Avis juridique important

|

31980L1335

Kommissionens första direktiv 80/1335/EEG av den 22 december 1980 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om analysmetoder för kontroll av kosmetiska produkters sammansättning

Europeiska gemenskapernas officiella tidning nr L 383 , 31/12/1980 s. 0027 - 0046 Finsk specialutgåva Område 13 Volym 11 s. 0087  Spansk specialutgåva: Område 15 Volym 2 s. 0215  Svensk specialutgåva Område 13 Volym 11 s. 0087  Portugisisk specialutgåva: Område 15 Volym 2 s. 0215  "Grekisk specialutgåva" Område 13 Volym 11 s. 0014

KOMMISSIONENS FÖRSTA DIREKTIV av den 22 december 1980 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om analysmetoder för kontroll av kosmetiska produkters sammansättning (80/1335/EEG)EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIVmed beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska ekonomiska gemenskapen,med beaktande av rådets direktiv 76/768/EEG av den 27 juli 1976 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om kosmetiska produkter(1), senast ändrat genom direktiv 79/661/EEG(2), särskilt artikel 8.1 i detta, ochmed beaktande av följande:Enligt direktiv 76/768/EEG skall kosmetiska produkter kontrolleras av en offentlig myndighet i syfte att säkerställa att de villkor uppfylls som fastställts med stöd av gemenskapens bestämmelser.Alla nödvändiga analysmetoder måste fastställas snarast möjligt. Ett första steg i denna riktning är att fastställa metoder för provtagning, laboratoriepreparering, identifiering och bestämning av fria natrium- och kaliumhydroxider, identifiering och bestämning av oxalsyra och dess alkaliska salter i hårvårdsprodukter, bestämning av kloroform i tandkräm och av zink och identifiering och bestämning av fenolsulfonsyra.De åtgärder som fastställs i detta direktiv överensstämmer med yttrandet från Kommittén för anpassning av direktiv 76/768/EEG med hänsyn till teknisk utveckling.HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.Artikel 1Medlemsstaterna skall vidta alla nödvändiga åtgärder för att säkerställa att vid offentlig kontroll av kosmetiska produkter följande åtgärder utförs i enlighet med de metoder som anges i bilagan:- provtagning,- preparering av laboratorieprov,- identifiering och bestämning av fria natrium- och kaliumhydroxider,- identifiering och bestämning av oxalsyra och dess alkaliska salter i hårvårdsprodukter,- bestämning av kloroform i tandkräm,- bestämning av zink,- identifiering och bestämning av fenolsulfonsyra.Artikel 2Medlemsstaterna skall sätta i kraft de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa detta direktiv senast den 31 december 1982.De skall genast underrätta kommissionen om detta.Artikel 3Detta direktiv riktar sig till medlemsstaterna.Utfärdat i Bryssel den 22 december 1980.På kommissionens vägnarRichard BURKELedamot av kommissionen(1) EGT nr L 262, 27.9.1976, s. 169.(2) EGT nr L 192, 31.7.1979, s. 35.BILAGAI. PROVTAGNING AV KOSMETISKA PRODUKTER1. OMFATTNING OCH ANVÄNDNINGSOMRÅDEUtförandet av provtagningen på kosmetiska produkter beskrivs med tanke på analys av dem i de olika laboratorierna.2. DEFINITIONER2.1 Grundprov:en enhet tagen från en sats som saluförs2.2 Totalprov:summan av alla grundprov som har samma satsnummer2.3 Laboratorieprov:en representativ del av av det totala provet som skall provas i de olika laboratorierna.2.4 Provdel:en representativ del av laboratorieprovet som behövs för att utföra en analys.2.5 Behållare:Föremålet som innehåller produkten och är i kontinuerlig direktkontakt med det.3. PROVTAGNINGSFÖRFARANDE3.1 Provtagning av kosmetikprodukter skall ske i deras originalbehållare och överlämnas till analyslaboratoriet i oöppnat skick.3.2 För kosmetikprodukter som marknadsförs i parti eller säljs i detaljhandeln i annan behållare än tillverkarens originalförpackning skall lämpliga anvisningar för provtagning vid användning eller försäljning utges.3.3 Antalet grundprov som erfordras för preparering av laboratorieprovet skall bestämmas av den analytiska metoden och antalet analyser som skall utföras av varje laboratorium.4. IDENTIFIERING AV PROV4.1 Prover skall vara förslutna där de är tagna och identifierade enligt gällande regler i det aktuella medlemslandet.4.2 Varje grundprov som tagits skall förses med följande information:- Den kosmetiska produktens namn.- Datum, tid och plats för provtagning.- Namnet på personen som är ansvarig för provtagningen.- Namnet på inspektionsmyndigheten.4.3 En provtagningsrapport skall utarbetas enligt gällande regler i det aktuella medlemslandet.5. LAGRING AV PROVER5.1 Grundprover skall lagras enligt de anvisningar av tillverkaren som eventuellt finns på etiketten.5.2 Om inte annat specificeras skall laboratorieprover lagras i mörker vid temperatur mellan 10 och 25 °C.5.3 Grundprover får inte öppnas förrän analysen skall börja.II. PREPARERING AV LABORATORIEPROV1. ALLMÄNT1.1 Om det är möjligt skall analysen utföras på varje grundprov. Om grundprovet är för litet skall minsta möjliga antal grundprover användas. De skall först blandas tillsammans grundligt innan provdelen tas.1.2 Öppna behållaren under en inert gas om så erfordras i analysmetoden och tag ut det antal provdelar som erfordras så snabbt som möjligt. Analysen skall sedan utföras med minsta möjliga dröjsmål. Om provet skall bevaras skall behållaren återförslutas under en inert gas.1.3 Kosmetiska produkter kan beredas i flytande eller fast eller halvfast form. Om separering av en ursprungligen homogen produkt uppkommer skall den åter homogeniseras innan provtagning sker.1.4 Om den kosmetiska produkten utbjuds till försäljning på ett speciellt sätt, som leder till att den inte kan behandlas enligt dessa instruktioner och om inga föreskrifter anges beträffande relevanta undersökningsmetoder kan ett eget förfarande användas, förutsatt att det skrivs in som del av anlysrapporten.2. VÄTSKOR2.1 Dessa kan förekomma i form av sådana produkter som lösningar i olja, i alkohol, och i vatten, toalettvatten, lotioner eller mjölk och kan vara förpackade i buteljer, flaskor, ampuller eller tuber.2.2 Uttagning av provdelen:- skaka behållaren kraftigt före öppnandet,- öppna behållaren,- häll några milliliter av vätskan i ett provrör för oklulärbesiktning om dess egenskaper lämpar sig för att ta provdelen,- återförslut behållaren, eller- tag ut den erforderliga provdelen,- återförslut behållaren omsorgsfullt.3. HALVFASTA PRODUKTER3.1 Dessa kan förekomma i form av produkter som pastor, krämer, stela emulsioner och gelé och kan vara förpackade i tuber, plastflaskor eller burkar.3.2 Uttagning av provdelen:3.2.1 trånghalsade behållare: Kasta bort åtminstone den första centimetern av produkten. Tag ut provdelen och återförslut behållaren omedelbart.3.2.2 vidhalsade behållare: Skrapa ytan jämnt för att avlägsna det översta lagret. Tag ut provdelen och återförslut behållaren omedelbart.4. FASTA PRODUKTER4.1 Dessa kan förekomma i form av lösa pulver, pressade pulver, stift och kan vara förpackade i mycket skiftande typer av behållare.4.2 Uttagning av provdelen:4.2.1 löst puder: Skaka kraftigt före uttagandet av proppen eller öppnandet. Öppna och avlägsna provdelen.4.2.2 pressat puder eller stift: Avlägsna ytlagret genom att skrapa jämnt. Tag provdelen från det underliggande lagret.5. PRODUKTER I TRYCKFÖRPACKNINGAR ("AEROSOLBEHÅLLARE")5.1 Dessa produkter definieras i Artikel 2 i rådsdirektiv 75/324/EEG av 20 maj 1975(1).5.2 Provdel:Efter kraftigt skakande överförs en representativ mängd av innehållet i aerosolbehållaren med hjälp av en lämplig koppling (Se t.ex. figur 1: i särskilda fall kan analysmetoden kräva användning av kopplingar) till en plastklädd glasflaska (figur 4) försedd med ett aerosolventil men inte försedd med dopprör. Under överföringen skall flaskan hållas med ventilen nedåt. Denna överföring gör innehållet klart synligt motsvarande ett av följande fall:5.2.1 En aerosolprodukt i form av homogen lösning för direkt analys.5.2.2 En aerosolprodukt bestående av två flytande faser. Varje fas kan analyseras efter det att den lägre fasen separerats in i en annan överföringsflaska. I detta fall hålls den första överföringsflaskan med ventilen nedåt. Vid ett sådant fall är den lägre fasen ofta flytande och fri från drivgas (t.ex. butan/vatten beredningar).5.2.3 En aerosolprodukt innehållande pulver i suspension. Den flytande fasen kan analyseras efter avlägsnande av pulvret.5.2.4 En skum- eller krämprodukt. Väg först upp noggrant 5 till 10 g 2-metoxietanol in i överföringsflaskan. Detta ämne förhindrar att skum bildas under avlägsnandet av gasen och det är sedan möjligt att driva ut gasen utan förlust av vätska.5.3 TillbehörKopplingen (figur 1) är gjord av duraluminium eller mässing. "Den är utformad för att passa till olika ventiltyper medelst en polyetylenadapter." Den anges som exempel. Andra kopplingar kan användas. (Se figur 2 och 3).Överföringsflaskan (figur 4) är gjord av klart glas klädd på utsidan med ett skyddande lager av genomskinligt plastmaterial. Den rymmer 50 till 100 ml. Den är försedd med en aerosolventil utan dopprör.5.4 MetodFör att tillräcklig mängd av provet skall kunna överföras måste överföringsflaskan rensas på luft. För detta ändamål införs omkring 10 ml diklorfluormetan eller butan (beroende på vilken aerosolprodukt som skall undersökas) genom kopplingen och avluftas fullständigt tills den flytande fasen försvinner genom att hålla överföringsflaskan med ventilen högst. Avlägsna kopplingen. Väg överföringsflaskan ("a"gram). Skaka aerosolbehållaren, från vilken provet skall tas, kraftigt. Anslut kopplingen till provaerosolbehållarens ventil (ventilen uppåt), passa överföringsflaskan (halsen nedåt) till kopplingen och tryck. Fyll överföringsflaskan till omkring två tredjedelar. Om överföringen upphör för tidigt på grund av tryckutjämning, kan den återupptas genom att kyla överföringsflaskan. Avlägsna kopplingen, väg den fyllda flaskan ("b"gram) och fastställ det överförda aerosolprovets vikt, m1 (m1 = b - a).Det sålunda erhållna provet kan användas1. för vanlig kemisk analys,2. för analys av de flyktiga beståndsdelarna genom kromatografi.5.4.1 Kemisk analysHåll överföringsflaskans ventil uppåt, gå tillväga på följande sätt:- Avlägsna gasen. Om avlägsnandet av gas ger upphov till skum använd en överföringsflaska i vilken en noggrant vägd kvantitet (5 till 10 g) 2-metoxietanol har införts innan med en spruta genom kopplingen.- Slutför avlägsnandet av de flyktiga beståndsdelarna utan förlust genom att skaka i ett vattenbad som hålls vid 40 °C. Lösgör kopplingen.- Väg åter överföringsflaskan ("c"gram) för att fastställa vikten av återstoden, m2 (m2 = c - a).(OBS: När återstodens vikt beräknas, drag ifrån vikten av eventuell använd 2-metoxietanol.)- Öppna överföringsflaskan genom att avlägsna ventilen.- Lös upp återstoden fullständigt i en känd mängd lämpligt lösningsmedel.- Utför den önskade bestämningen på en provdel.Formlerna för beräkningen är:R = >NUM>r × m2>DEN>m1 och Q = >NUM>R × P>DEN>100därm1 = vikten av aerosolen införd i överföringsflaskan,m2 = vikten av återstoden efter upphettning vid 40 °C,r = procent av ämnet i m2 (bestämt enligt lämplig metod),R = procent av ämnet i den erhållna aerosolen,Q = totala vikten av ämnet i aerosolbehållaren,p = nettovikten av den ursprungliga behållaren (grundprovet).5.4.2 Analys av de flyktiga beståndsdelarna genom gaskromatografi5.4.2.1 PrincipTag en lämplig kvantitet från överföringsflaskan genom att använda en gaskromatografispruta. Injicera sedan innehållet i sprutan i gaskromatografen.5.4.2.2 TillbehörGaskromatografispruta för "precisionsprovtagning" (Serie A2) 25 mikroliter eller 50 mikroliter (bild 5) eller motsvarande. Denna spruta är försedd med en glidventil vid nålsändan. Sprutan förbindes med överföringsflaskan genom en koppling på flaskan och ett polyetylenrör (längd 8 mm, inre diameter 2,5 mm) vid sprutan.5.4.2.3 MetodEfter att en lämplig mängd aerosolprodukt har förts till överföringsflaskan sättes den koniska ändan av sprutan till överföringsflaskan som beskrivs i 5.4.2.2. Öppna ventilen och drag ut en lämplig mängd vätska. Eliminera gasbubblorna genom att arbeta med kolven flera gånger (kyl sprutan vid behov). Slut ventilen när sprutan innehåller lämplig mängd bubbelfri vätska och lösgör sprutan från överföringsflaskan. Sätt på nålen och för in sprutan i gaskromatografens mottagare, öppna ventilen och injicera.5.4.2.4 Intern standardOm en intern standard krävs förs den in i överföringsflaskan (genom att använda en vanlig glasspruta och koppling).