Avis juridique important

|

31998L0044

Europaparlamentets och rådets direktiv 98/44/EG av den 6 juli 1998 om rättsligt skydd för biotekniska uppfinningar

Europeiska gemenskapernas officiella tidning nr L 213 , 30/07/1998 s. 0013 - 0021

EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS DIREKTIV 98/44/EG av den 6 juli 1998 om rättsligt skydd för biotekniska uppfinningarEUROPAPARLAMENTET OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIVmed beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artikel 100a i detta,med beaktande av kommissionens förslag (1),med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande (2),i enlighet med det i artikel 189b i fördraget angivna förfarandet (3), ochmed beaktande av följande:(1) Bioteknik och genteknik spelar en allt viktigare roll för ett stort antal industrigrenar och skyddet för biotekniska uppfinningar kommer med säkerhet att vara av grundläggande betydelse för gemenskapens industriella utveckling.(2) På genteknikområdet är de investeringar som måste göras i forskning och utveckling särskilt kostsamma och riskfyllda och möjligheten att göra dem lönsamma finns endast vid ett lämpligt rättsligt skydd.(3) Ett effektivt och harmoniserat skydd i samtliga medlemsstater är nödvändigt i syfte att bibehålla och uppmuntra investeringar inom biotekniken.(4) Efter Europaparlamentets avslag av det av förlikningskommittén godkända gemensamma utkastet till Europaparlamentets och rådets direktiv om rättsligt skydd för biotekniska uppfinningar (4) har Europaparlamentet och rådet konstaterat att det nuvarande rättsliga skyddet för biotekniska uppfinningar behöver förtydligas.(5) Det föreligger skiljaktigheter i det rättsliga skyddet för biotekniska uppfinningar mellan de olika medlemsstaternas lagstiftning och praxis. Sådana skillnader kan utgöra hinder för handeln och för den inre marknadens funktion.(6) Sådana skiljaktigheter kan mycket väl komma att förstärkas i takt med att medlemsstaterna antar nya lagar, att deras administrativa praxis ändras och att de nationella domstolarnas rättstillämpning utvecklas olika.(7) En olikartad utveckling av nationell lagstiftning om rättsligt skydd för biotekniska uppfinningar inom gemenskapen kan komma att ytterligare hämma handelsutbytet till skada för den industriella utvecklingen med avseende på sådana uppfinningar och för en väl fungerande inre marknad.(8) Det rättsliga skyddet för biotekniska uppfinningar nödvändiggör inte särskilda rättsregler som ersätter den nationella patenträtten. Den nationella patenträtten förblir den huvudsakliga grundvalen för det rättsliga skyddet för biotekniska uppfinningar, men reglerna bör i vissa särskilda avseenden anpassas eller kompletteras så att hänsyn på lämpligt sätt kan tas till den tekniska utvecklingen på områden där biologiskt material används, men där förutsättningarna för patenterbarhet ändå uppfylls.(9) I vissa fall, t.ex. då växtsorter och djurraser samt väsentligen biologiska förfaringssätt för att framställa växter och djur är uteslutna från patenterbarhet, har vissa begrepp i nationell lagstiftning, vilka härrör från de internationella konventionerna om patent och växtsortsskydd gett upphov till osäkerhet vad gäller skyddet för biotekniska uppfinningar och vissa mikrobiologiska uppfinningar. En harmonisering på dessa områden är nödvändig för att undanröja denna osäkerhet.(10) Man bör beakta bioteknikens utvecklingsmöjligheter för miljön och särskilt dess användning för att utveckla odlingsmetoder som är mindre förorenande och mer skonsamma för jordarna. Det är lämpligt att genom patentsystemet uppmuntra forskning och genomförande av sådana förfaringssätt.(11) Den biotekniska utvecklingen är viktig för utvecklingsländerna såväl på hälsområdet som i kampen mot stora epidemier och endemier samt i kampen mot svälten i världen. På samma sätt bör, genom patentsystemet, forskning på dessa områden uppmuntras. Även internationella mekanismer som säkerställer spridning av dessa tekniker i tredje världen till förmån för de berörda befolkningarna bör främjas.(12) Avtalet om handelsrelaterade immateriella rättigheter (Trips) (5), som Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater har undertecknat, har trätt i kraft och föreskriver att patentskydd skall ges produkter och förfaringssätt inom alla teknikområden.(13) Den gemenskapsrättsliga ramen för skydd för biotekniska uppfinningar kan begränsas till att ställa upp vissa principer, som skall tillämpas för patenterbarhet för biologiskt material som sådant, principer som särskilt har som mål att bestämma skillnaden mellan uppfinningar och upptäckter när det gäller patenterbarhet för vissa beståndsdelar av mänskligt ursprung, för omfånget av det skydd som ges genom ett patent på en bioteknisk uppfinning, för möjligheten att använda ett depositionsförfarande som komplettering till skriftliga beskrivningar och, slutligen, för möjligheten att erhålla tvångslicenser utan ensamrätt på grund av avhängighet mellan en viss växtsort och en uppfinning och tvärtom.(14) Ett patent på en uppfinning ger inte innehavaren rätt att utöva uppfinningen, utan inskränker sig till att ge honom rätt att förbjuda tredje man att utnyttja den för industriella och kommersiella ändamål. Patenträtten är inte avsedd att vare sig ersätta eller göra överflödig den nationella, europeiska eller internationella lagstiftning som stadgar eventuella begränsningar eller förbud eller som reglerar övervakning av forskning och användning eller kommersiellt utnyttjande av dess resultat, särskilt i förhållande till folkhälso-, säkerhets-, miljö- och djurskyddskrav, liksom i förhållande till bevarande av den genetiska mångfalden och till vissa etiska normer.(15) Varken i nationell eller i europeisk patenträtt (Münchenkonventionen) finns, i princip, några förbud eller undantag som utesluter patenterbarhet för biologiskt material.(16) Patenträtten bör utövas med respekt för de grundläggande principer som säkerställer människans värdighet och integritet och det är viktigt att bekräfta den princip enligt vilken människokroppen i alla sina bildnings- och utvecklingsstadier, inklusive könscellerna, liksom enbart en upptäckt av en av dess beståndsdelar eller produkter, inbegripet en mänsklig gensekvens eller en delsekvens av en gen, inte är patenterbara. Dessa principer överensstämmer med de kriterier för patenterbarhet som föreskrivs i patenträtten och enligt vilka enbart en upptäckt inte kan vara föremål för ett patent.(17) Avgörande framsteg när det gäller behandling av sjukdomar har redan kunnat uppnås tack vare att det finns läkemedel som härrör från isolerade beståndsdelar från människokroppen och/eller är framställda på annat sätt. Dessa läkemedel är resultatet av tekniska förfaringssätt som syftar till att erhålla beståndsdelar med en struktur som liknar strukturen hos de naturliga beståndsdelar som finns i människokroppen. Den forskning som syftar till att erhålla och isolera sådana beståndsdelar som är värdefulla för framställning av läkemedel bör följaktligen uppmuntras med hjälp av patentsystemet.(18) I den utsträckning patentsystemet visar sig vara otillräckligt för att stimulera forskning om och framställning av biotekniska läkemedel, som är nödvändiga för att bekämpa sällsynta sjukdomar ("orphan"-sjukdomar), är gemenskapen och medlemsstaterna skyldiga att bidra till att åstadkomma en lämplig lösning på detta problem.(19) Yttrande nr 8 från Europeiska kommissionens rådgivande grupp för etik inom biotekniken har beaktats.(20) Det är därför nödvändigt att påpeka att en uppfinning, som avser en isolerad beståndsdel av människokroppen eller en beståndsdel som framställts på annat sätt genom ett tekniskt förfaringssätt, och som kan användas industriellt, inte är utesluten från patenterbarhet, även om beståndsdelens struktur är identisk med strukturen hos en naturlig beståndsdel, medan däremot de rättigheter som patentet ger inte omfattar människokroppen och dess beståndsdelar i deras naturliga omgivning.(21) En sådan beståndsdel som är isolerad från den mänskliga kroppen, eller framställd på annat sätt, är inte utesluten från patenterbarhet, eftersom den är resultatet av exempelvis ett tekniskt förfaringssätt, varigenom den har identifierats, renats, karakteriserats och mångfaldigats utanför människokroppen och endast människan är i stånd att använda dessa tekniker och naturen själv inte är i stånd att genomföra dem.(22) Diskussionen om patenterbarhet för gensekvenser eller delsekvenser av gener orsakar kontroverser och enligt detta direktiv bör samma kriterier för patenterbarhet tillämpas för meddelande av patent för uppfinningar som avser sådana sekvenser eller delsekvenser, som på alla andra tekniska områden, nämligen nyhet, uppfinningshöjd och industriell användbarhet. Industriell användbarhet för en sekvens eller för en delsekvens bör beskrivas i patentansökan i sin lydelse vid ingivandet.(23) En enkel DNA-sekvens utan uppgift om någon funktion innehåller ingen teknisk upplysning och utgör därför ingen patenterbar uppfinning.(24) För att uppfylla kriteriet för industriell användbarhet är det nödvändigt, om en sekvens eller en delsekvens av en gen används för att framställs ett protein eller en del av ett protein, att ange vilket protein eller vilken del av ett protein som framställs eller funktionen därav.(25) För att kunna tolka de rättigheter som ett patent ger när sekvenserna överlappar varandra enbart i de delar som inte är väsentliga för uppfinningen skall varje sekvens patenträttsligt sett anses som en självständig sekvens.(26) Om en uppfinning gäller biologiskt material av mänskligt ursprung eller om sådant material används i uppfinningen, bör den person från vilken provet tas i samband med patentansökan ha fått möjlighet att bli underrättad därom och fritt ha fått ge sitt samtycke i enlighet med nationell lagstiftning.(27) Om en uppfinning gäller biologiskt material från växt- eller djurriket, eller om sådant material används, bör patentansökan, i förekommande fall, innehålla en upplysning om materialets geografiska ursprung, om detta är känt. Det anförda bör gälla utan att det påverkar prövningen av patentansökningar och giltigheten avseende de rättigheter som följer av meddelade patent.(28) Detta direktiv påverkar inte på något sätt grunderna för gällande patenträtt, enligt vilken patent kan meddelas för alla nya tillämpningar av en uppfinning med avseende på en redan patenterad produkt.(29) Detta direktiv berör inte uteslutning från patenterbarhet för växtsorter och djurraser. Uppfinningar som avser växter eller djur är däremot i princip patenterbara, om deras tillämpning inte är tekniskt begränsad till en växtsort eller en djurras.(30) Begreppet växtsort definieras enligt lagstiftningen om sortskydd. Enligt denna rätt kännetecknas en sort av sitt samlade genom, har därför individualitet och skiljer sig tydligt från andra sorter.