-diskretionära förändringar i utgifterna för arbetslöshetsförmåner. Nationellt finansierade fasta bruttoinvesteringar är utjämnade över en fyraårsperiod. Diskretionära åtgärder på inkomstsidan eller lagstadgade inkomstökningar är inräknade. Engångsåtgärder på såväl inkomst- som utgiftssidan är avräknade.

         (8)  Enligt artikel 5.2 i rådets förordning (EG) nr 1466/97.