>Hänvisning till >>Hänvisning till >>Hänvisning till >>Hänvisning till >III. BESTÄMNING OCH IDENTIFIERING AV FRIA NATRIUM- OCH KALIUMHYDROXIDER1. OMFATTNING OCH ANVÄNDNINGSOMRÅDEMetoden specificerar förfarandet vid identifiering av kosmetiska produkter som innehåller signifikanta mängder fria natrium- och/eller kaliumhydroxider och för bestämning av sådana fria natrium- och/eller kaliumhydroxider i beredningar för håruträtning och nagelbandsupplösning.2. DEFINITIONDen fria natrium- och kaliumhydroxiden definieras som volym av standardsyra som behövs för att neutralisera produkten enligt specificerade villkor varvid den erhållna kvantiteten uttrycks som % m/m fri natriumhydroxid.3. PRINCIPProvet löses eller slammas upp i vatten och titreras med standardsyra. pH-värdet avläses samtidigt med tillsättning av syra: för en enkel lösning av natrium- eller kaliumhydroxider är slutpunkten en markerat ökad ändringshastighet i avläst pH-värde.Den enkla titrerkurvan kan störas vid närvaro av följande:(a) Ammoniak och andra svaga organiska baser, som själva har en ganska flat titrerkurva. Ammoniak avlägsnas i metoden genom avdunstning vid minskat tryck, men vid rumstemperatur.(b) Salter av svaga syror, som kan ge upphov till en titrerkurva med flera brytningspunkter. I sådana fall motsvarar endast första delen av kurvan fram till den första av dessa brytningspunkter neutraliseringen av hydroxidjoner som härrör från fri natrium- eller kaliumhydroxid.Ett alternativt titreringsförfarande i alkohol används där kraftig störning från salter av svaga oorganiska syror misstänks.Den teoretiska möjligheten finns att andra lösliga starka baser, t.ex. litiumhydroxid, kvartär ammoniumhydroxid med sin närvaro kan ge upphov till höga pH-värden, men närvaron av dessa i denna typ av kosmetiska produkter är föga trolig.4. IDENTIFIERING4.1 Reagenser4.1.1 Alkalisk standardbuffertlösning pH 9,18 vid 25 °C: 0,05 M natriumtetraboratdekahydrat4.2 Apparatur4.2.1 Vanlig laboratorieglasuppsättning4.2.2 pH-mätare4.2.3 Glasmembranelektrod4.2.4 Standard kalomelreferenselektrod.4.3 UtförandeKalibrera pH-mätaren med elektroderna genom att använda standardbuffertlösningen. Bered en 10 %-ig lösning eller uppslamning av produkten som skall analyseras, i vatten, och filtrera. Mät pH. Om pH är 12 eller över måste en kvantitativ bestämning utföras.5. BESTÄMNING5.1 Titrering i vattenmedium5.1.1 Reagens5.1.1.1 Standard 0,1 N saltsyra5.1.2 Apparatur5.1.2.1 Vanlig laboratorieglasuppsättning5.1.2.2 pH-mätare, helst registrerande5.1.2.3 Glasmembranelektrod5.1.2.4 Standard kalomelreferenselektrod.5.1.3 UtförandeVäg noggrant upp en provdel på mellan 0,5 och 1,0 g i en 150-ml:s bägare. Om ammoniak finns tillgängligt tillsätt några korn antiklumpningsmedel, placera bägaren i en vakuumtorkare, evakuera genom att använda en vattenpump tills ammoniaklukten inte längre går att upptäcka (omkring tre timmar).Tillsätt 100 ml vatten, lös upp eller blanda återstoden och titrera med 0,1 N saltsyrelösning (5.1.1.1) och registrera förändringar i pH (5.1.2.2).5.1.4 BeräkningIdentifiera brytningspunkterna på titrerkurvorna. Om den första brytningspunkten uppkommer vid pH under 7 är provet fritt från natrium- eller kaliumhydroxid.Där det finns två eller fler brytningspunkter i kurvan är endast den första relevant.Anteckna volymen titrermedel fram till den första brytningspunkten.Låt V representera denna volym titrermedel i ml,M representera vikten provdel i gram.Innehållet natrium- och/kaliumhydroxid i provet uttryckt i % m/m natriumhydroxid beräknas genom att använda formeln:% = 0,4 >NUM>V>DEN>MDen situationen kan uppkomma att kurvan trots misstanke om närvaro av en betydande kvantitet natrium- och/eller kaliumhydroxid inte visar någon tydlig brytningspunkt. I ett sådant fall bör bestämningen upprepas i isopropanol.5.2 Titrering i isopropanol5.2.1 Reagens5.2.1.1 Isopropanol5.2.1.2 Standard 1,0 N saltsyrelösning5.2.1.3 0,1 N saltsyra i isopropanol beredd omedelbart före användning genom att späda 1,0 N saltsyrelösningen med isopropanol.5.2.2 Apparatur5.2.2.1 Vanlig laboratorieglasuppsättning5.2.2.2 pH-mätare, helst registrerande5.2.2.3 Glasmembranelektrod5.2.2.4 Standard kalomelreferenselektrod.5.2.3 UtförandeVäg noggrant upp en provdel mellan 0,5 och 1,0 g i en 150 ml:s bägare. Om ammoniak finns tillgängligt tillsätt några korn antiklumpningsmedel, placera bägaren i en vakuumtorkare, evakuera genom att använda en vattenpump tills lukten av ammoniak inte längre går att upptäcka (omkring tre timmar).Tillsätt 100 ml isopropanol, lös eller slamma upp återstoden och titrera med den 0,1 N saltsyra i isopropanol (5.2.1.3) och registrera ändringen i pH (5.2.2.2).5.2.4 BeräkningSom i 5.1.4. Den första brytningspunten är vid ett synbart pH på omkring 9.5.3 Reproducerbarhet(2)För ett innehåll av natrium- eller kaliumhydroxid i området 5 % m/m som natriumhydroxid, skall skillnaden mellan resultaten av två bestämningar som utförts parallellt på samma prov inte överstiga ett absolut värde på 0,25 %.IV. BESTÄMNING AV OCH IDENTIFIERING AV OXALSYRA OCH DESS ALKALISKA SALTER I HÅRVÅRDSPRODUKTER1. OMFATTNING OCH TILLÄMPNINGSOMRÅDEMetoden som beskrivs nedan är lämplig för bestämning och identifiering av oxalsyra och dess alkaliska salter i hårvårdsprodukter. Den kan användas för färglösa vatten/alkohollösningar som innehåller omkring 5 % oxalsyra eller en jämförbar kvantitet alkaliskt oxalat.2. DEFINITIONMängden oxalsyra och/eller dess alkalisalter som bestäms med denna metod uttrycks som viktprocent (m/m) fri oxalsyra i provet.3. PRINCIPEfter avlägsnande av eventuella närvarande anjoniska ytaktiva medel med p-toluidinhydroxid, fälls oxalsyra och/eller oxalaterna som kalciumoxalat, varefter lösningen filtreras. Fällningen upplöses i svavelsyra och titreras mot kaliumpermanganat.4. REAGENSERAlla reagenser skall vara av analytisk renhetsgrad.4.1 5 % (m/m) ammoniumacetatlösning4.2 10 % (m/m) kalciumkloridlösning4.3 95 % (V/V) etanol4.4 Koltetraklorid4.5 Dietyleter4.6 6,8 % (m/m) p-toluidindihydrokloridlösning4.7 0,1 N kaliumpermanganatlösning4.8 20 % (m/m) svavelsyra4.9 10 % (m/m) saltsyra4.10 Natriumacetattrihydrat4.11 Isättika4.12 Svavelsyra (1:1)4.13 Mättad bariumhydroxidlösning5. APPARATUR5.1 Separationstrattar, 500 ml5.2 Bägare, 50 ml och 600 ml5.3 Glasfilterdeglar, G-45.4 Mätcylindrar, 25 ml och 100 ml5.5 Pipetter, 10 ml5.6 Sugkolvar, 500 ml5.7 Vattensugpump5.8 Termometer graderad från 0 till 100 °C5.9 Magnetisk omrörare med uppvärmningselement5.10 Magnetisk omrörningsstång, teflonklädd5.11 Byrett, 25 ml5.12 Koniska glaskolvar, 250 ml6 UTFÖRANDE6.1 Väg upp 6 till 7 g av provet i en 50 ml:s bägare, sänk pH till 3 med utspädd saltsyra (4.9) och överför till en separationstratt med 100 ml destillerat vatten.Tillsätt successivt 25 ml etanol (4.3), 25 ml p-toluidindihydrokloridlösning(4.6) och 25 till 30 ml koltetraklorid (4.4) och skaka blandningen kraftigt.6.2 Efter separering av faserna avlägsna den lägre (organiska) fasen, upprepa extrationen genom användning av reagenserna nämnda i 6.1, och avlägsna åter den organiska fasen.6.3 Överför vattenlösningen till en 600-ml:s bägare och avlägsna eventuell kvarvarande koltetraklorid genom att koka lösningen.6.4 Tillsätt 50 ml ammoniumacetatlösning (4.1), koka lösningen (5.9) och rör ned 10 ml het kalciumkloridlösning (4.2) i den kokande lösningen; låt fällningen sätta sig.6.5 Kontrollera att fällningen är fullständig genom att tillsätta några droppar kalciumkloridlösning (4.2), låt svalna till rumstemperatur och rör ned 200 ml etanol (4.3); (5.10) låt stå under 30 minuter.6.6 Filtrera vätskan genom en glasfilterdegel (5.3), överför fällningen med en liten kvantitet hett vatten (50 till 60 grader C) till filtersmältdegeln och tvätta fällningen med kallt vatten.6.7 Tvätta fällningen fem gånger med en mindre mängd etanol (4.3) och sedan fem gånger med en mindre mängd dietyleter (4.5) och lös fällningen i 50 ml het svavelsyra (4.8) genom att dra den senare genom filtersmältdegeln under sänkt tryck.6.8 Överför lösningen utan förlust i en konisk glaskolv (5.11) och titrera mot kaliumpermanganatlösning (4.7) tills en ljusrosa färgning uppkommer.7. BERÄKNINGProvets innehåll uttryckt som oxalsyra i viktprocent beräknas enligt formeln:% oxalsyra = >NUM>A × 4,50179 × 100>DEN>E × 1 000där>Plats för tabell>8. REPRODUCERBARHET(3)Vid innehåll av omkring 5 % oxalsyra bör skillnaden mellan resultaten av två parallellt utförda bestämningar inte överskrida ett absolut värde på 0,15 %.9. IDENTIFIERING9.1 PrincipOxalsyran och/eller oxalaterna slammas upp som kalciumoxalat och löses upp i svavelsyra. Till lösningen tillsätts litet kaliumpermanganatlösning, som blir färglös och ger upphov till bildning av koldioxid. När den uppkomna koldioxiden passerar genom en bariumhydroxidlösning bildas en vit fällning (mjölkig) av bariumkarbonat.9.2 Utförande9.2.1 Behandla en del av provet som skall analyseras som beskrivs i sektion 6.1 till 6.3; detta kommer att avlägsna eventuella närvarande ytaktiva medel.9.2.2 Tillsätt en spateludd med natriumacetat (4.10) till omkring 10 ml av lösningen erhållen enligt 9.2.1 och surgör lösningen med några droppar isättika (4.11).9.2.3 Tillsätt 10 % kalciumkloridlösning (4.2) och filtrera. Lös kalciumoxalatfällningen i 2 ml svavelsyra (1:1) (4.12).9.2.4 Överför lösningen i ett provrör och tillsätt droppvis omkring 0,5 ml av 0,1 N kaliumpermanganatlösning (4.7). Om oxalat finns närvarande förlorar lösningen färg först gradvis och sedan snabbt.9.2.5 Omedelbart efter tillsättning av kaliumpermanganatet placera ett lämpligt glasrör med propp över provröret, upphetta innehållet lätt och samla den bildade koldioxiden i en mättad bariumhydroxidlösning (4.13). Uppkomsten av ett mjölkigt moln av bariumkarbonat efter tre till fem minuter påvisar förekomst av oxalsyra.V. BESTÄMNING AV KLOROFORM I TANDKRÄM1. OMFATTNING OCH ANVÄNDNINGSOMRÅDEDenna metod används för bestämning av kloroform i tandkräm med gaskromatografi. Denna metod är lämplig för bestämning av kloroform i halter på 5 % eller mindre.2. DEFINITIONKloroforminnehållet som bestäms enligt denna metod uttrycks i viktprocent av produkten.3. PRINCIPTandkrämen slammas upp i en dimetylformamid/metanolblandning till vilken tillsätts en känd kvantitet acetonitril som intern standard. Efter centrifugering utföres gaskromatografi på en del av den flytande fasen och kloroforminnehållet beräknas.4. REAGENSERAlla reagenser skall ha analytisk renhetsgrad.4.1 Porapak Q, Chromosorb 101 eller motsvarande, 80 till 100 mesh.4.2 Acetonitril.4.3 Kloroform.4.4 Dimetylformamid.4.5 Metanol.4.6 Intern standardlösning.Pipettera 5 ml dimetylformamid (4.4) i en femtiomilliliters standardkolv och tillsätt omkring 300 mg (M mg) acetonitril noggrant vägd. Fyll upp till märket med dimetylformamid och blanda.4.7 Lösningen för bestämningen av den relativa responsfaktorn. Pipettera noggrant 5 ml av den interna standardlösningen (4.6) i en tiomilliliters standardkolv och tillsätt omkring 300 mg (M1 mg) kloroform noggrant vägd. Fyll upp till märket med dimetylformamid och blanda.5. APPARATUR OCH UTRUSTNING5.1 Analytiskt våg.5.2 Gaskromatograf med flamjoniseringsdetektor.5.3 Mikrospruta med en kapacitet på 5 till 10 mikroliter och gradering på 0,1 mikroliter.5.4 Kulpipetter med kapacitet på 1, 4 och 5 ml.5.5 Volumetriska kolvar, 10 och 50 ml.5.6 Provrör på omkring 20 ml med skruvkork, Sovirel France nr 20 eller motsvarande. Skruvkorken har en inre förslutningsskiva klädd på ena sidan med teflon.5.7 Centrifug.6. UTFÖRANDE6.1 Lämpliga gaskromatografiska förhållanden6.1.1 Kolonnmaterial: glaslängd: 150 cminre diameter: 4 mmyttre diameter: 6 mm.6.1.2 Packa kolonnen med Porapak Q, Chromosorb 101 eller motsvarande med 80 till 100 mesh (4.1) med syran från en vibrator.6.1.3 Flamjoniseringsdetektor. Justera känsligheten så att när 3 mikroliter av lösning (4.7) sprutas in är höjden på acetonitrilspetsen omkring tre fjärdedelar av fullt utslag.6.1.4 Gaser:Bärargas, kväve, flödeshastighet 65 ml/min.Hjälpgaser: justera gasflödena till detektorn så att flödet av luft eller syre är 5 till 10 gånger vätets.6.1.5 Temperaturer:>Plats för tabell>6.1.6 Skrivarhastighet:omkring 100 cm i timmen.6.2 ProvberedningTag provet för analys från en oöppnad tub. Avlägsna en tredjedel av innehållet, sätt på förslutningen på tuben, blanda noggrant i tuben och tag sedan provdelen.6.3 Bestämning6.3.1 Väg upp i ett rör med skruvkork (5.6) upp till närmaste 10 mg, 6 till 7 g (M0 g) tandkräm beredd enligt sektion 6.2 och tillsätt tre små glaskulor.6.3.2 Pipettera noggrant 5 ml av den interna standardlösningen (4.6), 4 ml dimetylformamid (4.4) och 1 ml metanol (4.5) i ett rör, slut röret och blanda.6.3.3 Skaka under en halvtimme i en mekanisk skakare och centrifugera det slutna röret under 15 minuter vid en hastighet som ger en klar separering av faserna.Observera: Det händer emellanåt att vätskefasen fortfarande är grumlig efter centrifugering. Viss