(31) En växtgrupp som kännetecknas av en särskild gen (och inte av sitt samlade genom), faller inte under sortskyddet. Den är därför inte utesluten från patenterbarhet, även om den omfattar växtsorter.(32) Om en uppfinning begränsar sig till att genetiskt ändra en bestämd växtsort och om en ny växtsort erhålls, bör den vara utesluten från patenterbarhet även om denna genetiska ändring inte är ett resultat av ett väsentligen biologiskt förfaringssätt utan av ett biotekniskt förfaringssätt.(33) Det är nödvändigt att, med avseende på detta direktiv, fastslå när ett förfaringssätt för att framställa växter eller djur är väsentligen biologiskt.(34) Detta direktiv påverkar inte begreppen uppfinning och upptäckt, såsom de har bestämts i nationell, europeisk eller internationell patenträtt.(35) Detta direktiv påverkar inte de bestämmelser i nationell patentlagstiftning, enligt vilka de förfaringssätt för kirurgisk eller terapeutisk behandling av människo- eller djurkroppen och diagnostiska metoder som utövas på människo- eller djurkroppen är uteslutna från patenterbarhet.(36) Trips-avtalet föreskriver möjlighet för medlemmarna i Världshandelsorganisationen att från patenterbarhet utesluta uppfinningar, som på deras territorium måste förhindras från att uttnyttjas kommersiellt för att skydda ordre public eller den allmänna moralen, vilket inbegriper att skydda människors, djurs och växters hälsa och liv, eller för att undvika allvarliga angrepp mot miljön, förutsatt att uteslutningen inte sker enbart på grund av att kommersiellt utnyttjande är förbjudet i respektive stats lagstiftning.(37) I detta direktiv bör den princip understrykas enligt vilken uppfinningar, vilkas kommersiella utnyttjande skulle kunna strida mot allmän ordning och goda seder, kan uteslutas från patenterbarhet.(38) Det är också viktigt att i bestämmelserna i direktivet föra in en vägledande förteckning över uppfinningar som är uteslutna från patenterbarhet, för att ge nationella domare och patentmyndigheter allmänna riktlinjer för tolkningen av hänvisningen till allmän ordning och goda seder. En sådan förteckning kan naturligtvis inte göra anspråk på att vara fullständig. Förfaringssätt som kränker människans värdighet, exempelvis förfaringssätt för framställning av hybridvarelser från könsceller eller totipotenta celler från människor och djur, bör givetvis också vara uteslutna från patenterbarhet.(39) Allmän ordning och goda seder motsvaras av etiska och moraliska principer som erkänns i en medlemsstat. Iakttagande av dessa principer gör sig särskilt gällande inom biotekniken på grund av de potentiellt vittgående konsekvenserna av uppfinningar på detta område och uppfinningarnas inneboende samband med levande material. Dessa etiska eller moraliska principer kompletterar de normala juridiska utredningarna enligt patentlagstiftningen, oavsett uppfinningens tekniska område.(40) Inom Europeiska unionen råder det samförstånd om att ingrepp i mänskliga könsceller och kloning av människor strider mot allmän ordning och goda seder. Därför är det viktigt att otvetydigt utesluta förfaringssätt för ingrepp i den genetiska identiteten hos mänskliga könsceller och förfaringssätt för kloning av mänskliga varelser från patenterbarhet.(41) Förfaringssätt för kloning av mänskliga varelser kan definieras som varje förfaringssätt, inklusive tekniker för delning av embryon, som syftar till att skapa en mänsklig varelse med samma genetiska cellformation som en annan levande eller död människa.(42) Dessutom bör användning av mänskliga embryon för industriella eller kommersiella ändamål också uteslutas från patenterbarhet. En sådan uteslutning berör emellertid inte uppfinningar som har ett terapeutiskt eller diagnostiskt syfte, vilka är tillämpliga på och är till nytta för mänskliga embryon.(43) I artikel F.2 i Fördraget om Europeiska unionen föreskrivs att unionen skall, som allmänna principer för gemenskapsrätten, respektera de grundläggande rättigheterna, såsom de garanteras i Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, undertecknad i Rom den 4 november 1950, och såsom de följer av medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner.(44) Kommissionens europeiska grupp för etik inom vetenskap och ny teknik bedömer alla etiska aspekter som har samband med biotekniken. I detta sammanhang bör det påpekas att samråd med gruppen, också när det gäller patenträttigheter, endast får omfatta en bedömning av utvecklingen av biotekniken utifrån grundläggande etiska principer.(45) Sådana förfaringssätt för ändring i den genetiska identiteten hos djur, som kan förorsaka dem lidande utan att det medför några påtagliga medicinska fördelar för människor eller djur inom forskning, prevention, diagnostik eller terapi, samt djur som utgör resultat av sådana förfaringssätt, bör uteslutas från patenterbarhet.(46) Eftersom syftet med ett patent är att belöna uppfinnaren med en tidsbegränsad ensamrätt till hans kreativa insats och därmed uppmuntra uppfinningsverksamhet, bör patenthavaren ha rätt att förbjuda användning av patenterat material, som kan reproducera sig självt, i situationer som är jämförbara med sådana där det skulle vara tillåtet att förbjuda sådan användning av patenterade produkter, som inte kan reproducera sig själva, dvs. framställning av själva den patenterade produkten.(47) Det är nödvändigt att föreskriva ett första undantag från patenthavarens rättigheter, när det reproduktionsmaterial i vilket den skyddade uppfinningen ingår av patenthavaren eller med hans samtycke säljs till en jordbrukare för att utnyttjas i dennes jordbruk. Detta första undantag bör tillåta jordbrukaren att använda sin skörd för ytterligare reproduktion eller mångfaldigande i det egna jordbruket och omfattningen av och villkoren för detta undantag bör begränsas till den omfattning och de villkor som föreskrivs i rådets förordning (EG) nr 2100/94 av den 27 juli 1994 (6) om gemenskapens växtförädlarrätt.(48) Endast det vederlag som avses i gemenskapens växtförädlarrätt som villkor för att undantaget från gemenskapens växtförädlarrätt skall tillämpas kan krävas av jordbrukaren.(49) Patenthavaren kan dock hävda sina rättigheter gentemot en jordbrukare som missbrukar undantaget eller gentemot en förädlare som har utvecklat den växtsort i vilken den skyddade uppfinningen ingår, om den senare inte uppfyller sina förpliktelser.(50) Ett andra undantag från patenthavarens rättigheter bör tillåta jordbrukaren att använda den skyddade boskapen för jordbruksändamål.(51) Omfattningen av och villkoren för detta andra undantag bör regleras av bestämmelser i nationell lag, nationella författningar och nationell praxis, i avsaknad av gemenskapslagstiftning om framställning av djurraser.(52) Vad gäller utnyttjande av nya växtegenskaper som är resultat av genteknik bör tillgång därtill garanteras mot vederlag för en tvångslicens när växtsorten med hänsyn till det berörda släktet eller den berörda arten innebär ett viktigt tekniskt framsteg av betydande ekonomiskt intresse i förhållande till den uppfinning som patentet skyddar.(53) Vad gäller användning inom genteknik av nya växtegenskaper, som framkommit genom nya växtsorter, bör tillgång därtill garanteras mot vederlag genom tvångslicens, om uppfinningen innebär ett viktigt tekniskt framsteg av betydande ekonomiskt intresse.(54) Artikel 34 i Trips-avtalet innehåller ingående bestämmelser om bevisbördan, vilka är bindande för alla medlemsstater. Därför behövs det inte någon bestämmelse om detta ämne i detta direktiv.(55) Som följd av rådets beslut 93/626/EEG (7) är Europeiska ekonomiska gemenskapen part till konventionen om biologisk mångfald av den 5 juni 1992. I detta avseende bör medlemsstaterna särskilt beakta artiklarna 3, 8 j, 16.2 andra meningen och 16.5 i nämnda konvention, när de sätter i kraft de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa detta direktiv.(56) Den tredje konferensen med signatärparterna till konventionen om biologisk mångfald, som hölls i november 1996, erkände i beslut III/17 att "det krävs fortsatt arbete för att bidra till utvecklingen av en gemensam uppfattning om förhållandet mellan immateriell äganderätt och dithörande bestämmelser i avtalet om handelsrelaterade immateriella rättigheter och konventionen om biologisk mångfald, i synnerhet beträffande frågor om tekniköverföring, bevarande och hållbart nyttjande av biologisk mångfald samt rättvis fördelning av de fördelar användning av genetiska resurser medför, inbegripet skydd för ursprungsbefolkningars och lokala samhällens kunskap, uppfinningar och sedvanor, som förkroppsligar traditionella livsformer, som är av betydelse för bevarande och hållbart nyttjande av biologisk mångfald".HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.KAPITEL 1 Patenterbarhet Artikel 1 1. Medlemsstaterna skall skydda biotekniska uppfinningar i sin nationella patenträtt. De skall, om nödvändigt, anpassa sin nationella patenträtt så att hänsyn tas till bestämmelserna i detta direktiv.2. Detta direktiv påverkar inte medlemsstaternas skyldigheter som härrör från internationella konventioner, särskilt inte Trips-avtalet och konventionen om biologisk mångfald.Artikel 2 1. I detta direktiv används följande beteckningar med de betydelser som här anges:a) biologiskt material: material som innehåller genetisk information och som kan reproducera sig självt eller kan reproduceras i ett biologiskt system,b) mikrobiologiskt förfaringssätt: varje förfaringssätt som använder sig av, utförs på eller framställer ett mikrobiologiskt material.2. Ett förfaringssätt för framställning av växter eller djur är väsentligen biologiskt om det i sin helhet består av naturliga företeelser som korsning eller urval.3. Begreppet växtsort definieras enligt artikel 5 i förordning (EG) nr 2100/94.Artikel 3 1. Enligt detta direktiv är uppfinningar som är nya, som har uppfinningshöjd och som kan användas industriellt, patenterbara även om de avser en produkt som består av eller innehåller biologiskt material eller ett förfarande genom vilket biologiskt material framställs, bearbetas eller används.2. Biologiskt material, som isoleras från sin naturliga miljö eller framställs genom ett tekniskt förfaringssätt, kan vara föremål för en uppfinning även om det redan förekom i naturen.Artikel 4 1. Icke patenterbara ära) växtsorter och djurraser,b) väsentligen biologiska förfaringssätt för framställning av växter eller djur.2. Uppfinningar, som avser växter eller djur, är patenterbara om uppfinningens genomförbarhet inte är tekniskt begränsad till en viss växtsort eller djurras.2. Punkt 1 b påverkar inte patenterbarheten hos uppfinningar, vilkas föremål är ett mikrobiologiskt förfaringssätt eller ett annat tekniskt förfaringssätt eller en genom sådana förfaringssätt framställd produkt.Artikel 5 1. Människokroppen i sina olika bildnings- och utvecklingsstadier, liksom enbart upptäckten av en av dess beståndsdelar, inbegripet en gensekvens eller en delsekvens av en gen, kan inte utgöra patenterbara uppfinningar.2. En isolerad beståndsdel av