Avis juridique important

|

31993L0117

Kommissionens tolfte direktiv 93/117/EEG av den 17 december 1993 om fastställande av gemenskapsmetoder för analys vid den officiella foderkontrollen

Europeiska gemenskapernas officiella tidning nr L 329 , 30/12/1993 s. 0054 - 0062 Finsk specialutgåva Område 3 Volym 54 s. 0186  Svensk specialutgåva Område 3 Volym 54 s. 0186

KOMMISSIONENS TOLFTE DIREKTIV 93/117/EEG av den 17 december 1993 om fastställande av gemenskapsmetoder för analys vid den officiella foderkontrollenEUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIVmed beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen,med beaktande av rådets direktiv 70/373/EEG av den 20 juli 1970 om införande av gemenskapsmetoder för provtagning och analys vid den officiella foderkontrollen(1), senast ändrat genom förordning (EEG) nr 3768/85(2), särskilt artikel 2 i detta, ochmed beaktande av följande:I direktiv 70/373/EEG föreskrivs att gemenskapsmetoderna för provtagning och analys skall användas vid den officiella foderkontrollen för att fastställa om fodret uppfyller de krav som fastställs i lagar och andra författningar om foderkvalitet och fodersammansättning.För att kontrollera om tillsatserna robenidin och metylbenzoquat uppfyller villkoren för att användas i foder bör en gemenskapsmetod för analys fastställas för dessa tillsatsämnen.De åtgärder som föreskrivs i detta direktiv är förenliga med yttrandet från Ständiga foderkommittén.HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.Artikel 1 Medlemsstaterna skall kräva att analyser vid den officiella foderkontrollen utförs med den metod som beskrivs i bilagantill detta direktiv då det gäller halter av robenidin och methylbenzoquat.Artikel 2 Medlemsstaterna skall sätta i kraft de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa detta direktiv senast den 30 november 1994. De skall genast underrätta kommissionen om detta.När en medlemsstat antar dessa bestämmelser skall de innehålla en hänvisning till detta direktiv eller åtföljas av en sådan hänvisning när de offentliggörs. Närmare föreskrifter om hur hänvisningen skall göras skall varje medlemsstat själv utfärda.Artikel 3 Detta direktiv träder i kraft den tredje dagen efter det att det har offentliggjorts i Europeiska gemenskapernas officiella tidning.Utfärdat i Bryssel den 17 december 1993.På kommissionens vägnarRené STEICHENLedamot av kommissionen(1) EGT nr L 170, 3.8.1970, s. 2.(2) EGT nr L 362, 31.12.1985, s. 8.BILAGA 1. BESTÄMNING AV ROBENIDIN 1,3-bis[(4-klorbenzyliden)syra] guanidin-hydroklorid  1. Syfte och användningsområdeDenna metod är avsedd för bestämning av robenidin i foder. Lägsta gräns för bestämningen är 5 mg/kg.2. PrincipProvet extraheras med syratillsatt metanol. Extraktet torkas och en passande mängd renas i en kolonn med aluminiumoxid. Robenidinet elueras från kolonnen med metanol, koncentreras och ökas med en passande mängd mobil fas. Robenidinhalten bestäms genom omvänd-fas vätskekromatografi (HPLC) med en UV detektor.3. Reagens3.1 Metanol3.2 Sur metanolFör över 4,0 ml saltsyra (P20c:a, 1,18 g/ml) till en 500 ml mätkolv. Tillsätt metanol (3.1) till märket och blanda. Denna lösning måste beredas omedelbart innan den skall användas.3.3 Acetonitril, HPLC-kvalitet3.4 MolekylsieveTyp 3A, 8-12 mesh (1,6-2,5 kulor, krystallinisk aluminiumsilikat, pordiameter 0,3 nm).3.5 Aluminiumoxid: sur, aktivitetsgrad 1 för kolonnkromatografiFör över 100 g aluminiumoxid i en passande behållare och tillsätt 2,0 ml vatten. Förslut behållaren och skaka i cirka 20 minuter. Förvara i en väl försluten behållare.3.6 Kaliumhydrogenfosfatlösning, c = 0,025 mol/lLös upp 3,40 g kaliumdihydrogenfosfat i vatten (HPLC-kvalitet) i en 1 000 ml mätkolv. Fyll på till märket och blanda.3.7 Dinatriumhydrogenfosfatlösning, c = 0,025 mol/lLös upp 3,55 g vattenfri (eller 4,45 g dihydrat eller 8,95 g dodecahydrat) dinatriumhydrogenfosfat i vatten (HPLC-kvalitet) i en 1 000 ml mätkol. Fyll på till märket och blanda.3.8 HPLC mobil fasBlanda följande reagenser:650. ml acetonitril (3.3),250. ml vatten (HPLC-kvalitet),50. ml kaliumdihydrogenfosfatlösning (3.6),50. ml dinatriumhydrogenfosfatlösning (3.7).Filtrera lösningen genom ett 0,22 ìm filter (4.6) och lufta den (t. ex. med ultraljud i 10 minuter).3.9 StandardlösningRen robenidin: 1,3-bis[(4-klorbenzyliden)syra] guanidin-hydroklorid.3.9.1 Robenidin standardstamlösning: 300 ìg/ml:Väg upp 30 mg robenidinstandardlösning (3.9) med högst 0,1 mg avvikelse. Lös upp i försurad metanol (3.2) i en 100 ml mätkolv. Tillsätt samma lösning till märket och blanda. Slå in kolven i alumniumfolie och förvara på ett mörkt ställe.3.9.2 Robenidin mellanstandardlösning: 12 ìg/mlFör över 10,0 ml av standardstamlösning (3.9.1) till en 250 ml mätkolv. Tillsätt mobil fas (3.8) till märket och blanda. Slå in kolven i aluminiumfolie och förvara på ett mörkt ställe.3.9.3 KalibreringslösningarFör över 5,0, 10,0, 15,0, 20,0 respektive 25,0 ml av mellanstandardlösningen (3.9.2) till en rad 50 ml mätkolvar. Tillsätt mobil fas (3.8) till märket och blanda. Dessa lösningar har robenidinkoncentrationer på 1,2, 2,4, 3,6, 4,8 respektive 6,0 ìg/ml och måste beredas omedelbart innan de skall användas.4. Utrustning4.1 GlaskolonnFramställd av brunt glas och försedd med en avstängningsventil och med en volymkapacitet på omkring 150 ml. Invändig diameter 10-15 mm, längd 250 mm.4.2 Skakapparat4.3 Rotationsindunstare4.4 HPLC-utrustning med