förbättring kan åstadkommas genom tillsättning av 1 till 2 g natriumklorid till vätskefasen för att få den att sätta sig och sedan åter centrifugera.6.3.4 Spruta in 3 mikroliter av denna lösning (6.3.3) under de förhållanden som beskrivits i sektion 6.1. Upprepa detta förfarande. För de ovan beskrivna förhållandena kan följande hålltider anges som vägledande värden:>Plats för tabell>6.3.5 Bestämning av den relativa responsfaktornSpruta in 3 mikroliter av lösningen 4.7 för bestämningen av denna faktor. Upprepa förfarandet. Bestäm den relativa responsfaktorn dagligen.7. BERÄKNINGAR7.1 Beräkning av den relativa responsen7.1.1 Mät höjden och vidden vid halva höjden av acetonitril och kloroformtopparna och beräkna bägge topparnas area genom att använda formeln: höjden × vidden vid halva höjden.7.1.2 Bestäm acetonitril- och kloroformtopparnas area erhållna enligt ekvation 6.3.5. och beräkna den relativa responsen fs med hjälp av följande formel:fs = >NUM>As  7 Mi>DEN>Ms  7 Ai = >NUM>As  7 >NUM>1>DEN>10 M>DEN>Ai  7 M1därfs = den relativa responsfaktorn för kloroform,As = kloroformtoppens area (6.3.5.),Ai = acetonitriltoppens area (6.3.5),Ms = kvantitet kloroform i mg per 10 ml lösning som anges i sektion 6.3.5. (= M1),Mi = kvantitet acetonitril i mg per 10 ml lösning som anges i sektion 6.3.5. (= >NUM>1>DEN>10 M).Beräkna medeltalet av de gjorda avläsningarna.7.2 Beräkning av kloroforminnehåll7.2.1 Beräkna enligt punkt 7.1.1. arean för kloroform och acetonitriltopparna i kromatogrammet erhållet enligt förfarandet som beskrivits i sektion 6.3.4.7.2.2 Beräkna kloroforminnehållet i tandkräm med hjälp av följande formel:% X = >NUM>As  7 Mi>DEN>Ts  7 Msx  7 Ai  7 100 % = >NUM>As  7 M>DEN>fs  7 Ai  7 M°  7 100där% X = kloroforminnehållet i tandkräm utryckt i viktprocent,As = arean av kloroformtoppen (6.3.4.),Ai = arean för acetonitriltoppen (6.3.4.),Msx = provets vikt i mg enligt sektion 6.3.1. (= 1 000  7 M°).Mi = kvantiteten acetonitril i mg per 10 ml lösning erhållen enligt sektion 6.3.2. (>NUM>1>DEN>10 M).Beräkna medeltalet av de funna halterna och ange resultatet med en noggrannhet av 0,1 %.8. REPRODUCERBARHET(4)För ett innehåll av omkring 3 % kloroform bör skillnaderna mellan resultaten av två bestämningar utförda parallellt på samma prov inte överstiga ett absolut värde på 0,3 %.VI. BESTÄMNING AV ZINK1. OMFATTNING OCH TILLÄMPNINGSOMRÅDEDenna metod är lämpad för bestämning av zink närvarande som klorid, sulfat eller 4-hydroxibensensulfonat, eller som en förening av flera av dessa zinksalter i kosmetiska produkter.2. DEFINITIONProvets zinkinnehåll bestäms gravimetriskt som bis(2-metyl-8-kinolyloxid) och utrycks som viktsprocent zink i provet.3. PRINCIPZink i lösning fälls i ett surt medium som zink-bis(2-metyl-8-kinolyloxid). Efter filtrering torkas och vägs fällningen.4. REAGENSERAlla reagenser skall vara av analytiskt renhetsgrad.4.1 25 viktprocent koncentrerad ammoniak; d 420 = 0,914.2 Isättika4.3 Ammoniumacetat4.4 2-Metylkinolin-8-ol4.5 6 % (m/v) ammoniaklösningÖverför 240 g koncentrerad ammoniak (4.1.) i en 1 000-ml:s standardkolv, fyll upp till märket med destillerat vatten och blanda.4.6 0,2 M ammoniumacetatlösningLös 15,4 g ammoniumacetat (4.3.) i destillerat vatten, fyll upp till märket i en 1 000-ml:s standardkolv och blanda.4.7 2-Metylkinolin-8-ol lösningLös 5 g 2-metylkinolin-8-ol i 12 ml isättika och överför med destillerat vatten i en 100-ml:s standardkolv. Fyll upp till märket med destillerat vatten och blanda.5. APPARATUR OCH UTRUSTNING5.1 Standardkolvar, 100 ml och 1 000 ml5.2 Bägare, 400 ml5.3 Mätcylindrar, 50 och 150 ml5.4 Graderade pipetter, 10 ml5.5 Glasfilterdeglar G-45.6 Vakuumkolvar, 500 ml5.7 Vattensugpump5.8 Termometer graderad från 0 till 100 °C5.9 Torkapparat med lämpligt torkmedel och fuktighetsindikator, t.ex. silikagel eller motsvarande5.10 Torkugn inställd till temperatur 150 ± 2 °C5.11 pH mätare5.12 Värmeplatta6. UTFÖRANDE6.1 Väg i en fyrahundra-milliliters bägare upp 5 till 10g (M gram), av provet som skall analyseras och som innehåller omkring 50 till 100 mg zink. Tillsätt 50 ml destillerat vatten och blanda.6.2 För varje 10 mg zink i lösningen (6.1) tillsätt 2 ml av 2-metylkinolin-8-ol lösningen (4.7) och blanda.6.3 Späd blandningen med 150 ml destillerat vatten, öka blandningens temperatur till 60 °C (5.12) och tillsätt 45 ml 0,2 M ammoniumacetatlösning (4.6), rör kontinuerligt.6.4 Justera lösningens pH till mellan 5,7 och 5,9 med 6 % ammoniaklösning (4.5), rör kontinuerligt; använd en pH-mätare för att mäta lösningens pH.6.5 Låt lösningen stå under 30 minuter. Filtrera med hjälp av vattensugpumpen genom en G-4 filterdegel som har torkats i förväg (150 °C) och vägts efter kylning (M0 gram) och tvätta fällningen med 150 ml destillerat vatten vid 95 °C.6.6 Placera degeln i en torkugn inställd till 150 grader C och torka under en timme.6.7 Avlägsna degeln från torkugnen, placera den i en torkapparat (5.9) och bestäm vikten (M1 gram) när den har svalnat till rumstemperatur.7. BERÄKNINGBeräkna zinkinnehållet i provet som viktsprocent (% m/m) med hjälp av följande formel.% zink = >NUM>(M1 - M0) × 17,12>DEN>MdärM = vikten i gram av provet taget enligt (6.1),M0 = den tomma och torra filterdegelns vikten i gram (6.5),M1 = vikten i gram av filterdegeln med fällning (6.7).8. REPRODUCERBARHET(5)För zinkinnehåll av omkring 1 % (m/m) bör skillnaden mellan två parallella bestämningar på samma prov inte överstiga ett absolut värde på 0,1 %.VII. BESTÄMNING OCH IDENTIFIERING AV 4-HYDROXIBENSENSULFONSYRA1. OMFATTNING OCH TILLÄMPNINGSOMRÅDEDenna metod lämpar sig för identifiering och bestämning av 4-hydroxibensensulfonsyra i kosmetiska produkter som aerosoler och ansiktsvatten.2. DEFINITIONDet innehåll av 4-hydroxibensensulfonsyra som bestäms enligt denna metod uttrycks som viktsprocent vattenfri zink 4-hydroxibensensulfonat i produkten.3. PRINCIPProvdelen koncentreras under sänkt tryck, löses i vatten och renas genom kloroformextraktion. Bestämningen av 4-hydroxibensensulfonsyra utförs jodometriskt på en del av den filtrerade vattenlösningen.4. REAGENSERAlla reagenser skall vara av analytisk renhetsgrad.4.1 36 % (m/m) koncentrerad saltsyra (d 420 = 1,18)4.2 Kloroform4.3 Butanol-1-ol4.4 Isättika4.5 Kaliumjodid4.6 Kaliumbromid4.7 Natriumkarbonat4.8 Sufanilsyra4.9 Natriumnitrit4.10 0,1 N kaliumbromat4.11 0,1 N natriumtiosulfatlösning4.12 1 % (m/v) vattenlösning av stärkelse4.13 2 % (m/v) vattenlösning av natriumkarbonat4.14 4,5 % (m/v) vattenlösning av natriumnitrit4.15 0,05 % (m/v) lösning av ditizon i kloroform4.16 Framkallningslösning: butan-1-ol/isättika/ vatten (4:1:5 volymdelar); efter blandning i separertratt, kassera den undre fasen.4.17 Paulys reagens.Lös upp 4,5 g sulfanilsyra (4.8) i 45 ml koncentrerad saltsyra (4.1) under upphettning och späd lösningen med vatten till 500 ml. Kyl 10 ml av lösningen i ett fat med isvatten och tillsätt under omrörning 10 ml natriumnitratlösning (4.14). Låt lösningen stå i 15 minuter vid 0 °C (vid den temperaturen förblir lösningen stabil i en till tre dagar) och tillsätt 20 ml natriumkarbonatlösning (4.13) omedelbart före sprayning (7.5).4.18 Färdiga cellulosaplattor för tunnskiktskromatografi; format 20 × 20 cm, tjockleken på adsorberskiktet 0,25 mm.5. APPARATUR OCH UTRUSTNING5.1 Rundbottnad kolv med slipad glaspropp, 100 ml5.2 Separertratt, 100 ml5.3 Konisk kolv med slipad glaspropp, 250 ml5.4 Byrett, 25 ml5.5 Kulpipetter, 1, 2 och 10 ml5.6 Graderad pipett, 5 ml5.7 Mikrospruta, 10 mikroliter med gradering i 0,1 mikroliter5.8 Termometer graderad från 0 till 100 °C5.9 Vattenbad försett med uppvärmningselement5.10 Torkugn, väl ventilerad och inställd på 80 °C5.11 Sedvanlig apparatur för att utföra tunnskiktskromatografi.6. PREPARERING AV PROVI metoden beskriven nedan för identifiering och bestämning av hydroxibensensulfonsyra i aerosoler används återstoden som erhålles efter att lösningsmedlen och drivgaserna förflyktigats från tryckbehållaren vid normalt tryck.7. IDENTIFIERING7.1 Med hjälp av en mikrospruta (5.7) sätt 5 mikroliter av återstoden (6) eller provet vid var och en av sex punkter på startlinjen med ett mellanrum av 1 cm från den undre kanten av tunnskiktsplattan (4.18).7.2 Placera plattan i framkallningskärlet som redan innehåller framkallningslösningen (4.16) och framkalla tills lösningens framkant har nått 15 cm från startlinjen.7.3 Avlägsna plattan från badet och torka vid 80 °C tills ingen ättiksyreånga är förnimbar. Spraya plattan med natriumkarbonatlösning (4.13) och lufttorka.7.4 Täck ena halvan av plattan med en glasplatta och spraya den obetäckta delen med 0,05 % ditizonlösning (4.15). Uppträdandet av purpurröda fläckar i kromatogrammet påvisar närvaro av zinkjoner.7.5 Täck den sprutade halvan av plattan med en glasplatta och spruta den andra halvan med Paulys reagens (4.17). Närvaro av 4-hydroxibensensulfonsyra indikeras genom uppkomsten av gulbruna fläckar med ett Rf-värde på omkring 0,26, medan en gul fläck med ett Rf-värde på omkring 0,45 i kromatogrammet indikerar förekomst av 3-hydroxibensen-sulfonsyra.8. BESTÄMNING8.1 Väg upp 10 g av provet eller återstoden (6) i en hundra-milliliters rundbottnad kolv och indunsta till nästan torrhet under vakuum i en roterande torkare över vattenbad som hålls vid 40°C.8.2 Pipettera 10,0 ml (V1 ml) vatten i kolven och lös upp återstoden av det indunstade (8.1) genom upphettning.8.3 Överför kvantitativt lösningen i en separertratt (5.2) och extrahera vattenlösningen två gånger med 20 ml-portioner kloroform (4.2). Kassera kloroformfasen efter varje extrahering.8.4 Filtrera vattenlösningen genom ett veckfilter. Beroende på det väntade innehållet hydroxibensensulfonsyra pipettera 1,0 eller 2,0 ml (V2) av filtratet i tvåhundrafemtiomilliliters konisk kolv (5.3) och späd till 75 ml med vatten.8.5 Tillsätt 2,5 ml 36 %-ig saltsyra (4.1) och 2,5 g kaliumbromid (4.6), blanda och öka temperaturen hos lösningen till 50 °C med hjälp av vattenbad.8.6 Från en byrett tillsätt 0,1 N kaliumbromat (4.10) tills lösningen, som fortfarande är vid 50 °C, blir gul.8.7 Tillsätt ytterligare 3,0 ml kaliumbromatlösning (4.10), sätt propp i kolven och låt stå i 10 minuter i ett vattenbad vid 50 °C.Om lösningen efter 10 minuter förlorar sin färg tillsätt ytterligare 2,0 ml kaliumbromatlösning (4.10), sätt propp i kolven och upphetta under 10 minuter över ett vattenbad som hålls vid 50 °C. Registrera den totala kvantiteten kaliumbromatlösning som tillsatts (a).8.8 Kyl ned lösningen till rumstemperatur, tillsätt 2 g kaliumjodid (4.5) och blanda.8.9 Titrera den bildade joden mot 0,1 N natriumtiosulfatlösning (4.11). Mot slutet av titreringen tillsätt några droppar stärkelselösning (4.12) som indikator. Registrera den använda kvantiteten natriumtiosulfat (b).9. BERÄKNINGARBeräkna zinkhydroxibensensulfonatinnehållet i provet eller i återstoden (6) som viktsprocent (% m/m) med hjälp av följande formel:% m/m zinkhydroxibensensulfonat = >NUM>(a - b) × V1 × 0,00514 × 100>DEN>m × V2dära = den totala kvantiteten tillsatt 0,1 N kaliumbromatlösning i milliliter (8.7),b = kvantiteten 0,1 N natriumtiosulfatlösning i milliliter som använts för sluttitreringen (8.9),m = kvantitet av produkten eller analyserade återstoden uttryckt i milligram (8.1),V1 = volymen av lösningen erhållen enligt 8.2, uttryckt i milliliter,V2 = volymen av den upplösta indunstade återstoden som använts för analysen (8.4), uttryckt i milliliter.Observera: Vad beträffar aerosoler måste mätresultatet i % (m/m) av återstoden (6) uttryckas som urprungsprodukt. För denna omvandling hänvisas till reglerna för provtagning av aerosoler.10. REPRODUCERBARHET(6)Vid ett innehåll på omkring 5 % zink hydroxibensensulfonat bör skillnaden mellan resultaten av två parallellt utförda bestämningar på samma prov inte överskrida ett absolut värde på 0,5 %.11. TOLKNING AV RESULTATENEnligt rådets direktiv 76/768/EEG om kosmetiska produkter är den maximala tillåtna koncentrationen zink 4-hydroxi-bensensulfonat i ansiktsvatten och deodoranter 6 % (m/m). Denna formulering innebär att förutom innehållet hydroxibensensolfonsyra måste zinkinnehållet bestämmas. Multiplicering av innehållet zinkhydroxibensensulfonat (9) med en faktor på 0,1588 ger minimala zinkinnehållet i % (m/m) som teoretiskt måste finnas i produkten med tanke på det uppmätta innehållet hydroxibensensulfonsyra. Zinkinnehållet som faktiskt gravimetriskt uppmätts (se gällande föreskrift) får emellertid vara högre eftersom även zinkklorid och zinksulfat får användas i kosmetiska produkter.>Hänvisning till >>Hänvisning till >>Hänvisning till >>Hänvisning till >(1) EGT nr L 147, 9.6.1975, s. 40.(2) Se ISO/DIS 5725.(3) Se ISO/DIS 5725.(4) Se ISO/DIS 5725.(5) Se ISO/DIS 5725.(6) Se ISO/DIS 5725.