människokroppen eller en på annat sätt genom ett tekniskt förfaringssätt framställd beståndsdel, inbegripet en gensekvens eller en delsekvens av en gen, kan utgöra en patenterbar uppfinning, även om denna beståndsdels struktur är identisk med strukturen hos en naturlig beståndsdel.3. Den industriella användningen av en gensekvens eller delsekvens av en gen skall tydligt framgå av patentansökan.Artikel 6 1. Uppfinningar, vilkas kommersiella utnyttjande skulle stå i strid med allmän ordning eller goda seder, är uteslutna från patenterbarhet; utnyttjande skall dock inte betraktas som stridande mot allmän ordning eller goda seder endast på den grund att det är förbjudet genom en bestämmelse i lag eller annan författning.2. Med avseende på punkt 1 är följande icke patenterbart:a) Förfaringssätt för kloning av mänskliga varelser.b) Förfaringssätt för ändring i den genetiska identiteten hos mänskliga könsceller.c) Användning av mänskliga embryon för industriella eller kommersiella ändamål.d) Sådana förfaringssätt för ändring i den genetiska identiteten hos djur som kan förorsaka dem lidande, utan att det medför några påtagliga medicinska fördelar för människor eller djur samt djur som framställs genom sådana förfaringssätt.Artikel 7 Kommissionens europeiska grupp för etik inom vetenskap och ny teknik bedömer alla etiska aspekter med anknytning till biotekniken.KAPITEL II Skyddets omfattning Artikel 8 1. Det skydd ett patent ger för ett biologiskt material, som på grund av uppfinningen har bestämda egenskaper, omfattar allt biologiskt material som erhålls ur det biologiska materialet genom reproduktion eller mångfaldigande i identisk eller differentierad form och som har samma egenskaper.2. Det skydd ett patent ger för ett förfaringssätt som gör det möjligt att framställa ett biologiskt material, som på grund av uppfinningen har bestämda egenskaper, omfattar det biologiska material som direkt framställs genom detta förfaringssätt och allt annat biologiskt material som genom reproduktion eller mångfaldigande i identisk eller differentierad form framställs från det direkt framställda biologiska materialet och som har samma egenskaper.Artikel 9 Det skydd ett patent ger för en produkt som innehåller eller består av genetisk information omfattar, med förbehåll för artikel 5.1, allt material i vilket produkten införlivas och i vilket den genetiska informationen innefattas och utövar sin funktion.Artikel 10 Det skydd som avses i artiklarna 8 och 9 omfattar inte biologiskt material som framställs genom reproduktion eller mångfaldigande av sådant biologiskt material som av patenthavaren, eller med hans samtycke, släpps ut på marknaden på en medlemsstats territorium, när reproduktionen eller mångfaldigandet är ett nödvändigt led i den användning för vilken det biologiska materialet har släppts ut på marknaden, förutsatt att det framställda materialet inte senare används för ytterligare reproduktion eller mångfaldigande.Artikel 11 1. Med undantag från artiklarna 8 och 9 innebär försäljning eller annan saluföring av vegetabiliskt reproduktionsmaterial av patenthavaren, eller med hans samtycke, till en jordbrukare för att utnyttjas i jordbruket, att denne har rätt att själv använda sin skörd för reproduktion eller mångfaldigande i det egna jordbruket, varvid omfattningen av och villkoren för detta undantag skall svara mot dem som föreskrivs i artikel 14 i rådets förordning (EG) nr 2100/94.2. Med undantag från artiklarna 8 och 9 innebär försäljning eller annan saluföring av avelsboskap eller annat animaliskt reproduktionsmaterial av patenthavaren, eller med hans samtycke, till en jordbrukare att denne har rätt att använda den skyddade boskapen för jordbruksändamål. Denna rätt omfattar att jordbrukaren får förfoga över djuret eller annat animaliskt reproduktionsmaterial för sin jordbruksverksamhet, men inte att han får sälja det inom ramen för eller i syfte att bedriva kommersiell reproduktionsverksamhet.3. Omfattningen av och villkoren för undantaget i punkt 2 regleras i nationella lagar, nationella författningar och nationell praxis.KAPITEL III Tvångslicens på grund av avhängighet Artikel 12 1. En förädlare, som inte kan erhålla eller utnyttja en växtförädlarrätt utan att göra intrång i ett tidigare meddelat patent, får ansöka om tvångslicens att utan ensamrätt utnyttja den uppfinning som skyddas av patentet, mot lämplig avgift, såvitt en sådan licens är nödvändig för att den växtsort som skall skyddas skall kunna utnyttjas. Medlemsstaterna skall föreskriva att patenthavaren, när en sådan licens meddelas, på skäliga villkor har rätt till en ömsesidig licens att använda den skyddade sorten.2. En innehavare av ett patent på en bioteknisk uppfinning, som inte kan utnyttja denna utan att göra intrång i en tidigare beviljad växtförädlarrätt, får ansöka om tvångslicens att utan ensamrätt utnyttja den växtsort som skyddas av rättigheten, mot lämplig avgift. Medlemsstaterna skall föreskriva att innehavaren av växtförädlarrätten, när en sådan licens meddelas, på skäliga villkor har rätt till en ömsesidig licens att använda den skyddade uppfinningen.3. De som ansöker om sådana licenser som avses i punkterna 1 och 2 ovan skall visa atta) de utan framgång har vänt sig till patenthavaren eller innehavaren av rättigheten till växtsorten, för att erhålla ett licensavtal,b) växtsorten eller uppfinningen utgör ett viktigt teknisk framsteg av betydande ekonomiskt intresse i förhållande till den skyddade uppfinningen eller den skyddade växtsorten.4. Varje medlemsstat skall utse den eller de behöriga myndigheter som skall ansvara för att meddela licensen. Om en licens för en växtsort bara kan meddelas av gemenskapens växtsortmyndighet skall artikel 29 i förordning (EG) nr 2100/94 tillämpas.KAPITEL IV Deposition, tillgång till och ny deposition av biologiskt material Artikel 13 Om en uppfinning gäller biologiskt material som varken finns allmänt tillgängligt eller kan beskrivas i en patentansökan så att en fackman kan utöva uppfinningen eller om uppfinningen innebär användning av sådant material, skall den anses vara tillräckligt beskriven för att patenträtten skall bli tillämplig endast oma) det biologiska materialet, senast den dag då patentansökan gavs in, har deponerats hos en erkänd depositionsinstitution. Åtminstone de internationella depositionsinstitutioner som erhöll denna ställning i enlighet med artikel 7 i Budapestöverenskommelsen av den 28 april 1977 om internationellt erkännande av deposition av mikroorganismer i samband med patentärenden, i det följande kallat Budapestöverenskommelsen, skall erkännas,b) ansökningen i sin lydelse vid ingivandet innehåller de uppgifter av betydelse beträffande mikroorganismens karakteristika som sökanden har tillgång till,c) namnet på depositionsinstitutionen och depositionsnumret anges i patentansökan.2. Det deponerade biologiska materialet skall göras tillgängligt genom att ett prov lämnas uta) före det första offentliggörandet av patentansökan, endast till sådana personer som är behöriga med stöd av nationell patenträtt,b) under tiden mellan det att patentansökan först offentliggörs och patentet meddelas, till alla som begär det, eller om deponenten så begär, endast till en oberoende expert,c) sedan patentet har meddelats, och oberoende av om det senare upphävs eller ogiltigförklaras, till alla som begär det.3. Provet får lämnas ut endast om den som begär det förbinder sig att under patentets giltighetstid.a) inte vidarebefordra något prov från det deponerade biologiska materialet eller något därur härlett material till tredje man, ochb) inte använda något prov från det deponerade materialet eller något därur härlett material annat än i experimentsyfte, om inte sökanden eller patenthavaren uttryckligen avstår från en sådan förbindelse.4. Om en ansökan avslås eller återkallas får deponenten begära att tillgång till det deponerade materialet begränsas till en oberoende expert under 20 år från och med den dag då patentansökan gavs in. I så fall skall bestämmelserna i punkt 3 tillämpas.5. Sådana ansökningar från deponenten som avses i punkt 2 b och i punkt 4 får endast göras fram till den dag då de tekniska förberedelserna för offentliggörande av patentansökan anses avslutade.Artikel 14 1. Om det biologiska material som deponeras i enlighet med artikel 13 upphör att vara tillgängligt hos den erkända depositionsinstitutionen, skall ny deposition av materialet tillåtas på samma villkor som dem som föreskrivs i Budapestöverenskommelsen.2. Varje ny deposition skall åtföljas av en av deponenten undertecknad förklaring, vari intygas att det biologiska material som är föremål för den nya depositionen är detsamma som det som ursprungligen deponerades.KAPITEL V SlutbestämmelserArtikel 15 1. Medlemsstaterna skall sätta i kraft de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa detta direktiv senast den 30 juli 2000. De skall genast underrätta kommissionen om detta.När en medlemsstat antar dessa lagar och bestämmelser, skall de innehålla en hänvisning till detta direktiv eller åtföljas av en sådan hänvisning när de offentliggörs. Närmare föreskrifter om hur hänvisningen skall göras skall varje medlemsstat själv utfärda.2. Medlemsstaterna skall till kommissionen överlämna texterna till de bestämmelser i nationell lagstiftning som de antar inom det område som omfattas av detta direktiv.Artikel 16 Kommissionen skall till Europaparlamentet och rådeta) vart femte år efter den dag som föreskrivs i artikel 15.1 överlämna en rapport om huruvida detta direktiv har givit upphov till några problem vad beträffar de internationella avtal om skydd för de mänskliga rättigheterna, som medlemsstaterna har undertecknat,b) inom en frist om två år efter det att detta direktiv har trätt i kraft överlämna en rapport med en utvärdering avseende den verkan uteblivet eller försenat offentliggörande av handlingar, med innehåll som skulle kunna vara patenterbart, har för den gentekniska grundforskningen.c) varje år från och med den dag som föreskrivs i artikel 15.1 överlämna en rapport om utvecklingen och verkan av patenträtten inom bioteknik och genteknik.Artikel 17 Detta direktiv träder i kraft samma dag som det offentliggörs i Europeiska gemenskapernas officiella tidning.Artikel 18 Detta direktiv riktar sig till medlemsstaterna.Utfärdat i Bryssel den 6 juli 1998.På Europaparlamentets vägnarJ. M. GIL-ROBLESOrdförandePå rådets vägnarR. EDLINGEROrdförande(1) EGT C 296, 8.10.1996, s. 4 och EGT C 311, 11.10.1997, s. 12.(2) EGT C 295, 7.10.1996, s. 11.(3) Europaparlamentets yttrande av den 16 juli 1997 (EGT C 286, 22.9.1997, s. 87), rådets gemensamma ståndpunkt av den 26 februari 1998 och Europaparlamentets beslut av den 12 maj 1998 (EGT C 167, 1.6.1998). Rådets beslut av den 16 juni 1998.(4) EGT C 68, 20.3.1995, s. 26.(5) EGT L 336, 23.12.1994, s. 213.(6) EGT L 227, 1.9.1994, s. 1. Förordningen ändrad genom förordning (EG) nr 2506/95 (EGT L 258, 28.10.1995, s. 3).(7) EGT L 309, 13.12.1993, s. 1.