UV-detektor med varierbar våglängd eller diodsystemdetektor, som arbetar inom ett område på 250-400 nm4.4.1 HPLC-kolonn, 300 mm x 4 mm, C 18, 10ìm packning eller en motsvarande kolonn4.5 Glasfiberfilterpapper (Whatman GF/A eller motsvarande)4.6 Membranfilter, 0,22 ìm4.7 Membranfilter, 0,45 ìm5. UtförandeOBS! Robenidin är ljuskänsligt. Brunt glas bör användas vid alla operationer.5.1 Allmänt5.1.1 Analysera ett blankprov för att kontrollera att varken robenidin eller andra störande ämnen finns närvarande.5.1.2 Ett utbytestest skall utföras genom att analysera blankprovet (5.1.1). Tillsätt den mängd (spikat prov) robenidin som motsvarar den som finns i provet. För att tillsätta 60 mg/kg tillsätts 3,0 ml av standardstamlösningen (3.9.1) i en 250 ml konisk kolv. Indunsta lösningen till cirka 0,5 ml i en ström av kväve. Tillsätt 15 g av blankprovet, blanda och vänta i tio minuter innan extraktionen fortsätter (5.2).OBS! Vid denna metod bör blankprovet vara av samma typ som analysprovet. Vid analys bör robenidin inte kunna spåras.5.2 ExtraktionVäg upp ungefär 15 gram av det preparerade provet med högst 0,01 g avvikelse och för över till en 250 ml konisk kolv. Tillsätt 100,0 ml försurad metanol (3.2), förslut och skaka om i en timme med skakapparat (4.2). Filtrera lösningen genom ett glasfiberfilterpapper (4.5) och samla upp allt filtrat i en 150 ml konisk kolv. Tillsätt 7,5 g molekylsieve (3.4), förslut och skaka i fem minuter. Filtrera omedelbart genom ett glasfiberfilterpapper. Spara lösningen för reningen (5.3).5.3 Rening5.3.1 Beredning av aluminiumoxidkolonnenSätt en liten plugg av glasull i nederdelen av glaskolonnen (4.1) och skjut ned den med en glasstång. Väg upp 11,0 g av den preparerade aluminiumoxiden (3.5) och för över till kolonnen. Se till att kolonnen inte exponeras alltför mycket för luft vid det här stadiet. Slå lätt på kolonnens nederdel så att aluminiumoxiden sedimenteras.5.3.2 Rening av provenFör över 5,0 ml av det provextrakt som preparerats i (5.2) med pipett till kolonnen. Håll pipettens spets nära kolonnväggen och låt lösningen absorberas av aluminiumoxiden. Eluera robenidinet från kolonnen med 100 ml metanol (3.1) med en flödeshastighet på 2-3 ml/minut och samla upp eluatet i en 250 ml rundbottnad kolv. Indunsta metanollösningen tills det är torrt med hjälp av rotationsindunstaren (4.3) under sänkt tryck vid 40 °C. Upplös återstoden i 3-4 ml mobil fas (3.8) och överför kvantitativt till en 10 ml mätkolv. Skölj kolven med flera portioner mobil fas om 1-2 ml och överför sköljvätskan till mätkolven. Häll i samma lösning upp till märket och blanda. Filtrera en lagom del genom ett membranfilter, 0,45 ìm. (4.7). Reservera denna lösning för HPLC-bestämning (5.4).5.4 HPLC-bestämning5.4.1 ParametrarFöljande betingelser är vägledande. Andra betingelser kan användas såvida de ger samma resultat.HPLC-kolonn (4.4.1),HPLC mobil fas (3.8),Flödeshastighet: 1,5-2 ml/minut,Detektorvåglängd: 317 nm,Injektionsvolym: 20-50 ìl.Kontrollera det kromatografiska systemets stabilitet genom att upprepade gånger injicera kalibrerings-lösningen (3.9.3) innehållande 3,6 ìg/ml, tills konstanta topphöjder och retentionsstider uppnåtts.5.4.2 KalibreringskurvaInjicera varje kalibreringslösning (3.9.3) flera gånger och mät topphöjderna (areorna) för varje koncentration. Upprätta en kalibreringskurva genom att använda kalibreringslösningarnas medeltopp-höjder eller medeltoppareor som y-koordinater och motsvarande koncentrationerna i ìg/ml som x-koordinater.5.4.3 ProvlösningInjicera provextraktet (5.3.2) flera gånger genom att använda samma mängd som utnyttjades till kalibreringslösningarna, och bestäm robenidintopparnas medeltopphöjd (area).6. ResultatberäkningBestäm med hjälp av kalibreringskurvan (5.4.2) provlösningens koncentration i ìg/ml, från medelhöjden (arean) av robenidintopparna i provlösningen.Provets robenidinhalt w (mg/kg) beräknas med formeln:w = >NUM>c ×/>DEN>200;mdär:c = provlösningens robenidinkoncentration i ìg/mlm = provmängdens massa i g.7. Utvärdering av resultat7.1 IdentitetAnalytets identitet kan bekräftas med ko-kromatografi, eller genom detektion med ett diodsystem med vilket provextraktets och kalibreringslösningens (3.6.3) spektrum innehållande 6,0 ìg/ml jämförs.7.1.1 Ko-kromatografiTillsätt ett provextrakt (spikat prov) genom att tillsätta en passande mängd kalibreringslösning (3.9.3). Den tillsatta mängden robenidin skall vara densamma som den uppskattade mängden robenidin som har påträffats i provextraktet.Endast höjden av robenidintoppen skall ökas efter det att hänsyn tagits till både den tillsatta mängden och utspädningen av extraktet. Toppens bredd skall, vid den halva höjden, ligga inom ± 10 % av ursprungsbredden.7.1.2 Detektion med diodsystemResultaten utvärderas enligt nedanstående kriterier:a) Prov- och standardspektrumens maximala absorptionsvåglängd, uppmätta vid toppens spets på kromatogrammet, måste vara desamma inom en marginal som är avhängig detektorsystemets upplösningsstyrka. För detektion med diodsystem är den i allmänhet ± 2 nm.b) Mellan 250 och 400 nm får prov- och standardspektrumen, uppmätta i toppens spets på kromatogrammet, inte vara olika för de delar av spektrumet som ligger inom 10-100 % relativ absorption. Detta kriterium anses uppfyllt om samma maxima är närvarande och avvikelsen mellan de två spektrumen inte på någon observerad punkt överstiger 15 % av standardanalytets absorption.c) Mellan 