Avis juridique important

|

32002L0070

Kommissionens direktiv 2002/70/EG av den 26 juli 2002 om fastställande av krav för bestämning av gränsvärden för dioxiner och dioxinlika PCB i foder (Text av betydelse för EES)

Europeiska gemenskapernas officiella tidning nr L 209 , 06/08/2002 s. 0015 - 0021

Kommissionens direktiv 2002/70/EGav den 26 juli 2002om fastställande av krav för bestämning av gränsvärden för dioxiner och dioxinlika PCB i foder(Text av betydelse för EES)EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIVmed beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen,med beaktande av rådets direktiv 70/373/EEG av den 20 juli 1970 om införande av gemenskapsmetoder för provtagning och analys vid den officiella foderkontrollen(1), senast ändrat genom Anslutningsakten för Österrike, Finland och Sverige, särskilt artikel 2 i detta, ochav följande skäl:(1) I rådets direktiv 1999/29/EG av den 22 april 1999 om främmande ämnen och produkter i djurfoder(2), senast ändrat genom direktiv 2001/102/EG(3), fastställs de högsta tillåtna halterna för dioxiner och furaner i flera typer av foderråvaror och foder.(2) Det är nödvändigt att fastställa krav som analysmetoden bör uppfylla för att säkerställa att laboratorierna använder analysmetoder med jämförbar effektivitet.(3) Bestämmelserna rörande provtagnings- och analysmetoder har fastställts på grundval av aktuell kunskap och kan komma att anpassas till utvecklingen när det gäller vetenskaplig och teknisk kunskap.(4) Bestämmelserna i detta direktiv gäller endast analys av dioxiner och dioxinlika PCB vid tillämpning av direktiv 2001/102/EG om ändring av direktiv 1999/29/EG om främmande ämnen och produkter i djurfoder.(5) Ett aktivt tillvägagångssätt bör tillämpas för att få heltäckande och tillförlitliga uppgifter om förekomsten av dioxinlika PCB i foderråvaror och foder. Därför bör krav fastställas för de analysmetoder som skall användas för bestämning av dioxinlika PCB i foderråvaror och foder.(6) En metod för screeninganalys med styrkt, allmänt godtagen validering och hög kapacitet skulle kunna användas för urvalet av prov med betydande dioxinhalter. Dioxinhalterna i dessa prov bör sedan bestämmas genom en bekräftelseanalys. Det är därför lämpligt att fastställa krav för bekräftelseanalys och för screeningmetoden.(7) De bestämmelser som föreskrivs i detta direktiv är förenliga med yttrandet från Ständiga kommittén för livsmedelskedjan och djurhälsa.HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.Artikel 1Medlemsstaterna skall se till att provtagningen vid officiell kontroll av halterna av dioxiner och furaner och bestämningen av dioxinlika PCB i foder utförs enligt de metoder som beskrivs i bilaga I.Artikel 2Medlemsstaterna skall se till att den provberedning som görs och de analysmetoder som används vid officiell kontroll av halterna av dioxiner och furaner och bestämningen av dioxinlika PCB i foder uppfyller de krav som beskrivs i bilaga II.Artikel 3Medlemsstaterna skall sätta i kraft de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa detta direktiv senast den 28 februari 2003. De skall genast underrätta kommissionen om detta.När en medlemsstat antar dessa bestämmelser skall de innehålla en hänvisning till detta direktiv eller åtföljas av en sådan hänvisning när de offentliggörs. Närmare föreskrifter om hur hänvisningen skall göras skall varje medlemsstat själv utfärda.Artikel 4Detta direktiv träder i kraft den tjugonde dagen efter det att det har offentliggjorts i Europeiska gemenskapernas officiella tidning.Artikel 5Detta direktiv riktar sig till medlemsstaterna.Utfärdat i Bryssel den 26 juli 2002.På kommissionens vägnarDavid ByrneLedamot av kommissionen(1) EGT L 170, 3.8.1970, s. 2.(2) EGT L 115, 4.5.1999, s. 32.(3) EGT L 6, 10.1.2002, s. 45.BILAGA IPROVTAGNINGSMETODER VID OFFICIELL KONTROLL AV DIOXINHALTER (PCDD/PCDF) OCH BESTÄMNING AV DIOXINLIKA PCB I VISST FODER1. Syfte och räckviddProven för officiell kontroll av dioxinhalter (PCDD/PCDF) och för bestämning av dioxinlika PCB(1) i foder skall tas enligt bestämmelserna i kommissionens direktiv 76/371/EEG av den 1 mars 1976 om gemenskapsmetoder för provtagning vid den officiella foderkontrollen(2). De samlingsprov som man då får skall betraktas som representativa för de partier eller delpartier från vilka de tas. Bedömningen av huruvida de högsta tillåtna halterna enligt direktiv 1999/29/EG överskrids eller inte, skall ske på grundval av de halter som bestäms i laboratorieproven.2. Partiets eller delpartiets överensstämmelse med specifikationenKontrollaboratoriet skall göra två analyser av sådana laboratorieprov som är avsedda för tillsynsåtgärder i de fall då resultatet av den första analysen ligger mindre än 20 % under eller över den högsta tillåtna halten samt beräkna medelvärdet av resultaten. Partiet skall godkännas om resultatet av den första analysen ligger mer än 20 % under den högsta tillåtna halten, eller när två analyser är nödvändiga om medelvärdet inte överskrider respektive högsta tillåtna halt enligt direktiv 1999/29/EG.(1) Av Världshälsoorganisationen (WHO) fastställda toxiska ekvivalenter (TEF) för bedömningen av risker för människor på grundval av slutsatserna från WHO:s möte i Stockholm den 15-18 juni 1997 (Van den Berg et al., 1998, Toxic Equivalency Factors (TEFs) for PCBs, PCDDs, PCDFs for Humans and for Wildlife. Environmental Health Perspectives, 106(12), 775).>Plats för tabell>Använda förkortningar: "T" = tetra, "Pe" = penta, "Hx" = hexa, "Hp" = hepta, "O" = okta, "CDD" = klordibenzo-p-dioxin, "CDF" = klordibenzofuran, "CB" = klorbifenyl.(2) EGT L 102, 15.4.1976, s. 1.BILAGA IIBEREDNING AV PROV OCH KRAV PÅ ANALYSMETODER VID OFFENTLIG KONTROLL AV DIOXINHALTER (PCDD/PCDF) OCH BESTÄMNING AV DIOXINLIKA PCB-FORMER I VISST FODER1. Syfte och tillämpningsområdeDessa krav skall tillämpas när foderråvaror och foder analyseras för bestämning av halterna av dioxiner (polyklorerade dibenzo-p-dioxiner [PCDD] och polyklorerade dibenzofuraner [PCDF]) och dioxinlika polyklorerade bifenyler (PCB:er).Förekomsten av dioxiner i foder kan kontrolleras genom en strategisk användning av screeningmetoder för att upptäcka prov med halter av dioxiner och dioxinlika PCB:er som ligger mindre än 30-40 % under eller överstiger den givna nivån. Dioxinkoncentrationerna i dessa prov med betydande halter skall bestämmas/bekräftas genom en bekräftelsemetod.Screeningmetoder är metoder som används för att upptäcka förekomsten av dioxiner och dioxinlika PCB:er på den givna nivån. Dessa metoder har en hög provkapacitet och används för att undersöka stora mängder prov för eventuellt positiva resultat. De är utformade för att falskt negativa resultat skall undvikas.Bekräftelsemetoder är metoder som ger fullständig eller kompletterande information så att dioxiner och dioxinlika PCB:er otvetydigt kan identifieras och kvantifieras på den givna nivån.2. BakgrundEftersom prov från miljön och från olika biologiska material (inklusive prov från foderråvaror och foder) i regel innehåller komplexa blandningar av olika dioxinkongener har begreppet toxiska ekvivalenter (Toxic Equivalency Factors - TEF) utvecklats för att underlätta riskbedömningen. Dessa toxiska ekvivalenter har utarbetats för att man skall kunna ange halten för blandningar av 2,3,7,8-substituerade PCDD:er och PCDF:er, och på senare tid vissa non-orto- och mono-orto-klorsubstituerade PCB:er med dioxinlika egenskaper i toxiska ekvivalenter (TEQ) av 2,3,7,8-TCDD (se fotnot 1 i bilaga I).Halten av de enskilda ämnena i ett visst prov multipliceras med respektive toxisk ekvivalent (TEF), och de erhållna värdena adderas därefter för att man skall få fram den totala halten av dioxinlika föreningar uttryckt som total TCDD-ekvivalens (TEQ).Begreppet "övre koncentrationer" kräver användning av kvantifieringsgränsen för bidraget från varje icke kvantifierad kongen till TEQ-värdet.Begreppet "lägre koncentrationer" kräver användning av noll för bidraget från varje icke kvantifierad kongen till TEQ-värdet.Begreppet "mellanvärde" kräver användning av halva kvantifieringsgränsen vid beräkning av bidraget från varje icke kvantifierad kongen till TEQ-värdet.3. Krav på kvalitetssäkring vid beredning av provDe allmänna bestämmelserna om beredning av analysprov enligt bilagan i kommissionens direktiv 81/680/EEG av den 30 juli 1981 om ändring av direktiven 71/250/EEG, 71/393/EEG, 72/199/EEG, 73/46/EEG, 74/203/EEG, 75/84/EEG, 76/372/EEG och 78/633/EEG om gemenskapsmetoder för analys vid den officiella foderkontrollen(1) är tillämpliga.Dessutom måste följande bestämmelser följas:- Proven skall förvaras och transporteras i behållare av glas, aluminium, polypropen eller polyetylen. Spår av pappersdamm skall avlägsnas från provbehållaren. Glasvaror skall rengöras med lösningsmedel som vid kontroll visat sig vara dioxinfria.- En analys med blankprov skall göras genom att man utför hela analysprocessen och endast utelämnar provet.- Vikten på det prov som extraheras skall vara tillräckligt hög för att kraven på känslighet skall uppfyllas.4. Krav på laboratorier- Laboratorierna skall påvisa en metods prestanda i området kring den givna nivån, t.ex. 0,5 x, 1 x och 2 x den givna nivån med en godtagbar variationskoefficient för upprepade analyser. Närmare uppgifter om kraven för godtagande anges i punkt 5.- Kvantifieringsgränsen för en bekräftelsemetod skall motsvara ungefär en femtedel av den givna nivån, så att de godtagbara variationskoefficienterna inte överskrids i området kring den givna nivån.- Regelbundna blankprov och experiment med tillsatser eller analys av kontrollprov (helst med certifierat referensmaterial om sådant finns) skall utföras såsom interna åtgärder för kvalitetskontroll.- Det bästa sättet att styrka kompetensen när det gäller enskilda analysmetoder är genom en framgångsrik medverkan i provningsjämförelser för bedömning av laboratoriekompetens. En framgångsrik medverkan i sådana jämförelser när det exempelvis gäller analys av prov från jord eller avloppsvatten behöver dock inte nödvändigtvis innebära att kompetens även finns när det gäller prov från livsmedel eller foder, vars föroreningshalter är lägre. Därför är det obligatoriskt att fortlöpande medverka i provningsjämförelser för bestämning av halten av dioxiner och dioxinlika PCB:er i den foder- eller livsmedelsmatris det gäller.- Laboratorierna skall ackrediteras av ett godkänt ackrediteringsorgan som drivs enligt ISO Guide 58 för att säkerställa att de tillämpar en metod för kvalitetssäkring av analyser. Laboratorierna skall ackrediteras enligt standarden ISO/IEC/17025:1999.5. Krav på analysmetoder för dioxiner och dioxinlika PCBGrundläggande krav för godtagande av analysmetoder- Hög känslighet och låg detektionsgräns: Eftersom vissa typer av PCDD och PCDF är extremt toxiska måste detektionsgränsen för dessa ämnen ligga i storleksordningen pikogram TEQ (10- 12 g). Det är känt att PCB:er brukar förekomma i högre halter än PCDD och PCDF. För de flesta PCB-kongener räcker det att känsligheten ligger i området kring nanogram (10- 9 g). Vid mätning av mer toxiska dioxinlika PCB-kongener (särskilt non-ortosubstituerade kongener) måste dock samma känslighet uppnås som för PCDD och PCDF.- Hög selektivitet (specificitet): PCDD, PCDF och dioxinlika PCB:er måste kunna skiljas från en stor mängd andra föreningar som extraheras samtidigt och som kan påverka analysen. Halten av de senare ämnena kan vara flerfaldigt högre än av de analyter som skall bestämmas. Metoder som bygger på gaskromatografi i kombination med masspektrometri (GC/MS) måste kunna särskilja bland olika kongener, exempelvis mellan toxiska sådana (t.ex. de sjutton 2,3,7,8-substituerade PCDD:erna samt PCDF:er och dioxinlika PCB:er) och andra, icke-toxiska. Med biologiska testsystem skall det vara möjligt att fastställa TEQ-värden selektivt som summan av PCDD:er, PCDF:er och dioxinlika PCB:er.