Avis juridique important

|

31988L0599

Rådets direktiv 88/599/EEG av den 23 november 1988 om enhetligt förfarande vid kontroll av tillämpningen av förordning (EEG) nr 3820/85 om harmonisering av viss social lagstiftning om vägtransporter och av förordning (EEG) nr 3821/85 om färdskrivare för vägtransporter

Europeiska gemenskapernas officiella tidning nr L 325 , 29/11/1988 s. 0055 - 0057 Finsk specialutgåva Område 5 Volym 4 s. 0135  Svensk specialutgåva Område 5 Volym 4 s. 0135

RÅDETS DIREKTIV av den 23 november 1988 om enhetligt förfarande vid kontroll av tillämpningen av förordning (EEG) nr 3820/85 om harmonisering av viss social lagstiftning om vägtransporter och av förordning (EEG) nr 3821/85 om färdskrivare för vägtransporter (88/599/EEG) EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS RÅD HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIVmed beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska ekonomiska gemenskapen, särskilt artikel 75 i detta,med beaktande av kommissionens förslag(1),med beaktande av Europaparlamentets yttrande(2),med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande(3),med beaktande av rådets och medlemsstatsregeringarnas representanters resolution vid mötet inom rådet den 20 december 1985 för att förbättra tillämpningen av de sociala föreskrifterna inom vägtransporter(4), ochmed beaktande av följande:Förordningarna (EEG) nr 3820/85(5) och (EEG) nr 3821/85(6) är viktiga för att skapa en gemensam marknad för inre vägtransporter.Rätt tillämpning av de sociala föreskrifterna inom vägtransportväsendet kräver att medlemsstaterna utövar en enhetlig och effektiv kontroll.För att minska och förebygga överträdelser är det nödvändigt att införa minimikrav för kontrollen av att gällande föreskrifter efterlevs.Portugal har först nyligen infört kontrollförfaranden inom vägtransportväsendet och bör följaktligen tillåtas att senarelägga tidpunkten för detta direktivs tillämpning.En effektiv kontroll inom hela gemenskapen kommer att kräva utbyte av information om och ömsesidigt bistånd vid förordningarnas genomförande i medlemsstaterna.Utbyte av information är obligatoriskt och bör ske regelbundet.En enhetlig tillämpning av de sociala föreskrifterna inom vägtransportväsendet är nödvändig för att undvika att konkurrensen mellan transportföretagen snedvrids och för att främja trafiksäkerhet och social utveckling.HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.Artikel 1 KontrollerSyftet med detta direktiv är att fastställa minimivillkor för kontrollen av att förordningarna (EEG) nr 3820/85 och (EEG) nr 3821/85 tillämpas på ett korrekt och enhetligt sätt.Artikel 2 Kontrollsystem1. Medlemsstaterna skall lägga upp ett system för ändamålsenliga och regelbundna kontroller, både ute på vägarna och i företagens lokaler, så att det varje år täcker ett stort och representativt genomsnitt av förare, företag och fordon inom alla kategorier som omfattas av förordningarna (EEG) nr 3820/85 och (EEG) nr 3821/85.2. Varje medlemsstat skall organisera kontrollerna på sådant sätt att- de varje år täcker minst en procent av de dagsverken som utförts av förare av sådana fordon som omfattas av förordningarna (EEG) nr 3820/85 och (EEG) nr 3821/85,- minst 15 procent av det sammanlagda antalet kontrollerade dagsverken kontrolleras på vägarna och minst 25 procent i företagens lokaler.3. Uppgifter om antalet förare som kontrollerats på vägarna, antalet kontroller i företagslokaler, antalet dagsverken och antalet anmälda överträdelser skall ingå, bland andra uppgifter, i den information som skall lämnas kommissionen enligt artikel 16.2 i förordning (EEG) nr 3820/85.Artikel 3 Kontroller på vägarna1. Vägkontroller skall genomföras på olika platser när som helst och täcka en så stor del av vägnätet att det blir svårt att undvika kontrollstationerna.2. Vid vägkontroller skall följande kontrolleras:- Dagliga körperioder, raster och dygnsvila samt, vid klara tecken på regelbrott, även diagrambladen för de föregående dagarna som medförts på fordonet enligt artikel 15.7 i förordning (EEG) nr 3821/85.- Senaste veckovila, om sådan krävs.- Färdskrivarens funktion (kontroll av eventuellt missbruk av skrivare och/eller diagramblad) eller, i förekommande fall, de handlingar som avses i artikel 14.5 i förordning (EEG) nr 3820/85.3. Vägkontroller skall genomföras utan diskriminering av fordon och förare, oberoende av om de är hemmahörande i landet eller inte.4. För att underlätta den behörige kontrolltjänstemannens arbete, skall denne vara försedd med- en lista över de viktigaste kontrollmomenten,- en parlör som innehåller de i samband med transportverksamhet vanligen använda uttrycken. Kommissionen kommer att förse medlemsstaterna med sådana parlörer.5. Om det vid vägkontroll av föraren av ett fordon som är registrerat i annan medlemsstat framkommer omständigheter som ger anledning att anta att överträdelser har begåtts, som inte kan styrkas under kontrollförfarandet på grund av att nödvändiga data saknas, skall de behöriga myndigheterna i berörda medlemsstater bistå varandra vid utredningen av ärendet. I de fall då en behörig medlemsstat i detta syfte kontrollerar ett företags lokaler, skall resultatet av denna kontrollåtgärd meddelas till den andra berörda staten.Artikel 4 Kontroller i företags lokaler1. Kontroll i företagslokaler enligt artikel 2.1 skall planeras på grundval av tidigare erfarenheter från olika slags transporter.Kontroller skall även utföras i företagslokaler när allvarliga överträdelser av förordningarna (EEG) nr 3820/85 och (EEG) nr 3821/85 har avslöjats vid vägkontroller.2. Vid kontroller i företagslokaler skall följande kontrolleras, förutom de kontrollmoment som ingår i vägkontrollförfarandet:- Veckovila och körperioder mellan dessa viloperioder.- Tvåveckorsgränsen för körtimmar.- Kompensation för minskade dygns- eller veckoviloperioder.- Användning av diagramblad och/eller sättet att organisera förarnas arbetspass.3. I denna artikel skall kontroller som genomförs hos de behöriga myndigheterna i deras lokaler på grundval av dokument som överlämnats av företag på nämnda myndigheters begäran anses likvärdiga med sådana kontroller som utförts i företagens lokaler.Artikel 5 Samordnade kontroller1. Medlemsstaterna skall minst två gånger om året vidta samordnade åtgärder för vägkontroller av förare och fordon som omfattas av förordningarna (EEG) nr 3820/85 och (EEG) nr 3821/85.2. Sådana aktioner skall, när så är möjligt, genomföras samtidigt av de verkställande myndigheterna i minst två medlemsstater, varvid var och en arbetar på sitt eget territorium.Artikel 6 Utbyte av information1. Information som ömsesidigt ställs till förfogande i enlighet med artikel 17.3 i förordning (EEG) nr 3820/85 och artikel 19.3 i förordning (EEG) nr 3821/85 skall utbytas var tolfte månad med början sex månader efter anmälan av detta direktiv(7) och även på särskild begäran av en medlemsstat i enskilda fall2. För detta ändamål skall de behöriga myndigheterna i varje medlemsstat använda en enhetlig rapporteringsblankett som utarbetats av kommissionen i samråd med medlemsstaterna.Artikel 7 1. Med undantag för Portugal skall medlemsstaterna sätta i kraft de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa detta direktiv senast den 1 januari 1989.Portugal skall sätta i kraft nämnda lagar och andra författningar senast den 1 januari 1990.2. Medlemsstaterna skall till kommissionen överlämna de lagar och andra författningar som berör genomförandet av detta direktiv.Artikel 8 Detta direktiv riktar sig till medlemsstaterna.Utfärdat i Bryssel den 23 november 1988.På rådets vägnarTh. PANGALOSOrdförande(1) EGT nr C 116, 3.5.1988, s. 17.(2) Yttrandet avgivet den 17 november 1988.(3) EGT nr C 208, 8.8.1988, s. 26.(4) EGT nr C 348, 31.12.1985, s. 1.(5) EGT nr L 370, 31.12.1985, s. 1.(6) EGT nr L 370, 31.12.1985, s. 8.(7) Detta direktiv anmäldes till medlemsstaterna den 24 november 1988.