250 och 400 nm får inte spektrumet någonstans på provextraktets topp skilja sig från varandra för de delar av spektrumet som ligger inom 10-100 % relativ absorption. Detta kriterium anses uppfyllt om samma maxima är närvarande och avvikelsen mellan spektrumena inte på någon observerad punkt överstiger 15 % av spektrumets absorption i toppen.Om något av dessa kriterier inte uppfylls anses inte analytets närvaro bekräftad.7.2 RepeterbarhetSkillnaden mellan resultaten av två parallella bestämningar som utförts på samma prov får inte överstiga 10 % av det högre resultatet för robenidinhalter över 15 mg/kg.7.3 UtbyteUtbytet av det förstärkta blankprovet bör vara minst 85 %.8. Resultat av en samarbetsanalysVid en samarbetsanalys som arrangerades av gemenskapen vid 12 laboratorier analyserades fyra prover av fjäderfä- och kaninfoder i form av mjöl eller pellets. För varje prov gjordes dubbla analyser. Resultaten framgår av följande tabell:>Plats för tabell>2. BESTÄMNING AV METYLBENZOQUAT 7-benzyloxy-6-butyl-3-metoxycarbonyl-4-quinolon  1. Syfte och användningsområdeDenna metod är avsedd för bestämning av metylbenzoquat i foder. Lägsta gräns för bestämning är 1 mg/kg.2. PrincipMetylbenzoquat extraheras från provet med metanolisk metansulfonsyralösning. Extraktet renas med diklormetan, genom jonbyteskromatografi, och därefter åter med diklormetan. Metylbenzoquathalten bestäms genom omvänd-fas vätskekromatografi (HPLC) med en UV-detektor.3. Reagens3.1 Diklormetan3.2 Metanol, HPLC-kvalitet3.3 HPLC mobil fasBlandning av metanol (3.2) och vatten (HPLC-kvalitet) 75 + 25 (v + v).Filtrera lösningen genom ett 0,22 ìm filter (4.5) och lufta den (t. ex. med ultraljud i 10 minuter).3.4 Metansulfonsyralösning, ó = 2 %.Späd 20,0 ml metansulfonsyra till 1 000 ml med metanol (3.2).3.5 Saltsyralösning,ó = 10 %.Späd 100,0 ml saltsyra (P20 cirka 1,18 g/ml) till 1 000 ml med vatten.3.6 Katjonbytesharts Amberlit CG-120 (Na), 100-200 meshHartsen behandlas innan den används: Slamma upp 100 g harts i 500 ml saltsyralösning (3.5) och värm under konstant omrörning på en värmeplatta tills det kokar. Låt svalna och häll bort syran. Filtrera under vakuum genom ett filterpapper. Tvätta hartsen två gånger med 500 ml vatten och därefter med 250 ml metanol (3.2). Skölj hartsen med ytterligare 250 ml metanol och torka genom att lufta filterkakan. Lagra den torkade hartsen i en tillsluten flaska.3.7 Standardlösning: ren metylbenzoquat (7-benzyloxy-6-butyl-3-metoxycarbonyl-4-quinolon)3.7.1 Metylbenzoquat standardstamlösning, 500 ìg/ml:Väg upp 50 mg metylbenzoquat standardlösning (3.7) med högst 0,1 mg avvikelse. Lös upp i metansulfonsyralösning (3.4) i en 100 ml mätkolv. Fyll på till märket och blanda.3.7.2 Metylbenzoquat mellanstandardlösning: 50 ìg/ml:För över 5,0 ml metylbenzoquat standardstamlösning (3.7.1) till en 50 ml mätkolv. Tillsätt metanol (3.2) till märket och blanda.3.7.3 KalibreringslösningarFör över 1,0, 2,0, 3,0, 4,0 respektive 5,0 ml metylbenzoquat mellanstandardlösning (3.7.2) till en rad 25 ml mätkolvar. Tillsätt mobil fas (3.3) till märket och blanda. Dessa lösningar har metylbenzoquat-koncentrationer på 2,0, 4,0, 6,0, 8,0 respektive 10,0 ìg/ml och måste beredas omedelbart innan de används.4. Utrustning4.1 Skakapparat4.2 Rotationsindunstare4.3 Glaskolonn (250 x 15 mm) försedd med en avstängningsventil och med en volymkapacitet på omkring 200 ml4.4 HPLC-utrustning med UV-detektor med varierbar våglängd eller diodsystemdetektor4.4.1 HPLC-kolonn, 300 mm x 4 mm, C-18, 10 ìm packning eller en motsvarande kolonn4.5 Membranfilter, 0,22 ìm4.6 Membranfilter, 0,45 ìm5. Utförande5.1 Allmänt5.1.1 Analysera ett blankprov för att kontrollera att varken metylbenzoquat eller andra störande ämnen finns närvarande.5.1.2 Ett utbytestest skall utföras utvinningen genom att analysera blankprovet. Tillsätt den mängd (spikat prov) metylbenzoquat som motsvarar den som finns i provet. För att tillsätta 15 mg/kg tillsätts 600 ìl av standardstamlösningen (3.7.1) till 20 g av blankprovet, blanda och vänta i tio minuter innan extraktionen fortsätter (5.2).OBS! Vid denna metod bör blankprovet vara av samma typ som analysprovet. Vid analys bör metylbenzoquat inte kunna spåras.5.2 ExtraktionVäg upp 20 gram av det preparerade provet med högst 0,01 g avvikelse och för över till en 250 ml konisk kolv. Tillsätt 100,0 ml metansulfonsyralösning (3.4) och skaka i 30 minuter med en skakapparat (4.1). Filtrera lösningen genom ett filterpapper och spara filtratet för vätske-vätskedelningen (5.3).5.3 Vätske-vätskedelningFör över 25,0 ml av det filtrat som erhållits i (5.2) till en 500 ml separertratt som innehåller 100 ml saltsyralösning (3.5). Tillsätt 100 ml diklormetan (3.1) till separertratten och skaka i en minut. Låt skikten separera och häll över det nedersta skiktet (diklormetan) i en 500 ml rundbottnad kolv. Upprepa extraktionen av vattenfasen med ytterligare två portioner med 40 ml diklormetan och kombinera dessa med det första extraktet i den rundbottnade kolven. Indunsta diklormetanextraktet tills det är torrt i rotationsindunstaren (4.2) under sänkt tryck vid 40 °C. Upplös återstoden i 20-25 ml metanol (3.2), tillslut kolven och spara allt extrakt för jonbrytningskromatografin (5.4).5.4 Jonbrytningskromatografi5.4.1 Beredning av katjonbyteskolonnenSätt en liten plugg av glasull i nederdelen av glaskolonnen (4.3). Preparera ett slam genom att blanda 5,0 g av den beredda katjonbyteshartsen (3.6) med 50 ml saltsyra (3.5). Överför till glaskolonnen och låt sedimentera. Häll bort syraöverskottet tills den står lite över hartsytan. Tvätta kolonnen med vatten tills effluensen är neutral mot lackmuspapper. Överför 50 ml metanol (3.2) till kolonnen och låt rinna ner till hartsytan.5.4.2 KolonnkromatografiFör med pipett försiktigt över det extrakt som erhållits i (5.3) till kolonnen. Skölj den rundbottnade kolven med två portioner på 5-10 ml metanol (3.2) och överför dessa sköljvätskor till kolonnen. Låt extraktet rinna ner till hartsytan och tvätta kolonnen med 50 ml metanol och säkerställ att flödeshastigheten inte överstiger 5 ml per minut. Häll bort eluatet. Eluera metylbenzoquatet från kolonnen med 150 ml metansulfonsyralösning (3.4) och samla upp kolonneluatet i en 250 ml konisk kolv.5.5 Vätske-vätskedelningÖverför det elutat som erhållits i (5.4.2) till en 1 liters separertratt. Skölj den koniska kolven med 5-10 ml metanol (3.2) och kombinera sköljvätskorna med innehållet i separertratten. Tillsätt 300 ml saltsyralösning (3.5) och 130 ml diklormetan (3.1). Skaka i en minut och låt faserna separera. Häll över det nedre skiktet (diklormetan) i en 500 ml rundbottnad kolv. Upprepa extraktionen i vattenfasen med ytterligare två portioner på 70 ml diklormetan och kombinera dessa extrakt med det första i den rundbottnade kolven.Indunsta diklormetanextraktet i rotationsindunstaren (4.2) under sänkt tryck vid 40 °C tills det är torrt. Upplös återstoden i kolven med cirka 5 ml metanol (3.2) och överför denna lösning kvantitativt till en 10 ml mätkolv. Skölj den rundbottnade kolven med ytterligare två portioner på 1-2 ml metanol och överför dessa till mätkolven. Fyll på metanol till märket och blanda. Filtrera en lagom del genom ett membranfilter (4.6). Reservera denna lösning för HPLC-bestämning (5.6).5.6 HPLC-bestämning5.6.1 ParametrarFöljande betingelser är vägledande. Andra betingelser kan användas såvida de ger samma resultat.HPLC-kolonn (4.4.1)HPLC mobil fas: metanol-vattenblandning (3.3)Flödeshastighet: 1-1,5 ml/minutDetektorvåglängd: 265 nmInjektionsvolym: 20-50 ìlKontrollera det kromatografiska systemets stabilitet genom att upprepade gånger injicera kalibreringslösningen (3.7.3) innehållande 4 ìg/ml, tills konstanta topphöjder eller areor och retentionsstider uppnåtts.5.6.2 KalibreringskurvaInjicera varje kalibreringslösning (3.7.3) flera gånger och mät topphöjderna (areorna) för varje koncentration. Upprätta en kalibreringskurva genom att använda kalibreringslösningarnas medeltopphöjder eller areor som y-koordinaten och motsvarande koncentrationerna i ìg/ml som x-koordinaten.5.6.3 ProvlösningInjicera provextraktet (5.5) flera gånger genom att använda samma mängd som utnyttjades till kalibreringslösningarna, och bestäm metylbenzoquattopparnas medeltopphöjd (area).6. ResultatberäkningBestäm med hjälp av kalibreringskurvan (5.6.2) provlösningens koncentration i ìg/ml, från medelhöjden (arean) av metylbenzoquattopparna i provlösningen.Provets metylbenzoquathalt w (mg/kg) beräknas med formeln:w = >NUM>c ×/>DEN>40;mdär:c = provlösningens metylbenzoquakoncentration i ìg/mlm = provmängdens massa i g.7. Utvärdering av resultat7.1 IdentitetBekräfta analytets identitet med ko-kromatografi, eller genom detektion med ett diodsystem med vilket provextraktet och kalibreringslösningens (3.7.3) spektrum innehållande 10 ìg/ml jämförs.7.1.1 Ko-kromatografiTillsätt ett provextrakt (spikat prov) genom att tillsätta en passande mängd standardmellanlösning (3.7.2). Den tillsatta mängden metylbenzoquat skall vara densamma som den uppskattade mängden metylbenzoquat som har påträffats i provextraktet.Endast höjden av metylbenzoquattoppen skall ökas efter det att hänsyn tagits till både den tillsatta mängden och utspädningen av extraktet. Toppens bredd skall, vid den halva höjden, ligga inom ± 10 % av ursprungs-bredden.7.1.2 Detektion med diodsystemResultaten utvärderas enligt nedanstående kriterier:a) Prov- och standardspektrernas maximala absorptionsvåglängd, uppmätta vid toppens spets på kromatogrammet, måste vara desamma inom en marginal som är avhängig detektorsystemets upplösningsstyrka. För detektion med diodsystem är den i allmänhet ± 2 nm.b) Mellan 220 och 350 nm får prov- och standardspektrerna, uppmätta i toppens spets på kromatogrammet, inte vara olika för de delar av spektrumet som ligger inom 10-100 % relativ absorption. Detta kriterium anses uppfyllt om samma maxima är närvarande och avvikelsen mellan de två spektrerna inte på någon observerad punkt överstiger 15 % av standardanalytets absorption.c) Mellan 220 och 350 nm får inte spektrerna någonstans på provextraktets topp skilja sig från varandra för de delar av spektrumet som ligger inom 10-100 % relativ absorption. Detta kriterium anses uppfyllt om samma maxima är närvarande och avvikelsen mellan spektrerna inte på någon observerad punkt överstiger 15 % av spektrumets absorption i toppen.Om något av dessa kriterier inte uppfylls anses analytets närvaro inte bekräftad.7.2 RepeterbarhetSkillnaden mellan resultaten av två parallella bestämningar som utförts på samma prov får inte överstiga: 10 % av det högre resultatet för metylbenzoqahalter på mellan 4 och 20 mg/kg.7.3 UtbyteUtbytet av det förstärkta blankprovet bör vara minst 90 %.8. Resultat av en samarbetsanalysFem prover analyserades av 10 laboratorier. För varje prov gjordes dubbla analyser.>Plats för tabell>