- Hög noggrannhet (riktighet och precision): Bestämningen skall ge en giltig och tillförlitlig uppskattning av den faktiska halten i ett prov. En hög noggrannhet (mätningens noggrannhet: i vilken grad ett mätresultat överensstämmer med mätstorlekens sanna eller tilldelade värde) krävs för att resultatet av en provanalys inte skall avvisas på grund av dålig tillförlitlighet när det gäller uppskattningen av TEQ-värdet. Noggrannheten uttrycks som riktighet (skillnaden mellan det medelvärde som har mätts upp för en analyt i ett certifierat material och dess certifierade värde, uttryckt som ett procenttal av detta värde) och precision (precisionen beräknas vanligen som en standardavvikelse, inklusive repeterbarhet och reproducerbarhet och visar graden av överensstämmelse mellan de resultat som man fått med hjälp av försöksmetoden flera gånger enligt föreskrivna villkor).Screeningmetoderna kan inbegripa biologiska testsystem och metoder som bygger på gaskromatografi i kombination med masspektrometri. Bekräftelsemetoder är metoder som bygger på högupplösande gaskromatografi i kombination med högupplösande masspektrometri (HRGC/HRMS). Följande krav måste uppfyllas för det totala TEQ-värdet:>Plats för tabell>6. Särskilda krav på GC/MS-metoder för screening- eller bekräftelsemetoder- Ett tillägg av interna standarder i form av 13C-märkt 2,3,7,8-klorsubstituerat PCDD/F (och i form av 13C-märkta dioxinlika PCB-standarder, om dioxinlika PCB:er skall bestämmas) måste göras alldeles i början av analysmetoden, t.ex. före extraktionen för att validera analysmetoden. Minst en kongen för varje tetra- till oktaklorerad homolog grupp av PCDD/F (och minst en kongen för varje homolog grupp av dioxinlika PCB:er, om dioxinlika PCB:er skall bestämmas) skall tillsättas (alternativt tillsätts minst en kongen för varje masspektrometrisk SIR-funktion (selektiv jonregistrering), som används för att kontrollera PCDD/F och dioxinlika PCB:er). Det avgjort bästa är, särskilt för bekräftelsemetoder, att använda alla de sjutton 13C-märkta 2,3,7,8-substituerade interna PCDD/F-standarderna och alla de tolv 13C-märkta interna dioxinlika PCB-standarderna (om dioxinlika PCB:er skall bestämmas).De relativa responsfaktorerna skall också bestämmas för de kongener till vilka ingen 13C-märkt analog tillsätts med hjälp av lämpliga kalibreringslösningar.- För foder av vegetabiliskt och animaliskt ursprung som innehåller mindre än 10 % fett skall intern standard tillsättas innan extraktionen görs. För foder av animaliskt ursprung som innehåller mer än 10 % fett kan interna standarder tillsättas antingen före eller efter extraktionen av fett. En lämplig validering av extraktionens effektivitet skall ske med hänsyn till när de interna standarderna tillsätts och till huruvida resultaten rapporteras på grundval av produkten eller fettet.- Innan en GC/MS-analys utförs måste en eller två utbytesstandarder (surrogat) läggas till.- En kontroll av utbytet är nödvändig. För bekräftelsemetoder skall utbytet av de enskilda interna standarderna ligga inom intervallet 60-120 %. Lägre eller högre utbytesgrad för enskilda kongener - särskilt för vissa hepta- och oktaklorerade dibenzodioxiner och dibenzofuraner - kan godtas under förutsättning att deras bidrag till det totala TEQ-värdet inte överstiger 10 % (bygger endast på PCDD/F). För screeningmetoder skall utbytet ligga inom intervallet 30-140 %.- Dioxiner skall separeras från interfererande klorföreningar såsom PCB:er och klorerade difenyletrar med hjälp av en lämplig kromatografisk teknik (helst med hjälp av en florisil-, aluminiumoxid- och/eller kolkolonn).- Gaskromatografisk separation av isomerer bör vara tillräcklig (<  25 % från topp till topp mellan 1,2,3,4,7,8-HxCDF och 1,2,3,6,7,8-HxCDF).- Bestämningen skall ske enligt det amerikanska miljöskyddsorganets (Environment Protection Agency) metod 1613, revidering B: "Tetra-through octa-chlorinated dioxins and furans by isotope dilution HRGC/HRMS" eller någon annan metod med motsvarande resultatkriterier.- Skillnaden mellan den övre och den lägre gränsen får inte överstiga 20 % för foder med en dioxinhalt omkring eller över gränsvärdet. För foder med kontamineringsgrader som är klart lägre än den högsta tillåtna halten får skillnaden ligga inom ett intervall på 25-40 %.7. Metoder för screeninganalys7.1 InledningI samband med screeningmetoden kan olika analytiska tillvägagångssätt användas: enkel screening eller kvantitativt bestämning.Enkel screeningProvens respons jämförs med responsen från referensprovet vid den givna nivån. Prov vars respons ligger under referensprovets skall betraktas som negativa, medan de som uppvisar starkare respons skall ses som misstänkt positiva. Följande krav gäller:- Varje testserie skall innehålla ett blankprov och ett referensprov. Proven i serien skall extraheras och testas samtidigt under identiska förhållanden. Referensprovet måste visa klart högre respons än blankprovet.- Extra referensprov på 0,5 och 2 gånger den givna nivån skall tas med för att påvisa testets tillförlitlighet inom det givna intervallet för kontrollen av den givna nivån.- När andra matriser testas måste referensprovens lämplighet påvisas, helst genom att man tar med prov som vid bestämning med HRGC/HRMS visat sig innehålla ungefär samma TEQ-värde som referensprovet eller ett blankprov med motsvarande mängd tillsats.- Eftersom inga interna standarder kan användas i biologiska testsystem, är test för att kontrollera repeterbarheten mycket viktiga för att bedöma standardavvikelsen inom en testserie. Variationskoefficienten skall vara under 30 %.- För biologiska testsystem bör det definieras vilka substanser som detekteras, möjliga interferenser samt de högsta värden för blankprov som är godtagbara.Kvantitativt bestämningDen kvantitativa bestämningen kräver standardspädningsserier, dubbel eller tredubbel rening och mätning samt kontroll av blankprov och utbyte. Resultatet kan uttryckas som ett TEQ-värde, varvid det antas att de föreningar som ger upphov till signalen följer TEQ-principen. I detta syfte används TCDD (eller en standardblandning av dioxin och furan) för att konstruera en kalibreringskurva, och med hjälp av denna beräknas sedan TEQ-värdet i extraktet, och därigenom i själva provet. Kurvan korrigeras senare för det TEQ-värde som beräknats för ett blankprov (för att beakta föroreningar från lösningsmedel och andra kemikalier som använts) och ett utbyte (som beräknats utifrån TEQ-värdet i ett prov för kvalitetskontroll som ungefär motsvarar den givna nivån). Det är viktigt att observera att en del av den skenbara utbytesförlusten kan bero på matriseffekter och/eller skillnader mellan TEF-värdena i de biologiska testsystemen och de officiella TEF-värden som WHO fastställt.7.2 Krav på analysmetoder vid screening- GC/MS-metoder för analys samt biologiska testsystem kan användas vid screening. För GC/MS-metoder skall kraven enligt punkt 6 tillämpas. För cellbaserade biologiska testsystem fastställs särskilda krav i punkt 7.3 och för biologiska testsystem i form av kit i punkt 7.4.- Uppgifter om antalet falskt positiva och falskt negativa resultat från ett stort antal prov vars halt ligger under respektive över de högsta tillåtna halterna eller åtgärdsgränserna är nödvändiga, jämfört med det TEQ-värde som bestämts genom bekräftelseanalys. Den faktiska frekvensen av falskt negativa resultat skall vara under 1 %. Frekvensen av falskt positiva prov skall vara så låg att det lönar sig att använda ett screeningverktyg.- Positiva resultat måste alltid kontrolleras med en bekräftelsemetod - högupplösande gaskromatografi (HRGC)/högupplösande masspektrometri (HRMS). Prov från ett stort TEQ-intervall skall dessutom kontrolleras med HRGC/HRMS (cirka 2-10 % av de negativa proven). Uppgifter om överensstämmelse mellan resultaten genom biologiska testsystem och HRGC/HRMS-metoder skall finnas tillgängliga.7.3 Särskilda krav på cellbaserade biologiska testsystem- När biologiska testsystem används skall varje testkörning omfatta en serie av referenskoncentrationer av TCDD eller en dioxin-/furanblandning (fullständig dos-responskurva där R2  > 0,95). För screening kan dock en utvidgad lågnivåkurva för analys av prov med låga halter användas.- En TCDD-referenskoncentration (motsvarande ungefär 3 gånger kvantifikationsgränsen) på ett kvalitetskontrollformulär skall användas för resultatet från det biologiska testet under en konstant tidsperiod. Ett alternativ skulle kunna vara den relativa responsen från ett referensprov i jämförelse med TCDD-kalibreringskurvan, eftersom cellernas respons kan bero på många faktorer.- Kvalitetskontrolldiagram för varje typ av referensmaterial skall framställas och kontrolleras för att säkerställa att resultatet är i enlighet med de fastställda riktlinjerna.- Särskilt när det gäller kvantitativa beräkningar måste induktionen av det utspädda provet befinna sig inom den linjära delen av responskurvan. Prov ovanför den linjära delen av responskurvan måste spädas ut och testas på nytt. Därför rekommenderas det att minst tre spädningar testas samtidigt.- Standardavvikelsen skall inte överstiga 15 % vid tredubbel bestämning av varje provspädning och inte 30 % mellan tre oberoende försök.- Detektionsgränsen kan fastställas till 3 gånger standardavvikelsen för blankprovlösningen eller bakgrundsresponsen. Ett annat tillvägagångssätt är att använda en respons som ligger över bakgrunden (induktionsfaktor 5 gånger blankprovlösningen) som beräknats från dagens kalibreringskurva. Kvantifikationsgränsen kan fastställas till 5-6 gånger standardavvikelsen för blankprovlösningen eller bakgrundsresponsen eller så kan man använda en respons som ligger klart över bakgrunden (induktionsfaktor 10 gånger blankprovlösningen) som beräknats från dagens kalibreringskurva.7.4 Särskilda krav på biologiska testsystem i form av kit(2)- Tillverkarens anvisningar för beredning av prov och för analyser måste följas.- Testkit vars "bäst före"-datum överskridits skall inte användas.- Material eller komponenter som utformats för användning med andra kit skall inte användas.- Testkit skall förvaras inom den angivna lagringstemperaturen och användas vid den angivna användningstemperaturen.- Detektionsgränsen för immunologiska testsystem skall fastställas som summan av medelvärdet och 3 gånger standardavvikelsen på grundval av 10 upprepade anlayser av blankprovet, delat med lutningskoefficienten för den linjära regressionsekvationen.- Referensstandarder skall användas för laboratorietest för att säkerställa att responsen för standarden ligger inom ett godtagbart intervall.8. Rapportering av resultatI den utsträckning den använda analysmetoden medger det skall analysresultaten innehålla halterna av de enskilda PCDD/F- och PCB-kongenerna rapporterade som lägre koncentrationer, övre koncentrationer och mellanvärde för att vid rapporteringen av resultat ge så mycket information som möjligt och på så sätt ge möjlighet till tolkning av resultaten i enlighet med särskilda krav.Rapporten skall också innehålla uppgifter om fetthalten i provet samt om den metod som använts för extraktionen av fettet.Utbytena från de enskilda interna standarderna måste redovisas om utbytena ligger utanför det intervall som anges i punkt 6, när de högsta tillåtna halterna överskrids samt på begäran.(1) EGT L 246, 29.8.1981, s. 32.(2) Hittills har inga bevis lagts fram för att de biologiska testsystem i form av kit som är tillgängliga på marknaden är tillräckligt känsliga och tillförlitliga för att kunna användas vid screening av förekomsten av dioxiner på de fastställda gränserna i prov av livsmedel och foder.