Avis juridique important

|

31984L0005

Rådets andra direktiv 84/5/EEG av den 30 december 1983 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om ansvarsförsäkring för motorfordon

Europeiska gemenskapernas officiella tidning nr L 008 , 11/01/1984 s. 0017 - 0020 Finsk specialutgåva Område 6 Volym 2 s. 0090  Spansk specialutgåva: Område 13 Volym 15 s. 0244  Svensk specialutgåva Område 6 Volym 2 s. 0090  Portugisisk specialutgåva: Område 13 Volym 15 s. 0244

RÅDETS ANDRA DIREKTIV av den 30 december 1983 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om ansvarsförsäkring för motorfordon (84/5/EEG)EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS RÅD HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIVmed beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska ekonomiska gemenskapen, särskilt artikel 100 i detta,med beaktande av kommissionens förslag (1),med beaktande av Europaparlamentets yttrande (2),med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande (3), ochmed beaktande av följande:I rådets direktiv 72/166/EEG (4), ändrat genom direktiv 72/430/EEG (5), har rådet föreskrivit tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om ansvarsförsäkring för motorfordon och kontroll av att försäkringsplikten fullgörs beträffande sådan ansvarighet.Enligt artikel 3 i direktiv 72/166/EEG skall varje medlemsstat vidta de åtgärder som är nödvändiga för att fordon som är normalt hemmahörande inom dess territorium skall omfattas av ansvarsförsäkring. Försäkringens omfattning och villkor skall bestämmas inom ramen för dessa åtgärder.Det föreligger emellertid fortfarande väsentliga skillnader mellan de olika medlemsstaternas lagstiftning rörande omfattningen av denna obligatoriska försäkring. Dessa skillnader har en direkt inverkan på genomförandet av den gemensamma marknaden och dess funktion.Särskilt är det berättigat att utsträcka den obligatoriska försäkringen till att omfatta ansvarighet för sakskada.Den obligatoriska försäkringen skall ha en sådan omfattning, att utfallande ersättningsbelopp under alla omständigheter tillförsäkrar de skadelidande en adekvat ersättning, oavsett i vilken medlemsstat skadan inträffat.Det är nödvändigt att tillskapa ett organ som garanterar att skadelidande inte blir utan ersättning, när det fordon som orsakat skadan är oförsäkrat eller oidentifierat. Det är viktigt att den skadelidande får möjlighet att direkt och i första hand vända sig till detta organ, dock utan att ändring sker i de bestämmelser som tillämpas i medlemsstaterna med avseende på om den ersättning som utbetalas av detta organ är subsidiär eller ej eller beträffande bestämmelser som gäller vid subrogation. Medlemsstaterna bör emellertid ha möjlighet att förordna om vissa begränsade undantag beträffande utbetalning av ersättning från detta organ och att ersättning för sakskador orsakade av oidentifierade fordon skall begränsas eller innehållas, detta med hänsyn till risken för bedrägeri.Det ligger i de skadelidandes intresse att rättsverkningarna av särskilda friskrivningsklausuler begränsas till förhållandet mellan försäkringsgivaren och den person som varit vållande till olyckshändelsen. För fall då ett fordon stulits eller tillgripits med våld får medlemsstaterna föreskriva att ersättning skall utbetalas av det ovannämnda organet.För att lätta den ekonomiska bördan för detta organ får medlemsstaterna införa bestämmelser om viss självrisk i de fall organet svarar för ersättning för sakskador orsakade av oförsäkrade fordon eller, där det är motiverat, fordon som stulits eller tillgripits med våld.Familjemedlemmar till försäkringstagaren, till föraren eller till annan person som är ansvarig bör beredas samma skydd som annan tredje man, i vart fall beträffande personskador.Avskaffandet av kontroll av försäkring förutsätter att den nationella försäkringsbyrån i värdlandet garanterar att ersättning utbetalas för skador orsakade av fordon som är normalt hemmahörande i en annan medlemsstat. Det lämpligaste kriteriet för att avgöra om ett fordon är normalt hemmahörande i en viss medlemsstat är om det är försett med en registreringsskylt från den staten. Artikel 1.4 första strecksatsen i direktiv 72/166/EEG bör därför ändras i överensstämmelse härmed.Med hänsyn till situationen i vissa medlemsstater rörande å ena sidan de lägsta ersättningsbeloppen och å andra sidan det försäkringsansvar och de självrisker som gäller för det ovannämnda organet vid sakskador, bör övergångsbestämmelser finnas för ett gradvis genomförande i dessa medlemsstater av direktivets bestämmelser om lägsta ersättningsbelopp och ersättning för sakskador som utbetalas av organet.HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.Artikel 1 1. Den försäkring som avses i artikel 3.1 i direktiv 72/166/EEG skall obligatoriskt omfatta både sakskador och personskador.2. Varje medlemsstat skall, om högre garantier inte gäller där, kräva att den obligatoriska försäkringen ger ersättning med minst följande:- 350 000 ecu för personskador, om det finns endast en skadelidande. Om mer än en skadelidande omfattas av samma skadehändelse skall detta belopp multipliceras med antalet skadelidande.- 100 000 ecu för sakskador vid varje skadehändelse, oavsett antalet skadelidande.Medlemsstaterna får, i stället för nämnda minimibelopp, föreskriva ett minimibelopp om 500 000 ecu för personskador, om mer än en skadelidande omfattas av samma skadehändelse, eller ett minsta sammantaget belopp om 600 000 ecu för personskador och sakskador vid varje skadetillfälle, oavsett antalet skadelidande eller skadornas art.3. I detta direktiv avses med ecu den monetära enhet som är definierad i artikel 1 i förordning (EEG) nr 3180/78 (6). Värdet i nationell valuta skall fastställas för fyraårsperioder och från den 1 januari första året i varje period vara det värde som gällde den sista dagen i närmast föregående september månad för vilken dag värden för ecu finns noterade i samtliga valutor inom gemenskapen. Den första perioden skall börja löpa den 1 januari 1984.4. Varje medlemsstat skall inrätta eller auktorisera ett organ med uppgift att svara för ersättning, åtminstone upp till den gräns som den obligatoriska försäkringen skall ersätta, för sakskador och personskador orsakade av oidentifierade fordon eller av fordon för vilka sådan obligatorisk försäkring som avses i punkt 1 inte tecknats. Denna bestämmelse skall inte påverka medlemsstaternas rätt att anse ersättning från detta organ som subsidiär eller ej och inte heller rätten att införa regler om skadereglering mellan detta organ och den person eller de personer som är ansvariga för olyckshändelsen och andra försäkringsgivare eller socialförsäkringsorgan som skall ersätta den skadelidande för samma skada.Den skadelidande skall under alla omständigheter kunna vända sig direkt till detta organ, som skall ha skyldighet att, på grundval av uppgifter som inhämtats från den skadelidande, lämna honom ett motiverat besked angående utbetalning av ersättning.Medlemsstaterna får dock förordna att ersättning från detta organ inte skall ske till förmån för personer som frivilligt färdats i det fordon som orsakat skadorna, om organet kan bevisa att dessa personer känt till att fordonet var oförsäkrat.Medlemsstaterna får begränsa eller utesluta ersättning från detta organ såvitt gäller sakskador orsakade av oidentifierade fordon.De får också, i fråga om sakskador orsakade av oförsäkrade fordon, tillåta en självrisk om högst 500 ecu, som den skadelidande har att svara för.Härutöver skall varje medlemsstat tillämpa sina lagar och andra författningar vid utbetalning av ersättning från detta organ, dock inte i strid med annan praxis som är förmånligare för den skadelidande.Artikel 2 1. Varje medlemsstat skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för att lagregler och villkor i vissa försäkringsavtal inte skall, såvitt avser tillämpningen av artikel 3.1 i direktiv 72/166/EEG, tillämpas på ersättningskrav från tredje man som orsakats skador vid en trafikolycka. Detta gäller de avtal, utfärdade i enlighet med artikel 3.1 i direktiv 72/166/EEG, som föreskriver att försäkringen inte omfattar fordon som nyttjas eller förs av- personer som inte har uttryckligt eller underförstått tillstånd härtill,- personer som inte har körkort för det ifrågavarande fordonet, eller- personer som bryter mot lagstadgade tekniska föreskrifter rörande fordonets skick och säkerhet.Bestämmelser eller villkor som avses i första stycket får dock göras gällande gentemot personer som frivilligt färdats i det fordon som orsakat skadorna, om försäkringsgivaren kan bevisa att dessa personer känt till att fordonet var stulet.Medlemsstaterna skall kunna avstå från att tillämpa bestämmelserna i första stycket beträffande olyckshändelser som inträffar inom deras territorium, om och i den utsträckning den skadelidande kan erhålla ersättning för skadan från ett socialförsäkringsorgan.2. Om ett fordon har stulits eller tillgripits med våld, får medlemsstaterna föreskriva att det organ som avses i artikel 1.4 skall betala ersättning i försäkringsgivarens ställe under de förutsättningar som anges i punkt 1 i denna artikel. Om fordonet är normalt hemmahörande i en annan medlemsstat, kan detta organ inte framställa krav mot något organ i den medlemsstaten.Medlemsstater som föreskriver att det organ som avses i artikel 1.4 skall betala ersättning i de fall där fordonet har stulits eller tillgripits med våld, får beträffande sakskador bestämma en självrisk om högst 250 ecu, som den skadelidande har att svara för.Artikel 3 Familjemedlemmar till försäkringstagaren, till föraren eller till annan person som är civilrättsligt ansvarig vid en trafikolycka, och vars ansvarighet omfattas av en sådan försäkring som avses i artikel 1.1, får inte på grund av sådan släktskap undantas från försäkringsskydd för personskador.Artikel 4 Artikel 1.4 första strecksatsen i direktiv 72/166/EEG skall ersättas med följande:"- territoriet för den stat med vars registreringsskylt fordonet är försett, eller".Artikel 5 1. Medlemsstaterna skall senast den 31 december 1987 vidta de ändringar i sina nationella bestämmelser som behövs för att följa detta direktiv. De skall genast underrätta kommissionen om detta.2. De sålunda ändrade bestämmelserna skall börja tillämpas senast den 31 december 1988.3. Trots bestämmelsen i punkt 2 gäller följande:a) Grekland har en frist som löper ut den 31 december 1995 för att höja försäkringstäckningen till den nivå som krävs enligt artikel 1.2. Om Grekland utnyttjar denna möjlighet, skall täckningen i förhållande till de i den artikeln föreskrivna beloppen uppgå till- mer än 16 % senast den 31 december 1988,- 31 % senast den 31 december 1992.b) Övriga medlemsstater har en frist som löper ut den 31 december 1990 för att höja försäkringstäckningen till den nivå som krävs enligt artikel 1.2. De medlemsstater som utnyttjar denna möjlighet skall fram till det datum som anges i punkt 1 höja täckningen med minst hälften av skillnaden mellan den nivå som gällde den 1 januari 1984 och de i artikel 1.2 föreskrivna beloppen.4. Trots bestämmelsen i punkt 2 gäller följande:a) Italien får föreskriva att den självrisk som avses i artikel 1.4 femte stycket skall uppgå till 1 000 ecu för tiden till och med den 31 december 1990, attb) Grekland och Irland får föreskriva att- det organ som avses i artikel 1.4 inte skall utbetala ersättning för sakskada förrän efter den 31 december 1992, och- den självrisk som avses i artikel 1.4 femte stycket och i artikel 2.2 andra stycket skall uppgå till 1 500 ecu för tiden till och med den 31 december 1995.Artikel 6 1. Senast den 31 december 1989 skall kommissionen till rådet överlämna en rapport om situationen i de medlemsstater som omfattas av övergångsbestämmelserna enligt artikel 5.3 a och 5.4 b, och vid behov föreslå de ändringar av dessa bestämmelser som utvecklingen motiverar.2. Senast den 31 december 1993 skall kommissionen till rådet överlämna en rapport om genomförandet av detta direktiv samt, vid behov, förslag till åtgärder, särskilt i fråga om justering av de i artikel 1.2 och 1.4 angivna beloppen.Artikel 7 Detta direktiv riktar sig till medlemsstaterna.Utfärdat i Bryssel den 30 december 1983.På rådets vägnarG. VARFISOrdförande(1) EGT nr C 214, 21.8.1980, s. 9 ochEGT nr C 78, 30.3.1982, s. 17.(2) EGT nr C 287, 9.11.1981, s. 44.(3) EGT nr C 138, 9.6.1981, s. 15.(4) EGT nr L 103, 2.5.1972, s. 1.(5) EGT nr L 291, 28.12.1972, s. 162.(6) EGT nr L 379, 30.12.1978, s. 1.