title: Kommissionens direktiv 2005/12/EG av den 18 februari 2005 om ändring av bilagorna I och II till Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/25/EG om särskilda stabilitetskrav för ro-ro-passagerarfartygText av betydelse för EES

text:
               19.2.2005

               SV

               Europeiska unionens officiella tidning

               L 48/19

      KOMMISSIONENS DIREKTIV 2005/12/EG
   av den 18 februari 2005
   om ändring av bilagorna I och II till Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/25/EG om särskilda stabilitetskrav för ro-ro-passagerarfartyg
   (Text av betydelse för EES)
   EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV
   med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen,
   med beaktande av Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/25/EG av den 14 april 2003 om särskilda stabilitetskrav för ro-ro-passagerarfartyg (1), särskilt artikel 10 i detta, och
   av följande skäl:

               (1)

               Direktiv 2003/25/EG gäller alla ro-ro-passagerarfartyg, oberoende av flagg, som används i internationell reguljär trafik till eller från en medlemsstats hamn.

               (2)

               I artikel 6 i direktiv 2003/25/EG föreskrivs att ro-ro-passagerarfartyg skall uppfylla de särskilda stabilitetskrav som fastställs i detalj i bilaga I till det direktivet och att medlemsstaterna vid tillämpningen av dessa krav skall använda de riktlinjer som fastställs i bilaga II till direktivet.

               (3)

               I artikel 10 i direktiv 2003/25/EG föreskrivs att bilagorna till det direktivet får ändras enligt det förfarande som anges i artikel 11.2 för att ta hänsyn till den internationella utvecklingen och särskilt utvecklingen inom Internationella sjöfartsorganisationen (IMO).

               (4)

               Genom IMO-resolutionen MSC 141(76) av den 5 december 2002 infördes ett förfarande för modellförsök och därtill hörande riktlinjer enligt resolution 14 från SOLAS-konferensen (Safety of Life at Sea) 1995. Resolution 14 handlar om regionala överenskommelser om särskilda stabilitetskrav för ro-ro-passagerarfartyg.

               (5)

               Det reviderade förfarandet för modellförsök bör ersätta det tidigare förfarande för modellförsök som det finns föreskrifter om i direktiv 2003/25/EG. Fartyg som har klarat försöket enligt den tidigare försöksmodellen behöver inte genomgå ytterligare försök.

               (6)

               Direktiv 2003/25/EG bör därför ändras.

               (7)

               De åtgärder som föreskrivs i det här direktivet är förenliga med yttrandet från kommittén för sjösäkerhet och förhindrande av förorening från fartyg (COSS), som inrättas enligt Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 2099/2002 (2),

         HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.
   Artikel 1
   Direktiv 2003/25/EG ändras på följande sätt:

               1.

               Bilaga I skall ändras på följande sätt:

                           a)

                           Punkt 2.3 skall ersättas med följande:

                                       ”2.3

                                       Tätheten på tvärskepps- eller långskeppsskott, som anses vara effektiva när det gäller att avgränsa den förmodade ansamlingen av havsvatten i den ifrågavarande avdelningen på det skadade ro-ro-däcket, skall stå i proportion till dränerings-/länssystemet och skall kunna motstå hydrostatiska tryck enligt skadeberäkningarnas resultat. Sådana skott skall vara minst 4 m höga såvida inte vattennivån understiger 0,5 m. I så fall får skottets höjd beräknas enligt följande:

                                                   Bh = 8hw
                                                   där

                                                               Bh är skottets höjd

                                                               och hw är vattennivån.

                                             Skottets höjd får inte understiga 2,2 m. På fartyg med hängdäck för bilar skall dock skottets lägsta höjd inte vara mindre än avståndet till hängdäckets undersida i nedsänkt läge.”

                           b)

                           Tillägget med rubriken ”Modellförsöksmetod” skall ersättas med bilaga I till det här direktivet.

               2.

               I bilaga II skall del II med rubriken ”Modellförsök” ersättas med bilaga II till det här direktivet.

         Artikel 2
   1.   Medlemsstaterna skall sätta i kraft de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa detta direktiv senast tolv månader efter dess ikraftträdande. De skall genast överlämna texterna till dessa bestämmelser till kommissionen tillsammans med en jämförelsetabell för dessa bestämmelser och bestämmelserna i detta direktiv.
   När en medlemsstat antar dessa bestämmelser skall de innehålla en hänvisning till detta direktiv eller åtföljas av en sådan hänvisning när de offentliggörs. Närmare föreskrifter om hur hänvisningen skall göras skall varje medlemsstat själv utfärda.
   2.   Medlemsstaterna skall till kommissionen överlämna texten till de centrala bestämmelser i nationell lagstiftning som de antar inom det område som omfattas av detta direktiv.
   Artikel 3
   Detta direktiv träder i kraft den tjugonde dagen efter det att det har offentliggjorts i Europeiska unionens officiella tidning.
   Artikel 4
   Detta direktiv riktar sig till medlemsstaterna.

      Utfärdat i Bryssel den 18 februari 2005.

            På kommissionens vägnar

         Jacques BARROT

            Vice ordförande

      (1)  EUT L 123, 17.5.2003, s. 22.

      (2)  EGT L 324, 29.11.2002, s. 1. Förordningen ändrad genom förordning (EG) nr 415/2004 (EUT L 68, 6.3.2004, s. 10).