Avis juridique important

|

31986L0431

Kommissionens sjunde direktiv 86/431/EEG av den 24 juni 1986 om anpassning till tekniska framsteg av rådets direktiv 67/548/EEG om tillnärmning av lagar och andra författningar om klassificering, förpackning och märkning av farliga ämnen

Europeiska gemenskapernas officiella tidning nr L 247 , 01/09/1986 s. 0001 - 0041 Finsk specialutgåva Område 13 Volym 16 s. 0003  Svensk specialutgåva Område 13 Volym 16 s. 0003

KOMMISSIONENS SJUNDE DIREKTIV av den 24 juni 1986 om anpassning till tekniska framsteg av rådets direktiv 67/548/EEG om tillnärmning av lagar och andra författningar om klassificering, förpackning och märkning av farliga ämnen (86/431/EEG)EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIVmed beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska ekonomiska gemenskapen,med beaktande av rådets direktiv 67/548/EEG av den 27 juni 1967 om tillnärmning av lagar och andra författningar om klassificering, förpackning och märkning av farliga ämnen(1), senast ändrat genom direktiv 79/831/EEG(2), särskilt artikel 19 i detta, (1) EGT nr 196, 16.8.1967, s. 1.(2) EGT nr L 259, 15.10.1979, s. 10.ochmed beaktande av följande:Bilaga 1 till direktiv 67/548/EEG innehåller en förteckning över farliga ämnen samt uppgifter om förfarandena vid klassificering och märkning av varje enskilt ämne. Vid granskningen av förteckningen över farliga ämnen har det visat sig att den behöver ändras mot bakgrund av nu tillgänglig vetenskaplig och teknisk kunskap, närmare bestämt genom att ändra klassificeringen och märkningen av vissa ämnen, förtydliga vissa benämningar, korrigera vissa CAS (Chemical Abstract Service)-nummer och införa ytterligare ämnen i förteckningen.I bilaga 2 till direktiv 67/548/EEG återges farosymboler och faroangivelser. Ökade kunskaper gör att en av dessa angivelser kan ges en bättre formulering på tyska.Bilagorna 3 och 4 till direktiv 67/548/EEG innehåller upplysningar om särskilda risker (riskfraser) och fraser med skyddsanvisningar (S-fraser). Vissa riskfraseroch S-fraser kan ges en bättre formulering på danska. Ökade kunskaper gör det nödvändigt att införa nya skyddsanvisningar.Bilaga 6 D till direktiv 67/548/EEG innehåller en vägledning för klassificering och märkning av farliga ämnen och preparat. I denna bilaga är det nödvändigt att korrigera vissa kriterier för valet av fraser som anger särskilda risker (riskfraser) och att fastställa kriterierna för en ny fras med skyddsanvisning (S-fras).De åtgärder som föreskrivs i detta direktiv är förenliga med yttrandet från Kommittén för anpassning till teknisk utveckling av direktiven om avskaffande av tekniska handelshinder för farliga ämnen och preparat.HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.Artikel 1 Direktiv 67/548/EEG ändras på följande sätt:1. Bilaga 1 (förteckning över farliga ämnen):a) Följande anmärkning E skall läggas till efter anmärkning D i förordet till bilaga 1:"Anmärkning EI fråga om ämnen som försetts med anmärkning E skall ordet "även" föregå riskfraserna R 20, R 21, R 22, R 23, R 24, R 25, R 26, R 27 och R 28 samt kombinationer av dessa riskfraser.Exempel:>Plats för tabell>"b) I fråga om de ämnen i bilaga 1 som anges nedan skall benämning, CAS-nummer, klassificering och märkning ersättas med vad som anges i bilaga 1 till detta direktiv.Nr 016-023-00-4Nr 016-027-00-6Nr 048-008-00-3Nr 601-020-00-8Nr 602-010-00-6Nr 602-021-00-6Nr 603-026-00-6Nr 603-046-00-5Nr 603-070-00-6Nr 608-003-00-4Nr 609-002-00-1Nr 612-022-00-3Nr 612-042-00-2c) De ämnen som anges i bilaga 2 till detta direktiv skall läggas till i bilaga 1.2. Bilaga 2 (symboler och faroangivelser):I den tyska versionen skall uttrycket "Gesundheitsschädlich" invid symbolen "Xn" i bilaga 2 ersättas med uttrycket "Mindergiftig (Gesundheitsschädlich)".3. Bilaga 3 (arten av de särskilda riskerna med farliga ämnen):a) I den danska versionen skall följande riskfraser ersätta dem som anges i bilaga 3:>Plats för tabell>;b) I den danska versionen skall följande kombinationer av riskfraser ersätta dem som anges i bilaga 3:>Plats för tabell>.4. Bilaga 4 (skyddsanvisningar för farliga ämnen):a) Följande fras skall läggas till i bilaga 4:"S 53:ES: Evitese la exposición - recábense instrucciones especiales antes del usoDA: Undgå enhyer kontakt - indhent særlige anvisninger før brugDE: Exposition vermeiden - vor Gebrauch besondere Anweisungen einholenEL: Apofe´ygete ôçí Ýêèåóç - åöïäéáóôåßôå ìå åéäéêÝò ïäçãßåò ðñéí ôçí ÷ñçóéìïðïßçóçEN: Avoid exposure - obtain special instructions before useFR: Éviter l'exposition - se procurer des instructions spéciales avant l'utilisationIT: Evitare l'esposizione - procurarsi speciali istruzioni prima dell'usoNL: Blootstelling vermijden - vóór gebruik speciale aanwijzingen raadplegenPT: Evitar a exposição - obter instruções especiais antes da utilização";b) I den danska versionen skall följande S-fraser ersätta dem som anges i bilaga 4:>Plats för tabell>;c) I den danska versionen skall följande kombinationer av S-fraser ersätta dem som anges i bilaga 4:>Plats för tabell>.5. Bilaga 6 D (vägledning för klassificering och märkning av farliga ämnen och preparat):1. I punkt 2.4.10 (irriterande), andra strecksatsen (kriterier för användning av R 36: Irriterar ögonen) skall avslutningen av den sista meningen, "värdet skall vara lika med 3" ersättas med "värdet skall vara minst 2,5".2. Följande allmänna kriterier för valet av skyddsanvisningsfras S 53 skall läggas till efter de allmänna kriterierna för S 52 i slutet av avsnitt 4:"S 53: Undvik exponering - Begär specialinstruktioner före användning- Tillämpas på:- Cancerframkallande, mutagena eller teratogena ämnen och preparat.- Kriterier för användning:- Obligatorisk för ämnen och preparat av ovan angivet slag om de tilldelats minst en av följande R-fraser: R 45, R 46 eller R 47."Artikel 2 Medlemsstaterna skall före den 1 juli 1987 anta och offentliggöra de bestämmelser som är nödvändiga för att följa detta direktiv. De skall genast underrätta kommissionen om detta.Artikel 3 Detta direktiv riktar sig till medlemsstaterna.Utfärdat i Bryssel den 24 juni 1986.På kommissionens vägnarStanley CLINTON DAVISLedamot av kommissionenANEXO I - BILAG I - ANHANG I - ÐÁÑÁÑÔÇÌÁ É - ANNEX I - ANNEXE I - ALLEGATO I - BIJLAGE I - ANEXO I>Start Grafik>ES: sulfato de dimetiloDA: dimethylsulfatDE: DimethylsulfatEL: Èåééêüò äéìåèõëåóôÝñáòEN: dimethyl sulphateFR: sulfate de diméthyleIT: dimetilsolfatoNL: dimethylsulfaatPT: sulfato de dimetilo>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: sulfato de dietiloDA: diethylsulfatDE: DiethylsulfatEL: Èåééêüò äéáéèõëåóôÝñáòEN: diethyl sulphateFR: sulfate de diéthyleIT: dietilsolfatoNL: diëthylsulfaatPT: sulfato de dietilo>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: cloruro de cadmioDA: cadmiumchloridDE: CadmiumchloridEL: ×ëùñéïý÷ï êÜäìéïEN: cadmium chlorideFR: chlorure de cadmiumIT: cadmio cloruroNL: cadmiumchloridePT: cloreto de cádmio>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: bencenoDA: benzenDE: BenzolEL: ÂåíæüëéïEN: benzeneFR: benzèneIT: benzeneNL: benzeenPT: benzeno>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: 1,2-dibromoetano; dibromuro de etilenoDA: 1,2-dibromethan; ethylendibromidDE: 1,2-Dibromethan; EthylendibromidEL: 1,2-äéâñùìïáéèÜíéï áéèõëåíïäéâñùìßäéïEN: 1,2-dibromoethane; ethylene dibromideFR: 1,2-dibromoéthane; dibromure d'éthylèneIT: 1,2-dibromoetano; etilene dibromuroNL: 1,2-dibroomethaan; ethyleendibromidePT: 1,2-dibromoetano; dibrometo de etileno>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: 1,2-dibromo-3-cloropropanoDA: 1,2-dibrom-3-chlorpropanDE: 1,2-Dibrom-3-chlorpropanEL: 1,2-äéâñùìï-3-÷ëùñïðñïðÜíéïEN: 1,2-dibromo-3-chloropropaneFR: 1,2-dibromo-3-chloropropaneIT: 1,2-dibromo-3-chloropropanoNL: 1,2-dibroom-3-chloorpropaanPT: 1,2-dibromo-3-chloropropano>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: 1-cloro-2,3-epoxipropano; epiclorohidrinaDA: 1-chlor-2,3-epoxypropan; epichlorhydrinDE: 1-Chlor-2,3-epoxypropan; EpichlorhydrinEL: 1-÷ëùñï-2,3-åðïîõðñïðÜíéï* åðé÷ëùñõäñßíçEN: 1-chloro-2,3-epoxypropane; epichlorohydrinFR: 1-chloro-2,3-époxypropane; épichlorhydrineIT: 1-cloro-2,3-epossipropano; epicloridrinaNL: 1-chloor-2,3-epoxypropaan; epichloorhydrinePT: 1-cloro-2,3-epoxipropano; epicloridrina>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: eter diclorometílico; eter bisclorometílicoDA: bis(chlormethyl)ether; dichlordimethyletherDE: Bis(chlormethyl)etherEL: Äéó(÷ëùñïìåèõë)áéèÝñáòEN: bis (chloromethyl) etherFR: oxyde de bis(chlorométhyle); éther bis (chlorométhylique)IT: ossido di bis (clorometile); bis (clorometil) etereNL: bis(chloormethyl)ether; dichloordimethyletherPT: éter bis(clorometilico); óxido de bis (clorometilo)>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: 2-amino-2-metil-1-propanolDA: 2-amino-2-methylpropanolDE: 2-Amino-2-methylpropanolEL: 2-áìéíï-2-ìåèõëïðñïðáíüëçEN: 2-amino-2-methylpropanolFR: 2-amino-2-méthylpropanolIT: 2-amino-2-metilpropanoloNL: 2-amino-2-methylpropanolPT: 2-amino-2-metilpropanol>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: acrilonitriloDA: acrylonitrilDE: AcrylnitrilEL: ÁêñõëïíéôñßëéïEN: acrylonitrileFR: acrylonitrileIT: acrilonitrileNL: acrylnitrilPT: acrilonitrilo>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: 2-nitropropanoDA: 2-nitropropanDE: 2-NitropropanEL: 2-íéôñïðñïðÜíéïEN: 2-nitropropaneFR: 2-nitropropaneIT: 2-nitropropanoNL: 2-nitropropaanPT: 2-nitropropano>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: 2-naftilaminaDA: 2-naphthylaminDE: 2-NaphthylaminEL: 2-íáöèõëáìßíçEN: 2-naphthylamineFR: 2-naphtylamineIT: 2-naftilaminaNL: 2-naftylaminePT: 2-naftilamina>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: bencidina; 4,4'-diaminobifeniloDA: benzidin; 4,4'-diaminobiphenylDE: Benzidin; 4,4'-DiaminobiphenylEL: Âåíæéäßíç* 4,4¢-äéáìéíïäéöáéíýëéïEN: benzidine; 4,4'-diaminobiphenyl; biphenyl-4,4'-ylenediamineFR: benzidine; 4,4'-diaminobiphényleIT: benzidina; 4,4'-diaminobifenileNL: benzidine; 4,4'-diaminobifenylPT: benzidina; 4,4'-diaminobifenilo>Slut Grafik>ANEXO II - BILAG II - ANHANG II - ÐÁÑÁÑÔÇÌÁ II - ANNEX II - ANNEXE II - ALLEGATO II - BIJLAGE II - ANEXO II >Start Grafik> ES: trialquilboranosDA: trialkylboranerDE: TrialkylboraneEL: ÔñéáëêõëïâïñÜíéáEN: trialkylboranesFR: trialkylboranesIT: trialchilboraniNL: trialkylboranenPT: trialquilboranos>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: borato de trimetiloDA: trimethylboratDE: TrimethylboratEL: âïñéêüò ôñéìåèõëåóôÝñáòEN: trimethyl borateFR: borate de triméthyleIT: trimetil boratoNL: trimethylboraatPT: borato de trimetilo>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: carbonato de sodioDA: natriumcarbonatDE: NatriumcarbonatEL: áíèñáêéêü íÜôñéïEN: sodium carbonateFR: carbonate de sodiumIT: sodio carbonatoNL: natriumcarbonaatPT: carbonato de sódio>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: cloruro de calcioDA: calciumchloridDE: CalciumchloridEL: ÷ëùñéïý÷ï áóâÝóôéïEN: calcium chlorideFR: chlorure de calciumIT: calcio cloruroNL: calciumchloridePT: cloreto de cálcio>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: cloruro de amonioDA: ammoniumchloridDE: AmmoniumchloridEL: ÷ëùñéïý÷ï áììþíéïEN: ammonium chlorideFR: chlorure d'ammoniumIT: ammonio cloruroNL: ammoniumchloridePT: cloreto de amónio>Slut Grafik>>Start Grafik>Nota EES: cromatos de cinc, incluido el cromato de cinc y de potasioDA: zinkchromater, herunder zinkkaliumchromatDE: Zinkchromate einschließlich ZinkkaliumchromatEL: ÷ñùìéêÜ øåõäáñãýñïõ, ðåñéëáìâáíïìÝíïõ ôïõ ÷ñùìéêïý ôïõ øåõäáñãýñïõ êáé êáëßïõEN: zinc chromates including zinc potassium chromateFR: chromates de zinc y compris le chromate de zinc et potassiumIT: zinco cromati, compresi il cromato di zinco e potassioNL: zinkchromaat met inbegrip van zinkkaliumchromaatPT: cromatos de zinco, incluindo o cromato de zinco e potássio>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: cromato de calcioDA: calciumchromatDE: CalciumchromatEL: ÷ñùìéêü áóâÝóôéïEN: calcium chromateFR: chromate de calciumIT: calcio cromatoNL: calciumchromaatPT: cromato de cálcio>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: cromato de estroncioDA: strontiumchromatDE: StrontiumchromatEL: ÷ñùìéêü óôñüíôéïEN: strontium chromateFR: chromate de strontiumIT: stronzio cromatoNL: strontiumchromaatPT: cromato de estrôncio>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: cloruro de cobre (I)DA: kobber (I) chlorid; cuprochloridDE: Kupfer (I)-chloridEL: ÷ëùñéïý÷ïò ÷áëêüò (I)EN: copper (I) chloride; copper chlorideFR: chlorure de cuivre (I); chlorure cuivreuxIT: cloruro di rame (I); cloruro rameosoNL: koper(I)chloride; cuprochloridePT: cloreto de cobre (I)>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: óxido de cobre (I); óxido cuprosoDA: dikobberoxid; kobber (I) oxid; cuprooxidDE: Dikupferoxid; Kupfer (I)-oxidEL: ïîåßäéï ôïõ ÷áëêïý (I)EN: dicopper oxide; copper (I) oxideFR: oxyde de cuivre (I); oxyde cuivreuxIT: ossido di rame (I); ossido rameosoNL: dikoperoxide; koper(I)oxidePT: óxido de cobre (I); óxido cuproso>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: naftenato de cobreDA: kobbernaphthenatDE: KupfernaphthenatEL: íáöèåíéêüò ÷áëêüòEN: copper naphthenateFR: naphténate de cuivreIT: rame naftenatoNL: kopernaftenaatPT: naftenato de cobre>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: éter clorometil-metiloDA: chlormethylmethylether; chlordimethyletherDE: Chlormethyl-methylether; ChlordimethyletherEL: ÷ëùñïìåèõëï-ìåèõëéêüò áéèÝñáò* ÷ëùñïäéìåèõëéêüò áéèÝñáòEN: chlormethyl methyl ether; chlorodimethyl etherFR: oxyde de chlorométhyle et de méthyle; éther chlorodiméthyliqueIT: clorometil (metil) ossido; clorometil (metil) etereNL: chloormethyl-methylether; chloordimethyletherPT: éter clorodimetilico; óxido de clorometilo e de metilo>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: but-2-ino-1,4-diol; 2-butino-1,4-diolDA: but-2-yn-1,4-diol; 2-butyn-1,4-diolDE: But-2-in-1,4-diol; 2-Butin-1,4-diolEL: 2-âïõôéíï-1,4-äéüëçEN: but-2-yne-1,4-diol; 2-butyne-1,4-diolFR: but-2-yne-1,4-diol; 2-butyne-1,4-diolIT: but-2-in-1,4-diolo; 2-butin-1,4-dioloNL: but-2-yn-1,4-diol; 2-butyn-1,4-diolPT: but-2-ino-1,4-diol; 2-butino-1,4-diol>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: 1-dimetilaminopropan-2-ol; dimepranol (DCI)DA: 1-dimethylaminopropan-2-ol; dimepranol (INN)DE: 1-Dimethylaminopropan-2-ol; Dimepranol (INN)EL: 1-äéìåèõëáìéíïðñïðáíüëç-2* äéìåðñáíüëç (INN)EN: 1-dimethylaminopropan-2-ol; dimepranol (INN)FR: 1-diméthylaminopropane-2-ol; 1-diméthylamino-2-propanol; dimépranol (DCI)IT: 1-dimetilaminopropan-2-olo; dimepranol (DCI)NL: 1-dimethylaminopropan-2-ol; dimepranol (INN)PT: 1-dimetilaminopropano-2-ol; dimepranol (DCI)>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: prop-2-ino-1-ol; 2-propino-1-ol; alcohol propargílicoDA: prop-2-yn-1-ol; propargylalkoholDE: Prop-2-in-1-ol; PropargylalkoholEL: 2-ðñïðéí-1-üëç* ðñïðáñãõëéêÞ áëêïüëçEN: prop-2-yn-1-ol; propargyl alcoholFR: rop-2-yne-1-ol; 2-propyne-1-ol; alcool propargyliqueIT: prop-2-in-1-olo; alcole propargilicoNL: prop-2-yn-1-ol; propargylalcoholPT: prop-2-ino-1-ol; álcool propargílico>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: 2,2'-metiliminodietanol; N-metildietanolaminaDA: 2,2'-methyliminodiethanol; N-methyldiethanolaminDE: 2,2'-Methyliminodiethanol; N-MethyldiethanolaminEL: 2,2'-ìåèõëéìéíïäéáéèáíüëç* Í-ìåèõëïäéáéèáíïëáìßíçEN: 2,2'-(methylimino)diethanol; N-methyldiethanolamineFR: 2,2'-méthyliminodiéthanol; N-méthyldiéthanolamineIT: 2,2'-metiliminodietanolo; N-metildietanolaminaNL: 2,2'-methyliminodiëthanol; N-methyldiëthanolaminePT: 2,2'-metiliminodietanol; N-metildietanolamina>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: 2-metilaminoetanol; N-metil-2-etanolaminaDA: 2-methylaminoethanol; N-methyl-2-aminoethanol; N-methyl-2-ethanolaminDE: 2-Methylamino-ethanol; N-MethylethanolaminEL: 2-ìåèõëáìéíïáéèáíüëç* Í-ìåèõëáéèáíïëáìßíçEN: 2-methylaminoethanol; N-methyl-2-ethanolamine; N-methyl-2-amino ethanolFR: 2-méthylaminoéthanol; N-méthyléthanolamineIT: 2-metilaminoetanolo; N-metiletanolaminaNL: 2-methylaminoëthanol; N-methyl-2-aminoëthanol; N-methyl-2-ethanolaminePT: 2-metilaminoetanol; N-metiletanolamina>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: 2,2'-tiodietanol; tiodiglicolDA: 2,2'-thiodiethanol; thiodiglycolDE: 2,2'-Thiodiethanol; ThiodiglykolEL: 2,2'-èåéïäéáéèáíüëç* èåéïäéãëõêüëçEN: 2,2'-thiodiethanol; thiodiglycolFR: 2,2'-thiodiéthanol; thiodiglycolIT: tiodiglicol; 2,2'-tiodietanoloNL: 2,2'-thiodiëthanol; thiodiglycolPT: 2,2'-tiodietanol; tiodiglicol>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: 1-aminopropan-2-ol; isopropanolaminaDA: 1-aminopropan-2-ol; isopropanolaminDE: 1-Aminopropan-2-ol; IsopropanolaminEL: 1-áìéíï-ðñïðáíüëç-2* éóïðñïðáíïëáìßíçEN: 1-aminopropan-2-ol; isopropanolamineFR: 1-amino-2-propanol; isopropanolamineIT: 1-aminopropan-2-olo; isopropanolaminaNL: 1-aminopropan-2-ol; isopropanolaminePT: 1-amino-2-propanol; isopropanolamina>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: 1,1'-iminodipropan-2-ol; diisopropanolaminaDA: 1,1'-iminodipropan-2-ol; diisopropanolaminDE: 1,1'-Iminodipropan-2-ol; DiisopropanolaminEL: 1,1'-éìéíïäé-ðñïðáíüëç-2* äé-éóïðñïðõëáìßíçEN: 1,1'-iminodipropan-2-ol; di-isopropanolamineFR: 1,1'-iminodi-2-propanol; diisopropanolamineIT: 1,1'-iminodi-2-propanolo; diisopropanolaminaNL: 1,1'-iminodipropan-2-ol; diisopropanolaminePT: 1,1'-iminodipropano-2-ol; diisopropanolamina>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: 1,2-dihidroxibenceno; pirocatecolDA: dihydroxybenzen; pyrocatecholDE: 1,2-Dihydroxybenzol; BrenzcatechinEL: ðõñïêáôå÷üëçEN: 1,2-dihydroxybenzene; pyrocatecholFR: 1,2-dihydroxybenzène; pyrocatécholIT: 1,2-diidrossibenzene; pirocatecoloNL: 1,2-dihydroxybenzeen; pyrocatecholPT: 1,2-diidroxibenzeno; pirocatecol>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: ácido butíricoDA: butansyre, smørsyreDE: ButtersäureEL: âïõôõñéêü ïîýEN: butyric acidFR: acide butyriqueIT: acido butirricoNL: boterzuurPT: ácido butírico>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: cloruro de butiriloDA: butyroylchloridDE: ButyrylchloridEL: âïõôõñï÷ëùñßäéïEN: butyryl chlorideFR: chlorure de butyryleIT: butirrile cloruroNL: butyrylchloridePT: cloreto de butirilo>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: acetoacetato de metiloDA: methylacetoacetat; aceteddikesyremethylesterDE: Methylacetoacetat; AcetessigsäuremethylesterEL: áêåôïîåéêüò ìåèõëåóôÝñáòEN: methyl acetoacetateFR: acétoacétate de méthyleIT: metile acetoacetatoNL: methylacetoacetaatPT: acetoacetato de metilo>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: cloroformiato de butilo; ester butílico del ácido clorofórmicoDA: butylchlorformiat; chlormyresyrebutylesterDE: Butylchlorformiat; ChlorameisensäurebutylesterEL: ÷ëùñïìõñìçêéêüò âïõôõëåóôÝñáòEN: butyl chloroformate; chloroformic acid butyl esterFR: chloroformiate de butyle; chloroformiate de n-butyleIT: butile cloroformiatoNL: n-butylchloorformiaatPT: cloroformato de butilo; cloroformato de n-butilo>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: ácido 2-cloropropiónicoDA: 2-chlorpropionsyreDE: 2-ChlorpropionsäureEL: 2-÷ëùñïðñïðéïíéêü ïîýEN: 2-chloropropionic acidFR: acide 2-chloropropioniqueIT: acido 2-cloropropionicoNL: 2-chloorpropionzuurPT: ácido 2-cloropropiónico>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: cloruro de isobutiriloDA: isobutyroylchloridDE: IsobutyrylchloridEL: éóïâïõôõñõëï÷ëùñßäéïEN: isobutyryl chlorideFR: chlorure d'isobutyryleIT: isobutirile cloruroNL: isobutyrylchloridePT: cloreto de isobutirilo>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: bis (cloroformiato) de oxidietilenoDA: oxydiethylenbis(chlorformiat)DE: Oxydiethylenbis(chlorformiat)EL: äéó(÷ëùñïìõñìçêéêü) ïîõäéáéèõëÝíéïEN: oxydiethylene bis(chloroformate)FR: bis(chloroformiate) d'oxydiéthylène; bis(chloroformiate) de diéthylène-glycolIT: ossidietilen bis (cloroformiato)NL: oxydiëthyleenbis(chloorformiaat)PT: bis(cloroformato) de oxidietileno; bis(cloroformato) de dietílenoglicol>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: cloroformiato de n-propiloDA: n-propylchlorformiat; chlormyresyrepropylesterDE: n-Propylchlorformiat; ChlorameisensäurepropylesterEL: ÷ëùñïìõñìçêéêüò ðñïðõëåóôÝñáòEN: propyl chloroformate; chloroformic acid propylester; n-propyl chloroformateFR: chloroformiate de propyle; chloroformiate de n-propyleIT: n-propil cloroformiatoNL: n-propylchloorformiaatPT: cloroformato de propilo; cloroformato de n-propílo>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: ácido valéricoDA: pentansyre; valerianesyreDE: ValeriansäureEL: âáëåñéáíéêü ïîýEN: valeric acidFR: acide valériqueIT: acido valerianicoNL: valeriaanzuurPT: ácido valérico>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: ácido adípicoDA: adipinsyreDE: AdipinsäureEL: áäéðéêü ïîýEN: adipic acidFR: acide adipiqueIT: acido adipicoNL: adipinezuurPT: ácido