title: Kommissionens direktiv 2008/49/EG av den 16 april 2008 om ändring av bilaga II till Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/36/EG rörande kriterier för utförande av rampinspektioner på luftfartyg som använder flygplatser i gemenskapen (Text av betydelse för EES)

text:
               19.4.2008

               SV

               Europeiska unionens officiella tidning

               L 109/17

      KOMMISSIONENS DIREKTIV 2008/49/EG
   av den 16 april 2008
   om ändring av bilaga II till Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/36/EG rörande kriterier för utförande av rampinspektioner på luftfartyg som använder flygplatser i gemenskapen
   (Text av betydelse för EES)
   EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV
   med beaktande av fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen,
   med beaktande av Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/36/EG av den 21 april 2004 om säkerheten i fråga om luftfartyg från tredje land som använder flygplatser i gemenskapen (1), särskilt artikel 12, och
   av följande skäl:

               (1)

               Genom direktiv 2004/36/EG införs harmoniserade metoder för att säkerställa att internationella säkerhetsnormer följs inom gemenskapen genom harmonisering av reglerna och förfarandena för rampinspektioner av de luftfartyg från tredjeland som landar på flygplatser i medlemsstaterna. Direktivet innehåller krav dels på att medlemsstaterna ska utföra harmoniserade rampinspektioner av luftfartyg från tredjeland som landar på någon av medlemsstatens flygplatser som är öppen för internationell luftfart, dels att medlemsstaterna ska delta i insamling och utbyte av information om de rampinspektioner som utförs.

               (2)

               De gemenskapsskyldigheter för medlemsstaterna som anges i direktiv 2004/36/EG kan i hög utsträckning uppfyllas på förhand om de frivilligt deltar i programmet för säkerhetskontroll av utländska flygplan (Safa-programmet) som initierades 1996 av Europeiska civila luftfartskonferensen (ECAC), som nu förvaltas av de gemensamma luftfartsmyndigheterna (JAA).

               (3)

               Från och med den 1 januari 2007 ligger Safa-programmet helt under gemenskapens behörighet och det förvaltas nu av kommissionen som bistås av Europeiska byrån för luftfartssäkerhet (EASA) i enlighet med kommissionens förordning (EG) nr 768/2006 av den 19 maj 2006 om tillämpning av Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/36/EG i fråga om insamling och utbyte av information om säkerheten hos luftfartyg som använder flygplatser i gemenskapen samt förvaltningen av informationssystemet (2).

               (4)

               Safa-programmet bör kompletteras med lämpliga åtgärder för att säkerställa gemensamma normer för utförandet av rampinspektioner, så som en handbok för rampinspektioner.

               (5)

               Bilaga II till direktiv 2004/36/EG innehåller endast synnerligen allmänna kriterier, eftersom gemensamma luftfartsmyndigheten (JAA) vid den tidpunkt då bilagan antogs offentliggjorde och regelbundet uppdaterade detaljerade tekniska riktlinjer och förfaranden och dessa därefter tillämpades frivilligt av de ECAC-stater som deltar i Safa-programmet.

               (6)

               Det anses nödvändigt att fastställa de centrala delarna i handboken för utförande av rampinspektioner med anledning av överföringen av Safa-programmet till gemenskapen och den ökade betydelse gemenskapen lägger vid resultatet av de rampinspektioner som utförs inom ramen för Safa-programmet då den fattar beslut om att föra upp lufttrafikföretag på gemenskapens förteckning över svartlistade lufttrafikföretag i enlighet med Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 2111/2005 av den 14 december 2005 om upprättande av en gemenskapsförteckning över alla lufttrafikföretag som förbjudits att bedriva verksamhet inom gemenskapen och om information till flygpassagerare om vilket lufttrafikföretag som utför en viss flygning, samt om upphävande av artikel 9 i direktiv 2004/36/EG.

               (7)

               Handbokens centrala delar utgör de grundläggande normerna för effektivt utförande av rampinspektioner och borde därför så snart som möjligt ingå som en del av bilaga II till direktiv 2004/36/EG som fastställer hur rampinspektioner ska utföras, i synnerhet med tanke på att Safa-programmet överförts till gemenskapens behörighet.

               (8)

               EASA har överlämnat ett förslag till ändring av bilaga II till direktiv 2004/36/EG i enlighet med artikel 4.1 i kommissionens förordning (EG) nr 768/2006.

               (9)

               Direktiv 2004/36/EG bör därför ändras i enlighet med detta.

               (10)

               De åtgärder som föreskrivs i detta direktiv är förenliga med yttrandet från den kommitté som inrättats genom artikel 12 i rådets förordning (EEG) nr 3922/91 (3).

         HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.
   Artikel 1
   Ändring av direktiv 2004/36/EG
   Bilaga II till direktiv 2004/36/EG ska ersättas med bilagan till det här direktivet.
   Artikel 2
   Anvisningar
   När Europeiska byrån för luftfartssäkerhet utformar de anvisningar som medlemsstaterna ska använda, och som nämns i bilagan till detta direktiv, ska den skapa ett öppet förfarande för att konsultera medlemsstaterna genom att bygga på tillgänglig sakkunskap som medlemsstaternas tillsynsmyndigheter på luftfartsområdet förfogar över och, vid behov, kontakta lämpliga experter från berörda parter. För detta ändamål får den inrätta en arbetsgrupp.
   Artikel 3
   Införlivande
   Medlemsstaterna ska senast sex månader efter detta direktivs ikraftträdande sätta i kraft de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa direktivet.
   De ska genast underrätta kommissionen om detta.
   Artikel 4
   Ikraftträdande
   Detta direktiv träder i kraft första dagen efter det att det har offentliggjorts i Europeiska unionens officiella tidning.
   Artikel 5
   Detta direktiv riktar sig till medlemsstaterna.

      Utfärdat i Bryssel den 16 april 2008.

            På kommissionens vägnar

         Jacques BARROT

            Vice ordförande

      (1)  EUT L 143, 30.4.2004, s. 76. Direktivet ändrat genom förordning (EG) nr 2111/2005 (EUT L 344, 27.12.2005, s. 15).

      (2)  EUT L 134, 20.5.2006, s. 16.

      (3)  EGT L 373, 31.12.1991, s. 4. Förordningen senast ändrad genom Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 216/2008 (EUT L 79, 19.3.2008, s. 1).