      BILAGA I

            ”Tillägg
            Modellförsöksmetod
            1.   Syfte
            Den här reviderade modellförsöksmetoden är en revidering av den metod som finns i tillägget till bilagan till resolution 14 från SOLAS-konferensen 1995. Sedan Stockholmsavtalet trädde i kraft har ett antal modellförsök utförts enligt den metod som gällde tidigare. Vid dessa försök har ett antal förbättringar identifierats. Avsikten är att i den nya modellförsöksmetoden inarbeta dessa förbättringar och att de tillsammans med de nya riktlinjerna skall ge ett mera robust förfarande för bedömning av utsikterna till överlevnad för ett skadat ro-ro-passagerarfartyg vid sjögång. I de försök som avses i punkt 1.4 i de stabilitetskrav som ingår i bilaga I skall fartyget bevisligen kunna motstå en sjögång, definierad i punkt 4 nedan, under sämsta möjliga skadefallsomständigheter.
            2.   Definitioner

                        LBP

                        är längden mellan perpendiklarna

                        HS

                        är den signifikanta våghöjden

                        B

                        är fartygets mallade bredd

                        TP

                        är vågperioden

                        TZ

                        är medelvärdet av nollgenomgångarna

                  3.   Fartygsmodell
            3.1   Försöksmodellen skall vara en kopia av det verkliga fartyget både till yttre form och inre arrangemang, och detta gäller i synnerhet alla de skadade avdelningarna, som inverkar på fyllning och tömning av vatten. Djupgående, trim, slagsida och KG-gränskurvor motsvarande sämsta möjliga skadefallsomständigheter skall användas. Vidare skall de modellförsök som görs motsvara det svåraste tänkbara skadefallet enligt regel II-1/8.2.3.2 i konventionen om säkerheten för människoliv till sjöss (SOLAS 90) med avseende på arean under den positiva GZ-kurvan, och mittlinjen i skadeöppningen skall befinna sig inom följande gränser:
            3.1.1   ± 35 % av LBP från midskeppspunkten
            3.1.2   Ytterligare ett försök krävs för sämsta tänkbara skadefall inom ± 10 % av LBP från midskeppspunkten om den skada som avses i 3.1.1 ligger utanför ± 10 % av LBP från midskeppspunkten.
            3.2   Modellen skall uppfylla följande krav:
            3.2.1   Längden mellan perpendiklarna skall vara minst 3 m eller en längd som motsvarar en modellskala på 1:40, beroende på vilket som är störst och med en vertikal sträckning upp till minst tre normalhöjder av överbyggnaden över skottdäcket (fribordsdäcket).
            3.2.2   Skrovtjockleken i vattenfyllda utrymmen skall inte överstiga 4 mm.
            3.2.3   I både intakt och skadat tillstånd skall modellen uppvisa korrekta deplacements- och djupgåendemarkeringar (TA, TM, TF, babord och styrbord) med en maximal tolerans i varje djupgåendemarkering av + 2 mm. Djupgåendemarkeringarna i för och akter skall vara lokaliserade så nära FP och AP som möjligt.
            3.2.4   Alla skadade partier och ro-ro-utrymmen skall modelleras med korrekt yt- och volympermeabilitet (faktiska värden och fördelningar) så att det inträngda vattnets massa och massfördelning representeras korrekt.
            3.2.5   Rörelsekaraktäristika för det verkliga fartyget skall modelleras noga, med särskild uppmärksamhet på intakta GM-toleranser och tröghetsradier i rullnings- och stampningsrörelserna. Båda radierna skall mätas i luften och ligga inom intervallet 0,35–0,40 B för rullningsrörelserna och 0,20–0,25 LOA för stampningsrörelserna.
            3.2.6   Väsentliga konstruktionsegenskaper som vattentäta skott, luftrör m.m. ovan och under skottdäcket som kan resultera i osymmetrisk fyllning skall utformas noga, så långt det är praktiskt möjligt, för att representera de verkliga omständigheterna. Ventilations- och genomströmningsanordningar skall utformas med ett minsta tvärsnitt av 500 mm2.
            3.2.7   Skadan skall ha följande utseende och omfång:

                        1.

                        Trapetsprofil med en sidolutning av 15o i förhållande till lodlinjen och bredd vid konstruktionsvattenlinjen enligt SOLAS-regel II-1/8.4.1.

                        2.

                        En likbent triangulär profil i det horisontella planet till en höjd som motsvarar B/5 enligt SOLAS-regel II-1/8.4.2. Om sidotrunkar är monterade inom B/5 får skadans längd vid sidotrunkarnas placering inte vara mindre än 25 mm.

                        3.

                        Oberoende av vad som sägs i bestämmelserna i punkterna 3.2.7.1 och 3.2.7.2 ovan, skall alla utrymmen som anses vara skadade vid beräkningen av sämsta skadefall enligt punkt 3.1 vara flödade i modellförsöket.