adípico>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: ácido metanosulfónicoDA: methansulfonsyreDE: MethansulfonsäureEL: ìåèáíïóïõëöïíéêü ïîýEN: methanesulphonic acidFR: acide méthanesulfoniqueIT: acido metansolfonicoNL: methaansulfonzuurPT: ácido metanossulfónico>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: ácido fumáricoDA: fumarsyreDE: FumarsäureEL: öïõìáñéêü ïîýEN: fumaric acidFR: acide fumariqueIT: acido fumaricoNL: fumaarzuurPT: ácido fumárico>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: oxalato de dietilo; éster dietílico del ácido oxálicoDA: diethyloxalat; ethyloxalatDE: Diethyloxalat; OxalsäurediethylesterEL: ïîáëéêüò äéáéèõëåóôÝñáòEN: oxalic acid diethylester; diethyl oxalateFR: oxalate de diéthyle; oxalate d'éthyleIT: dietile ossalato; etile ossalatoNL: diëthyloxalaatPT: oxalato de dietilo; oxalato de etilo>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: cloruro de guanidinioDA: guanidinhydrochlorid; guanidiniumchloridDE: Guanidiniumchlorid; GuanidinhydrochloridEL: õäñï÷ëùñéêÞ ãïõáíéäßíçEN: guanidinium chloride; guanadine hydrochlorideFR: chlorure de guanidiniumIT: guanidinio cloruroNL: guanidiniumchloridePT: cloreto de guanidinio>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: benzonitriloDA: benzonitrilDE: BenzonitrilEL: âåíæïíéôñßëéïEN: benzonitrileFR: benzonitrileIT: benzonitrileNL: benzonitrilPT: benzonitrilo>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: 2-clorobenzonitriloDA: 2-chlorbenzonitrilDE: 2-ChlorbenzonitrilEL: 2-÷ëùñïâåíæïíéôñßëéïEN: 2-chlorobenzonitrileFR: 2-chlorobenzonitrileIT: 2-clorobenzonitrileNL: 2-chloorbenzonitrilPT: 2-clorobenzonitrilo>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: 5-nitroacenaftenoDA: 5-nitroacenaphthenDE: 5-NitroacenaphthenEL: 5-íéôñïáêåíáöèÝíéïEN: 5-nitroacenaphtheneFR: 5-nitroacénaphtèneIT: 5-nitroacenafteneNL: 5-nitroacenafteenPT: 5-nitroacenafteno>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: 3,3'-diclorobencidinaDA: 3,3'-dichlorbenzidinDE: 3,3'-DichlorbenzidinEL: 3,3'-äé÷ëùñïâåíæéäßíçEN: 3,3'-dichlorobenzidine; 3,3'-dichlorobiphenyl-4,4'-ylenediamineFR: 3,3'-dichlorobenzidineIT: 3,3'-diclorobenzidinaNL: 3,3'-dichloorbenzidinePT: 3,3'-diclorobenzidina>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: sales de 3,3'-diclorobencidinaDA: salte af 3,3'-dichlorbenzidinDE: Salze von 3,3'-DichlorbenzidinEL: Üëáôá ôçò 3,3'-äé÷ëùñïâåíæéäßíçòEN: salts of 3,3'-dichlorobenzidine; salts of 3,3'-dichlorobiphenyl-4,4'-ylenediamineFR: sels de 3,3'-dichlorobenzidineIT: 3,3'-diclorobenzidina saliNL: zouten van 3,3'-dichloorbenzidinePT: sais de 3,3'-diclorobenzidina>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: sales de bencidinaDA: salte af benzidinDE: Salze von BenzidinEL: Üëáôá ôçò âåíæéäßíçòEN: salts of benzidineFR: sels de benzidineIT: benzidina saliNL: zouten van benzidinePT: sais de benzidina>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: sales de 2-naftilaminaDA: salte af 2-naphthylaminDE: Salze von 2-NaphthylaminEL: Üëáôá ôçò 2-íáöèõëáìßíçòEN: salts of 2-naphthylamineFR: sels de 2-naphtylamineIT: 2-naftilamina saliNL: zouten van 2-naftylaminePT: sais de 2-naftilamina>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: 4-aminobifeniloDA: 4-aminobiphenylDE: 4-AminobiphenylEL: 4-áìéíïäéöáéíýëéïEN: biphenyl-4-ylamine; xenylamine; 4-aminobiphenylFR: 4-aminobiphényle; 4-biphénylylamineIT: 4-aminobifenileNL: 4-aminobifenylPT: 4-aminobifenilo; 4-bifenilamina>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: sales de 4-aminobifeniloDA: salte af 4-aminobiphenylDE: Salze von 4-AminobiphenylEL: Üëáôá ôïõ 4-áìéíïäéöáéíõëßïõEN: salts of biphenyl-4-ylamine; salts of xenylamine; salts of 4-aminobiphenylFR: sels de 4-aminobiphényle; sels de 4-biphénylylamineIT: 4-aminobifenile saliNL: zouten van 4-aminobifenylPT: sais de 4-aminobifenilo; sais de 4-bifenilamina>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: bencildimetilaminaDA: benzyldimethylaminDE: BenzyldimethylaminEL: âåíæõëïäéìåèõëáìßíçEN: benzyldimethylamineFR: benzyldiméthylamine; N,N-diméthylbenzylamineIT: benzildimetilaminaNL: benzyldimethylaminePT: benzildimetilamina>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: 2-aminoetildimetilamina; 2-dimetilaminoetilaminaDA: 2-aminoethyldimethylamin; 2-dimethylaminoethylaminDE: 2-Aminoethyldimethylamin; 2-DimethylaminoethylaminEL: 2-áìéíïáéèõëïäéìåèõëáìßíç* 2-äéìåèõëáìéíïáéèõëáìßíçEN: 2-aminoethyldimethylamine; 2-dimethylaminoethylamineFR: 2-aminoëthyldimëthylamine; 2-diméthylaminoëthylamineIT: 2-aminoetildimetilamina; 2-dimetilaminoetilaminaNL: 2-aminoëthyldimethylamine; 2-dimethylaminoëthylaminePT: 2-aminoetildimetilamina; 2-dimetilaminoetilamina>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: etildimetilaminaDA: ethyldimethylaminDE: EthyldimethylaminEL: áéèõëïäéìåèõëáìßíçEN: ethyldimethylamineFR: éthyldiméthylamine; N,N-diméthyléthylamineIT: etildimetilaminaNL: ethyldimethylaminePT: etildimetilamina>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: dimetilnitrosamina; N-nitrosodimetilaminaDA: dimethylnitrosamin; N-nitrosodimethylaminDE: Dimethylnitrosamin; N-NitrosodimethylaminEL: äéìåèõëïíéôñïäïáìßíç* N-íéôñïæïäéìåèõëáìßíçEN: N-nitrosodimethylamine; dimethylnitrosamineFR: diméthylnitrosamine; N-nitrosodiméthylamineIT: dimetilnitrosamina; N-nitrosodimetilaminaNL: dimethylnitrosamine; N-nitrosodimethylaminePT: dimetilnitrosamina; N-nitrosodimetilamina>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: 2,2'-dicloro-4,4'-metilendianilina; 4,4'-metilenbis (2-cloroanilina)DA: 2,2'-dichlor-4,4'-methylendianilin; 4,4'-methylenbis (2-chloranilin)DE: 2,2'-Dichlor-4,4'-methylendianilin; 4,4'-Methylen-bis (2-chloranilin)EL: 2,2'-äé÷ëùñï-4,4'-ìåèõëåíïäéáíéëßíç* 4,4'-ìåèõëåíïäéó(2-÷ëùñïáíéëßíç)EN: 2,2'-dichloro-4,4'-methylenedianiline; 4,4'-methylene bis (2-chloroaniline)FR: 2,2'-dichloro-4,4'-méthylènedianiline; 4,4'-méthylènebis (2-chloroaniline)IT: 2,2'-dicloro-4,4'-metilendianilina; 4,4'-metilenbis (2-cloroanilina)NL: 2,2'-dichloor-4,4'-methyleendianiline; 4,4'-methyleenbis(2-chlooraniline)PT: 2,2'-dicloro-4,4'-metilenodianilina; 4,4'-metileno-bis (2-cloroanilina)>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: sales de 2,2'-dicloro-4,4'-metilendianilina; sales de 4,4'-metilenbis (2-cloroanilina)DA: salte af 2,2'-dichlor-4,4'-methylendianilin; salte af 4,4'-methylenbis (2-chloranilin)DE: Salze von 2,2'-Dichlor-4,4'-methylendianilin; Salze von 4,4'-Methylen-bis (2-chlor-anilin)EL: ¶ëáôá ôçò 2,2'-äé÷ëùñï-4,4'-ìåèõëåíïäéáíéëßíçò* Üëáôá ôçò 4,4'-ìåèõëåíïäéó-(2-÷ëùñïáíéëßíçò)EN: salts of 2,2'-dichloro-4,4'-methylenedianiline; salts of 4,4'-methylenebis (2-chloro-aniline);FR: sels de 2,2'-dichloro-4,4'-méthylènedianiline; sels de 4,4'-méthylènebis (2-chloro-aniline)IT: 2,2'-dicloro-4,4'-metilendianilina sali; 4,4'-metilenbis (2-cloroanilina) saliNL: zouten van 2,2'-dichloor-4,4'-methyleendianiline; zouten van 4,4'-methyleenbis- (2-chlooraniline)PT: sais de 2,2'-dicloro-4,4'-metilenodianilina; sais de 4,4'-metileno-bis (2-cloroanilina)>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: 4-amino-N,N-dietilanilina; N,N-dietil-p-fenilenodiaminaDA: 4-amino-N,N-diethylanilin; N,N-diethyl-4-aminoanilinDE: 4-Amino-N,N-diethylanilin; N,N-Diethyl-p-phenylendiaminEL: 4-áìéíï-N-N'-äéáéèõëáíéëßíç* N,N-äéáéèõëï-ð-öáéíõëåíïäéáìßíçEN: 4-amino-N,N-diethylaniline; N,N-diethyl-p-phenylenediamineFR: 4-amino-N,N-diéthylaniline; N,N-diéthyl-p-phénylènediamineIT: 4-amino-N,N-dietilanilina; N,N-dietil-p-fenilendiaminaNL: 4-amino-N,N-diëthylaniline; N,N-diëthyl-p-fenyleendiaminePT: 4-amino-N,N-dietilanilina; N,N-dietil-p-fenilenodiamina>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: 2-metilaziridina; propileniminaDA: 2-methylaziridin; propyleniminDE: 2-Methylaziridin; PropyleniminEL: 2-ìåèõëáæéñéäßíçEN: 2-methylaziridine; propyleneimineFR: 2-méthylaziridine; propylènimineIT: 2-metilaziridina; propileniminaNL: 2-methylaziridine; propyleeniminePT: 2-metilaziridina; propilenimina>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: 1,2-dimetilimidazolDA: 1,2-dimethylimidazolDE: 1,2-DimethylimidazolEL: 1,2-äéìåèõëéìéäáæüëéïEN: 1,2-dimethylimidazoleFR: 1,2-diméthylimidazoleIT: 1,2-dimetilimidazoloNL: 1,2-dimethylimidazoolPT: 1,2-dimetilimidazole>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: 1-metilimidazolDA: 1-methylimidazolDE: 1-MethylimidazolEL: 1-ìåèõëéìéäáæüëéïEN: 1-methylimidazoleFR: 1-méthylimidazoleIT: 1-metilimidazoloNL: 1-methylimidazoolPT: 1-metilimidazole>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: 2-metilpiridina; 2-picolinaDA: 2-methylpyridin; 2-picolinDE: 2-Methylpyridin; 2-PicolinEL: 2-ìåèõëïðõñéäßíç, 2-ðéêïëßíçEN: 2-methylpyridine; 2-picolineFR: 2-méthylpyridine; 2-picolineIT: 2-metilpiridina; 2-picolinaNL: 2-methylpyridine; 2-picolinePT: 2-metïlpiridina; 2-picolina>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: 4-metilpiridina; 4-picolinaDA: 4-methylpyridin; 4-picolinDE: 4-Methylpyridin; 4-PicolinEL: 4-ìåèõëïðõñéäßíçEN: 4-methylpyridine; 4-picolineFR: 4-méthylpyridine; 4-picolineIT: 4-metilpiridina; 4-picolinaNL: 4-methylpyridine; 4-picolinePT: 4-metilpiridina; 4-picolina>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: 6-fenil-1,3,5-triazina-2,4-diamina; benzoguanaminaDA: 6-phenyl-1,3,5-triazin-2,4-diamin; benzoguanaminDE: 6-Phenyl-1,3,5-triazin-2,4-diamin; BenzoguanaminEL: 6-öáéíõëï-1,3,5-ôñéáæéíï-2,4-äéáìßíç* âåíæïãïõáíáìßíçEN: 6-phenyl-1,3,5-triazine-2,4-diamine; benzoguanamineFR: 6-phényl-1,3,5-triazine-2,4-diamine; benzoguanamineIT: 6-fenil-1,3,5-triazin-2,4-diamina; benzoguanaminaNL: 6-fenyl-1,3,5-triazine-2,4-diamine; benzoguanaminePT: 6-fenil-1,3,5-triazina-2,4-diamina; benzoguanamina>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: cianamida; carbamonitriloDA: cyanamidDE: CyanamidEL: ÊõáíáìßäéïEN: cyanamide; carbamonitrileFR: cyanamideIT: cianamideNL: cyaanamidePT: cianamida>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: butiraldehído-oximaDA: butyraldehydoximDE: ButyraldehydoximEL: âïõôõñáëäåûäïîßìçEN: butyraldehyde oximeFR: butyraldehyde-oximeIT: butirraldeideossimaNL: butyraldehydoximPT: butiraldeído-oxima>Slut Grafik>>Start Grafik>ES: 2-butanona-oximaDA: 2-butanonoxim; ethylmethylketoximDE: 2-Butanonoxim; EthylmethylketoximEL: 2-âïõôáíïíïîßìç* áéèõëïìåèõëïêåôïîßìçEN: 2-butanone oxime; ethyl methyl ketoxime; ethyl methyl ketone oximeFR: 2-butanone-oxime; éthylméthylcétoximeIT: 2-butanonossima; etilmetilchetossimaNL: 2-butanonoxim; ethylmethylketoximPT: 2-butanona-oxima; etilmetilcetoxima>Slut Grafik>