      BILAGA
      ”
            BILAGA II
            Handbok för Europeiska gemenskapens Safa-rampinspektion – centrala delar
            1.   ALLMÄNNA ANVISNINGAR
            1.1   Safa-rampinspektioner ska utföras av inspektörer som har den kunskap som krävs och är relevant för det område som ska inspekteras. Om alla punkter på checklistan kontrolleras måste de alltid ha kunskap om tekniska frågor, luftvärdighet och drift. Om en rampinspektion utförs av två eller flera inspektörer får inspektionens huvuddelar – den visuella inspektionen av luftfartygets yttre, inspektionen av cockpit och inspektionen av passagerarutrymmet och/eller lastutrymmen – delas mellan inspektörerna.
            1.2   Inspektörerna måste identifiera sig för luftfartygets befälhavare eller, om befälhavaren är frånvarande, för en medlem i flygbesättningen eller den företrädare för operatören som står högst i rang, innan de börjar den del av rampinspektion som utförs ombord. Om det inte är möjligt att informera någon företrädare för operatören eller om det inte finns någon sådan företrädare närvarande i eller i närheten av luftfartyget, ska huvudregeln vara att inte utföra någon Safa-rampinspektion. Under särskilda omständigheter får det beslutas att utföra en Safa-rampinspektion, men denna ska begränsas till en visuell inspektion av luftfartygets yttre.
            1.3   Inspektionen ska vara så omfattande som möjligt inom den tid och de resurser som finns till förfogande. Detta innebär att om tiden eller resurserna är begränsade behöver inte alla inspektionspunkter kontrolleras. Beroende på den tid och de resurser som finns tillgängliga för en Safa-rampinspektion ska de punkter som ska inspekteras väljas ut mot bakgrund av syftet med EG:s Safa-program.
            1.4   En rampinspektion ska inte förorsaka en oskälig försening för det inspekterade luftfartygets avgång. Eventuella orsaker till förseningar kan vara, men är inte begränsade till, tvivel när det gäller om flygningen har förberetts korrekt, luftfartyget är luftvärdigt eller alla frågor som direkt rör luftfartygets och dess passagerares säkerhet.
            2.   INSPEKTÖRERNAS KVALIFIKATIONER
            2.1   Medlemsstaterna ska se till att alla Safa-rampinspektioner som från och med den 1 januari 2009 utförs på deras territorium utförs av kvalificerade inspektörer.
            2.2   Medlemsstaterna ska se till att deras inspektörer uppfyller de kvalifikationskrav som anges nedan.
            2.3   Kvalifikationskrav
            2.3.1   Behörighetskrav
            Medlemsstaterna ska se till att kandidaterna, som en nödvändig förutsättning för att kunna kvalificera sig, innehar den flygutbildning och/eller de praktiska kunskaper som är relevanta för det område som de ska inspektera, nämligen

                        a)

                        drift av luftfartyg,

                        b)

                        certifikat för personal/besättningens certifikat,

                        c)

                        luftfartygs luftvärdighet,

                        d)

                        farligt gods.

                  2.3.2   Utbildningskrav
            Kandidaterna ska, innan de kvalificerar sig, med godkänt resultat ha genomfört en utbildning bestående av följande:

                        —

                        Teoretisk klassrumsundervisning som ges av en Safa-utbildningsorganisation i enlighet med punkt 2.4.

                        —

                        Praktisk utbildning som ges av en Safa-utbildningsorganisation i enlighet med punkt 2.4 eller av en erfaren inspektör som utses av en medlemsstat i enlighet med punkt 2.5 och som agerar oberoende av en Safa-utbildningsorganisation.

                        —

                        Utbildning på arbetsplatsen: ska ges i form av en serie inspektioner av en erfaren inspektör som utsetts av en medlemsstat i enlighet med punkt 2.5.

                  2.3.3   Krav för att bibehålla kvalifikationens giltighet
            Medlemsstater ska se till att godkända inspektörer upprätthåller sin kompetens genom att

                        a)

                        genomgå återkommande utbildning som ska bestå av teoretisk klassrumsundervisning som ges av en Safa-utbildningsorganisation i enlighet med punkt 2.4,

                        b)

                        utföra ett lägsta antal rampinspektioner inom varje 12-månadersperiod sedan de senast genomgick Safa-utbildning, såvida inte inspektören också är kvalificerad inspektör när det gäller luftfartygs drift och luftvärdighet vid en medlemsstats nationella luftfartsmyndighet och regelbundet genomför inspektioner av nationella operatörers luftfartyg.

                  2.3.4   Anvisningar
            EASA ska utarbeta och senast den 30 september 2008 offentliggöra detaljerade anvisningar för att bistå medlemsstaterna i genomförandet av punkterna 2.3.1, 2.3.2 och 2.3.3.
            2.4   Safa-utbildningsorganisationer
            2.4.1   En Safa-utbildningsorganisation kan vara en del av en medlemsstats behöriga myndighet eller vara en utomstående organisation.
            En utomstående organisation kan vara

                        —

                        en del av en annan medlemsstats behöriga myndighet

                        —

                        en självständig enhet.

                  2.4.2   Medlemsstaterna ska se till att de utbildningskurser som avses i punkterna 2.3.2 och 2.3.3 a och som ges i deras nationella myndigheters regi åtminstone genomförs i överensstämmelse med de relevanta kursplaner som utarbetats och offentliggjorts av EASA.
            2.4.3   Medlemsstater som använder en utomstående organisation för Safa-relaterad utbildning ska införa ett system för att utvärdera en sådan organisation. Systemet ska vara enkelt, översiktligt, proportionellt och beakta alla relevanta anvisningar som utarbetats och offentliggjorts av EASA. Systemet kan också beakta utvärderingar som gjorts av andra medlemsstater.
            2.4.4   En utomstående utbildningsorganisation får endast användas om det av utvärderingen framgår att utbildningen kommer att tillhandahållas i enlighet med de relevanta kursplaner som utarbetats och offentliggjorts av EASA.
            2.4.5   Medlemsstaterna ska se till att deras behöriga myndigheters utbildningsprogram och/eller deras system för utvärdering av utomstående utbildningsorganisationer ändras för att återspegla eventuella rekommendationer som uppkommer i samband med de standardiseringsinspektioner som EASA utför i enlighet med de arbetsmetoder som fastställs i kommissionens förordning (EG) nr 736/2006 (1).
            2.4.6   En medlemsstat får begära att EASA ska utvärdera utbildningsorganisationen och utfärda en rekommendation på vilken medlemsstaten kan basera sin egen utvärdering.
            2.4.7   EASA ska utarbeta och senast den 30 september 2008 offentliggöra detaljerade anvisningar för att bistå medlemsstaterna i genomförandet av denna punkt.
            2.5   Erfarna inspektörer
            2.5.1   En medlemsstat kan utse erfarna inspektörer under förutsättning att de uppfyller de relevanta kvalifikationskriterier som medlemsstaten ska fastställa.
            2.5.2   Medlemsstater ska se till att de kriterier som nämns i 2.5.1 åtminstone omfattar följande krav, dvs. att den utnämnde

                        —

                        har varit en kvalificerad Safa-inspektör under de tre år som föregår utnämningen,

                        —

                        har utfört minst 36 Safa-inspektioner under de tre år som föregår utnämningen,

                  2.5.3   Medlemsstaterna ska se till att den praktiska utbildning och/eller utbildning på arbetsplatsen som den erfarne inspektören ger grundar sig på relevanta kursplaner som EASA utarbetat och offentliggjort.
            2.5.4   Medlemsstater kan också ge sina erfarna inspektörer i uppdrag att ge praktisk utbildning och/eller utbildning på arbetsplatsen till praktikanter från andra medlemsstater.
            EASA ska utarbeta och senast den 30 september 2008 offentliggöra detaljerade anvisningar för att bistå medlemsstaterna i genomförandet av denna punkt.
            2.6   Övergångsåtgärder
            2.6.1   De Safa-inspektörer som uppfyller de behörighetskrav som avses i punkt 2.3.1 samt de kriterier avseende nyförvärvad erfarenhet som avses i punkt 2.3.3 b vid den tidpunkt som fastställs enligt artikel 3 i kommissionens direktiv 2008/49/EG ska anses vara kvalificerade för att vara inspektörer i enlighet med kraven i detta avsnitt.
            2.6.2   Utan hinder av bestämmelserna i punkt 2.3.3 a ska inspektörer som anses vara kvalificerade i enlighet med punkt 2.6.1 senast den 1 juli 2010 genomgå återkommande utbildning som ska ges fortlöpande av en Safa-utbildningsorganisation och därefter i enlighet med punkt 2.3.3 a.
            3.   NORMER
            3.1   ICAO:s normer och ICAO:s European Regional Supplementary Procedures ligger till grund för inspektionen av luftfartyget och operatören inom ramen för EG:s Safa-program. När ett luftfartygs tekniska tillstånd inspekteras ska det dessutom kontrolleras mot bakgrund av luftfartygstillverkarens normer.
            4.   INSPEKTIONSFÖRFARANDE
            Punkter på checklistan
            4.1   De punkter som ska inspekteras väljs bland dem som nämns på checklistan i Safa-rampinspektionsrapporten som innehåller totalt 54 punkter (se tillägg 1).
            4.2   Inspektionen och det eventuella resultatet måste återspeglas i Safa-rampinspektionsrapporten efter det att inspektionen har slutförts.
            Detaljerade anvisningar för Safa
            4.3   För varje inspektionspunkt på checklistan i Safa-rampinspektionsrapporten kommer det att upprättas en detaljerad beskrivning med angivande av inspektionens omfattning och tillvägagångssätt. Det kommer dessutom att hänvisas till relevanta krav i ICAO:s bilagor. Detta material kommer EASA att utforma och offentliggöra som detaljerade anvisningar och vid behov ändra för att återspegla de senaste gällande normerna.
            Införande av rapporter i den centrala Safa-databasen
            4.4   En rapport från inspektionen ska föras in i Safas centrala databas så snart som möjligt och i vilket fall senast 15 arbetsdagar efter dag då inspektionen utfördes, även om inspektionen inte ledde till några anmärkningar.
            5.   KATEGORISERING AV ANMÄRKNINGAR
            5.1   För varje inspektionspunkt fastställs tre kategorier med möjliga avvikelser från de relevanta normerna enligt 3.1 som anmärkningar. Sådana anmärkningar kategoriseras enligt följande:

                        —

                        En anmärkning enligt kategori 1 anses ha mindre följder för säkerheten.

                        —

                        En anmärkning enligt kategori 2 kan ha betydande följder för säkerheten.

                        —

                        En anmärkning enligt kategori 3 kan ha större följder för säkerheten.