                  3.3   Modellen skall i flödat jämviktstillstånd ha en slagsida med en tilläggsvinkel motsvarande den som alstras av slagsidemomentet Mh = max(Mpass; Mlaunch) – Mwind, men inte i något fall skall den slutgiltiga slagsidan vara mindre än 1o i riktning mot skadan. Mpass, Mlaunch och Mwind specificeras i SOLAS-regel II-1/8.2.3.4. För befintliga fartyg får denna vinkel antas vara 1o.
            4.   Experimentförfarande
            4.1   Modellen skall testas i en långkammig oregelbunden sjögång enligt JONSWAP-spektret med en signifikant våghöjd HS, med en förstärkningsfaktor γ = 3,3 och en vågperiod  HS är den signifikanta våghöjd i trafikområdet för vilken sannolikheten är mindre än 10 % att den överskrids under ett år, som dock uppgår till högst 4 m.
            Vidare skall
            4.1.1   bassängbredden vara tillräcklig för att undvika kontakt eller annan interferens från bassängsidorna och rekommenderas vara minst LBP + 2 m,
            4.1.2   bassängdjupet vara tillräckligt för korrekt vågmodellering men minst 1 m,
            4.1.3   mätningar göras före försöket på tre olika ställen inom avdriftsområdet för att säkerställa en representativ vågrealisering,
            4.1.4   vågmätningsproben närmast våggeneratorn placeras i den position som modellen har vid försökets början,
            4.1.5   variationerna i HS och TP ligga inom gränserna ± 5 % för de tre positionerna, och
            4.1.6   vid försök som syftar till godkännande skall en tolerans tillåtas i HS på + 2,5 %, i TP på ± 2,5 % och i TZ på ± 5 % när det gäller vågmätningsproben närmast våggeneratorn.
            4.2   Modellen skall få driva fritt och i sidsjö (90 grader) med skadan riktad mot inkommande vågor utan permanent förtöjning av den använda modellen. För att upprätthålla en sidvindsriktning på ungefär 90o under modellförsöket skall följande krav vara uppfyllda:
            4.2.1   Det skall längs mittlinjen mellan för och akter på en nivå som ligger mellan KG och den skadade vattenlinjen finnas symmetriska kontrollinjer för sidvindsvinkeln avsedda för mindre justeringar.
            4.2.2   Farten skall vara lika med modellens faktiska avdriftshastighet med justeringar om det blir nödvändigt.
            4.3   Minst tio försök skall utföras. Försökstiden för varje försök skall vara så lång att ett stationärt tillstånd inträder, dock minst 30 minuters fullskaletid. Varje försök skall utföras med olika vågtåg.
            5.   Överlevnadskriterier
            Modellens skall anses ha överlevt om ett stationärt tillstånd inträder vid de successiva försöksserier som krävs enligt punkt 4.3 Modellens skall anses ha kantrat om krängningsvinklar över 30o mot vertikalaxeln uppmäts eller om en (genomsnittlig) slagsida som är större än 20o består under längre tid än tre minuters fullskaletid, även om ett stationärt tillstånd inträder.
            6.   Dokumentering av försöket
            6.1   Modellförsöksprogrammet skall godkännas av myndigheten i förväg.
            6.2   Försöken skall dokumenteras i en rapport och en videoinspelning eller någon annan form av visuell inspelning med all relevant information om modellen och de olika försöksresultaten, och denna dokumentation skall godkännas av myndigheten. Dokumentationen skall minst innehålla teoretiska och uppmätta vågspektra och våghöjdsstatistik (HS, TP, TZ) vid de tre olika positionerna i bassängen för ett representativt genomförande, och för försöken med modellen skall det finnas en redovisning av den viktigaste tidsseriestatistiken över den uppmätta våghöjden närmast våggeneratorn och uppgifter om modellens rullning, hävning och stampning samt om avdriftshastigheten.”

      BILAGA II

         ”DEL II
         MODELLFÖRSÖK
         Syftet med dessa riktlinjer är att säkerställa att enhetliga metoder används vid konstruktion och kontroll av modellen, samt vid genomförande och analys av modellförsöken.
         Innehållet i punkterna 1 och 2 i tillägget till bilaga I kräver ingen närmare förklaring.
         Punkt 3 – Fartygsmodell
         3.1   Det spelar i sig ingen roll i vilket material modellen tillverkas, men den skall både i intakt och skadat skick vara så pass styv att den har samma hydrostatiska egenskaper som det verkliga fartyget, och skrovbalkens rörelser på grund av vågorna skall vara försumbara.
         Det är också viktigt att de skadade avdelningarna utformas så exakt som möjligt, så att vattenvolymen motsvarar de verkliga omständigheterna.
         Det är viktigt att förhindra att vatten tränger in i modellens intakta delar, eftersom även små vattenmängder påverkar dess beteende.
         I modellförsök med svåraste tänkbara skadefall enligt SOLAS i närheten av fartygets för eller akter har det observerats att tilltagande inströmning av vatten inte var möjlig, eftersom däcksvattnet hade en tendens att ansamlas nära skadeöppningen och rinna ut igen. Eftersom sådana modeller kunde överleva mycket hög sjö men kantrade i mindre kraftig sjö med mindre besvärande skada enligt SOLAS-klassificeringen, och på längre avstånd från för eller akter, infördes gränsen ±35 %.
         Den omfattande forskning som bedrivits för att ta fram lämpliga kriterier för nya fartyg har tydligt visat att arean under reststabilitetskurvan är en annan viktig faktor vid sidan av GM och fribord för passagerarfartygs överlevnad. Det svåraste skadefallet enligt SOLAS, som uppfyller kraven i punkt 3.1, skall följaktligen väljas så att minsta möjliga area erhålls under reststabilitetskurvan.
         3.2   Modellens egenskaper
         3.2.1   Skaleffekter spelar en viktig roll för modellens beteende under försöken, och det är därför viktigt att så mycket som möjligt försöka begränsa dessa effekter. Modellen bör vara så stor som möjligt, eftersom detaljerna i de skadade utrymmena då är lättare att konstruera, samtidigt som skaleffekterna blir mindre. Det krävs därför att modellens längd inte är mindre än att den motsvarar skalan 1:40 eller uppgår till minst 3 m beroende på vilket som är störst.
         Man har vid försök konstaterat att modellens vertikala sträckning kan påverka resultaten vid dynamisk testning. Fartygsmodellen måste därför ha en överbyggnad som är minst tre normalhöjder över skottdäcket (fribordsdäcket), så att de stora vågorna i vågtåget inte bryter över modellen.
         3.2.2   För att säkerställa att den inträngda vattenmängden och dess tyngdpunkt är korrekt representerade, skall modellen vara så tunn som möjligt vid de förmodade skadornas placering. Skrovtjockleken skall inte överskrida 4 mm. Det är inte alltid möjligt att konstruera modellens skrov och de primära och sekundära indelningarna vid skadans placering i tillräcklig detalj, och det kan på grund av dessa begränsningar vara omöjligt att exakt beräkna utrymmets permeabilitet.
         3.2.3   Det är viktigt att kontrollera modellens djupgående inte bara i intakt skick, utan också i skadat skick för korrelation med de värden på djupgåendet som erhålls vid beräkning av skadestabiliteten. Av praktiska skäl accepteras en tolerans på +2 mm av djupgåendet.
         3.2.4   Efter mätning av den skadade modellens djupgående kan det vara nödvändigt att göra justeringar av den skadade avdelningens permeabilitet, antingen genom att sätta in intakta partier eller lägga till vikt. Det är emellertid också viktigt att se till att det inträngda vattnets tyngdpunkt är korrekt representerad. Vid eventuella justeringar måste man i det här fallet ta till en viss säkerhetsmarginal.
         Om det är nödvändigt att förse modellen med barriärer på däcket och barriärernas höjd är lägre än den skotthöjd som anges nedan, skall modellen utrustas med CCTV så att det går att övervaka eventuell översköljning och ansamling av vatten på oskadade delar av däcket. I detta fall skall en videoinspelning ingå som en del av försöksprotokollet.
         Tvärskepps- eller långskeppsskott som skall anses vara effektiva när det gäller att hålla det ansamlade havsvattnet kvar i den aktuella avdelningen på det skadade ro-ro-däcket skall vara minst 4 m höga såvida inte vattennivån understiger 0,5 m. I det senare fallet får skottets höjd beräknas enligt följande:

                     Bh = 8hw

                     Bh är skottets höjd, och

                     och hw är vattennivån.

               Skottets höjd får inte understiga 2,2 m. På fartyg med hängdäck för bilar skall dock skottets lägsta höjd inte vara mindre än avståndet till hängdäckets undersida i nedsänkt läge.
         3.2.5   För att säkerställa att modellens rörelsekarakäristika överensstämmer med det verkliga fartygets egenskaper är det viktigt att modellen både lutas och rullas i intakt skick så att den intakta modellens GM och massfördelning kan kontrolleras. Massfördelningen skall mätas i luft. Det verkliga fartygets tvärskepps tröghetsradie skall ligga i intervallet 0,35–0,40 B och dess långskepps tröghetsradie skall ligga i intervallet 0,20–0,25 L.

            Observera: Även om lutning och rullning av den skadade modellen kan godtas som ett sätt att kontrollera reststabilitetskurvan, kan sådana försök inte ersätta intaktförsök.
         3.2.6   Ventilatorerna i det verkliga fartygets skadade avdelning antas göra det möjligt för vattnet att strömma in och röra sig obehindrat. När man försöker minska ventilsystemets skala kan emellertid oönskade skaleffekter uppkomma i modellen. För att förhindra uppkomsten av sådana skaleffekter rekommenderas att ventilationssystemet konstrueras i en större skala än resten av modellen. Därigenom kan man säkerställa att ventilationssystemet inte påverkar vattenflödet på bildäcket.
         3.2.7   Det kan vara lämpligt att anta att skadekonturen utgörs av ett tvärsnitt av någon del av det rammande skeppets stävparti. Femtongradersvinkeln baseras på en studie av tvärsnittet på avståndet B/5 från stäven av ett representativt urval av fartyg av olika typer och storlekar.
         Den prismatiska skadeutbredningens likbenta triangulära profil skall motsvara lastvattenlinjen.
         Om sidotrunkar med en bredd som understiger B/5 är monterade måste skadans längd vid sidotrunkarnas placering vara minst 25 mm för att man skall kunna undvika eventuella skaleffekter.
         3.3   I den ursprungliga försöksmetoden enligt resolution 14 från SOLAS-konferensen 1995 beaktades inte den slagsideeffekt som alstras av det maximala slagsidemomentet från passageraransamling, sjösättning av livbåt, vind eller vändning, trots att denna effekt ingick i SOLAS. En undersökning har emellertid visat att det skulle vara bra att för säkerhets skull ta dessa effekter med i beräkningen och räkna med en minsta slagsida av 1° i skadans riktning. Det skall noteras att slagsida på grund av vändning inte ansågs relevant.
         3.4   I de fall där det finns en marginal i GM i de faktiska lastningsförhållandena vid jämförelse med GM-gränskurvan (enligt SOLAS 90) får myndigheten godta att denna marginal utnyttjas i modellförsöket. I så fall skall GM-gränskurvan anpassas. Anpassningen kan gå till på följande sätt:

         d = dS-0,6 (dS-dLS)
         där dS är det för indelningen godkända djupgåendet, och dLS är fartygets egenviktsdjupgående.
         Den anpassade kurvan blir en rät linje mellan det GM som används i modellförsöket vid det för indelningen godkända djupgåendet och skärningspunkten mellan den ursprungliga kurvan enligt SOLAS 90 och djupgåendet d.
         Punkt 4 – Experimentförfarande
         4.1   Vågspektra
         JONSWAP-spektret skall användas, eftersom det beskriver de vågor som uppkommer då vindens anlöpningssträcka och varaktighet är begränsade och motsvarar de flesta förhållanden världen över. Det är här viktigt att kontrollera vågtågets vågperiod och även att medelvärdet av nollgenomgångarna (zero crossing period) är korrekt.
         För varje försök skall ett vågspektrum registreras och dokumenteras. Mätningarna för denna registrering skall göras vid vågmätningsproben närmast våggeneratorn.
         Modellen skall också förses med instrument som gör det möjligt att mäta och registrera dess rörelser (rullning, hävning och stampning) och flytläge (slagsida och trim) under försöket.
         Det har visat sig att det inte är praktiskt möjligt att fastställa absoluta gränsvärden för den signifikanta våghöjden, vågperioderna eller medelvärdet av nollgenomgångarna för modellens vågspektra. En godtagbar marginal har därför införts.
         4.2   För att undvika att förtöjningsanordningarna interfererar med fartygets rörelser skall den bogseringsanordning (som förtöjningsanordningarna är förtöjda vid) följa modellen med samma avdriftshastighet. Vid sjögång med oregelbundna vågor blir avdriftshastigheten inte konstant. Om bogseringsanordningen håller konstant hastighet skulle detta ge upphov till lågfrekventa oscillationer med stor amplitud i avdriften, vilket kan påverka modellens beteende.
         4.3   Ett tillräckligt antal försök med olika vågtåg är nödvändigt för att säkerställa statistisk reliabilitet; dvs. syftet är att med hög konfidensgrad fastställa att ett instabilt fartyg kommer att kantra under de valda förhållandena. En minsta serie om tio försök anses ge rimlig reliabilitet.
         Punkt 5 – Överlevnadskriterier
         Innehållet i denna punkt kräver ingen närmare förklaring.
         Punkt 6 – Godkännande av försök
         Följande skall ingå i rapporten till myndigheten:

                     a)

                     Skadestabilitetsberäkningar för svåraste skadefallet enligt SOLAS och svåraste midskepps skada (om dessa skiljer sig åt).

                     b)

                     Generalarrangemangsritning av modellen med konstruktions- och instrumentdetaljer.

                     c)

                     Lutningsförsök och mätning av tröghetsradier.

                     d)

                     Nominella och uppmätta vågspektra (vid de tre olika positionerna i bassängen för ett representativt genomförande och för försöken med modellen från vågmätningsproben närmast våggeneratorn).

                     e)

                     Representativ registrering av modellens rörelser, flytläge och drift.

                     f)

                     Relevanta videoinspelningar.

               Observera:
         Myndigheten skall närvara vid samtliga försök.”