                  5.2   EASA kommer att utarbeta och offentliggöra instruktioner avseende kategoriseringen av anmärkningar i form av detaljerade anvisningar som vid behov kommer att ändras i syfte att återspegla relevanta vetenskapliga och tekniska framsteg.
            6.   UPPFÖLJNINGSÅTGÄRDER
            6.1   Utan att det påverkar punkt 1.2 ska ett inspektionsintyg innehållande åtminstone de punkter som anges i tilägg 2 fyllas i. En kopia ska överlämnas till luftfartygets befälhavare eller, om befälhavaren är frånvarande, en medlem i flygbesättningen eller den företrädare för operatören som står högst i rang som befinner sig i eller i närheten av luftfartyget i samband med att Safa-inspektionen slutförs. Inspektören ska av mottagaren begära ett undertecknat mottagningsbevis för inspektionsintyget vilket han eller hon ska bevara. Om mottagaren vägrar att skriva under ska detta anges i dokumentet. EASA kommer att utarbeta och offentliggöra relevanta detaljerade instruktioner i form av detaljerade anvisningar.
            6.2   Mot bakgrund av hur anmärkningarna kategoriseras har vissa uppföljningsåtgärder fastställts. Sambandet mellan anmärkningskategori och de åtgärder som ska vidtas beskrivs i åtgärdsklasserna och kommer att utarbetas och offentliggöras av EASA i form av detaljerade anvisningar.
            6.3   Åtgärd enligt klass 1: Åtgärden består av att tillhandahålla information om resultatet av Safa-rampinspektionen till luftfartygets befälhavare eller, om befälhavaren är frånvarande, för en annan medlem i flygbesättningen eller den företrädare för operatören som står högst i rang som är närvarande. Informationen tillhandahålls i form av en muntlig rapport och överlämnande av inspektionsintyget. En åtgärd enligt klass 1 ska vidtas efter varje inspektion, oavsett om några anmärkningar har identifierats eller ej.
            6.4   Åtgärd enligt klass 2: Åtgärden består av följande:

                        1)

                        Ett skriftligt meddelande till den berörda operatören som ska innehålla en begäran om bevis för att avhjälpande åtgärder har vidtagits.

                        2)

                        Ett skriftligt meddelande till den ansvariga staten (operatörens hem- eller registreringsstat) om resultatet av de inspektioner som utförts av luftfartyg som omfattas av den berörda statens säkerhetstillsyn. Meddelandet ska vid behov innehålla en begäran om en bekräftelse av att de avhjälpande åtgärder som vidtagits i enlighet med punkt 1 är fullgoda.

                  Medlemsstaterna ska varje månad överlämna en rapport till EASA om statusen för de uppföljningsåtgärder som de har vidtagit till följd av rampinspektioner.
            En åtgärd enligt klass 2 ska vidtas efter inspektioner då anmärkningar av kategori 2 och 3 fastställdes.
            EASA kommer att utarbeta och offentliggöra relevanta detaljerade instruktioner i form av detaljerade anvisningar.
            6.5   Åtgärd enligt klass 3: En åtgärd enligt klass 3 ska vidtas efter en inspektion då anmärkningar av kategori 3 har fastställts. Med anledning av betydelsen av kategori 3-anmärkningar när det gäller deras potentiella följder för luftfartygets och dess passagerares säkerhet har följande underklasser för uppföljningsåtgärder fastställts:

                        1)

                        Klass 3a – Driftsrestriktioner för luftfartyget: Den behöriga myndighet som utgör rampinspektionen drar slutsatsen att till följd av brister som konstaterats i samband med inspektionen får luftfartyget endast avgå under vissa begränsande villkor.

                        2)

                        Klass 3b – Avhjälpande åtgärder före flygning: I samband med rampinspektionen konstateras brister som måste avhjälpas innan den planerade flygningen kan äga rum.

                        3)

                        Klass 3c – Den nationella luftfartsmyndighet som utför inspektionen belägger luftfartyget med startförbud: Ett luftfartyg beläggs med startförbud om anmärkningar enligt kategori 3 (större anmärkningar) har konstaterats och den behöriga myndighet som utför rampinspektionen inte är övertygad om att luftfartygets operatör kommer att åtgärda dessa brister före luftfartygets avgång, något som innebär en omedelbar säkerhetsrisk för luftfartyget och dess passagerare. I sådana fall ska den nationella luftfartsmyndighet som utför rampinspektionen belägga luftfartyget med startförbud till dess risken har undanröjts och omedelbart underrätta de myndigheter som är behöriga när det gäller den berörda operatören och den stat där luftfartyget är registrerat.

                  Åtgärder enligt punkterna 2 och 3 kan omfatta en icke-kommersiell flygning till den flygplats där underhållet sker.

                        4)

                        Klass 3d – Omedelbart verksamhetsförbud: En medlemsstat kan med anledning av en omedelbar och tydlig säkerhetsrisk införa ett verksamhetsförbud i enlighet med gällande nationell lagstiftning och gemenskapslagstiftning.

            Tillägg 1
            Safa-rampinspektionsrapport

            Tillägg 2
            Inspektionsintyg

         ”

         (1)  EUT L 129, 17.5.2006, s. 10.


Avis juridique important

|

31990L0232

Rådets tredje direktiv 90/232/EEG av den 14 maj 1990 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om ansvarsförsäkring för motorfordon

Europeiska gemenskapernas officiella tidning nr L 129 , 19/05/1990 s. 0033 - 0035 Finsk specialutgåva Område 13 Volym 19 s. 0189  Svensk specialutgåva Område 13 Volym 19 s. 0189

RÅDETS TREDJE DIREKTIV av den 14 maj 1990 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om ansvarsförsäkring för motorfordon (90/232/EEG)EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS RÅD HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIVmed beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska ekonomiska gemenskapen, särskilt artikel 100a i detta,med beaktande av kommissionens förslag(1),i samarbete med Europaparlamentet(2),med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande(3), ochmed beaktande av följande:I rådets direktiv 72/166/EEG(4), senast ändrat genom direktiv 84/5/EEG(5), antog rådet bestämmelser om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om ansvarsförsäkring för motorfordon och kontroll av att försäkringsplikten fullgörs beträffande sådan ansvarighet.Enligt artikel 3 i direktiv 72/166/EEG skall varje medlemsstat vidta de åtgärder som är nödvändiga för att fordon som är normalt hemmahörande inom dess territorium skall omfattas av ansvarsförsäkring. Försäkringens omfattning och villkor bör bestämmas inom ramen för dessa åtgärder.Genom direktiv 84/5/EEG, ändrat genom anslutningsakten för Spanien och Portugal, utjämnades skillnaderna mellan medlemsstaterna väsentligt rörande beloppsramar och villkor för den obligatoriska ansvarsförsäkringen. Betydande skillnader föreligger emellertid fortfarande beträffande sådan försäkring.De skadelidande vid olyckshändelser med motorfordon bör tillförsäkras jämförbar behandling, oavsett var inom gemenskapen skadan inträffar.Särskilt finns det i vissa medlemsstater luckor i den obligatoriska ansvarsförsäkringens omfattning beträffande passagerare i motorfordon. För att skydda denna särskilt sårbara grupp av skadelidande bör sådana luckor fyllas.Varje osäkerhet beträffande tillämpningen av första strecksatsen i artikel 3.2 i direktiv 72/166/EEG bör undanröjas. All obligatorisk fordonsförsäkring skall omfatta hela gemenskapens territorium.I den försäkrades intresse bör dessutom varje försäkringsavtal vara sådant att en och samma premie ger det skydd som krävs i varje medlemsstat enligt dess lagstiftning eller det skydd som krävs i den medlemsstat där fordonet normalt är hemmahörande, om detta skydd är högre.Enligt artikel 1.4 i direktiv 84/5/EEG skall varje medlemsstat inrätta eller auktorisera ett organ för att ersätta dem som drabbas av skador orsakade av oförsäkrade eller oidentifierade fordon. Denna bestämmelse skall emellertid inte påverka medlemsstaternas rätt att anse ersättning från detta organ som subsidiär eller ej.När en olyckshändelse orsakas av ett oförsäkrat fordon, krävs det emellertid i vissa medlemsstater att den skadelidande kan bevisa att den som vållat skadan inte har förmåga eller vägrar att betala ersättning, innan den skadelidande kan kräva ersättning från organet. Detta organ har bättre möjligheter att göra krav gällande mot den som vållat skadan. Organet bör därför inte kunna kräva att den skadelidande, för att denne skall få ersättning, kan visa att den som vållat skadan inte har förmåga eller vägrar att betala.I händelse av tvist mellan det organ som avses ovan och en försäkringsgivare som meddelar ansvarsförsäkring, om vem av dessa som skall ersätta den skadelidande, bör medlemsstaterna, för att undvika att betalning av ersättning till den skadelidande fördröjs, se till att en av dessa har att i första hand svara för betalning av ersättning i avvaktan på att tvisten löses.De som orsakas skador vid trafikolyckor har ibland svårt att få vetskap om vilka försäkringsbolag som meddelat ansvarsförsäkring för fordonen som varit inblandade i olyckshändelsen. I de skadelidandes intresse bör medlemsstaterna vidta de åtgärder som är nödvändiga för att sådan information skall bli tillgänglig omgående.De två tidigare direktiven om ansvarsförsäkring för motorfordon bör, med hänsyn till det som nu sagts, kompletteras likformigt.Sådana kompletterande bestämmelser, som innebär ett ökat skydd för försäkrade och skadelidande, kommer att göra det lättare att passera gemenskapens inre gränser och därmed underlätta genomförandet av den inre marknaden och dess funktion. Utgångspunkten bör därför vara ett starkt konsumentskydd.I enlighet med bestämmelserna i artikel 8c i fördraget bör hänsyn tas till omfattningen av de åtgärder som måste vidtas i vissa ekonomier med olika utvecklingsnivå. Vissa medlemsstater bör därför ges möjlighet att under en övergångstid gradvis genomföra en del av bestämmelserna i detta direktiv.HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.Artikel 1 Utan att det påverkar tillämpningen av artikel 2.1 andra stycket i direktiv 84/5/EEG, skall den försäkring som avses i artikel 3.1 i direktiv 72/166/EEG omfatta ansvarighet för personskador som drabbar alla passagerare med undantag av föraren.I detta direktivet avses med fordon ett fordon enligt definitionen i artikel 1 i direktiv 72/166/EEG.Artikel 2 Medlemsstaterna skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för att all obligatorisk ansvarsförsäkring för motorfordon skall- på grundval av en enda premie omfatta hela gemenskapens territorium, och- på grundval av denna enda premie tillförsäkra det skydd som krävs i varje medlemsstat enligt dess lagstiftning, eller det skydd som krävs enligt lagstiftningen i den medlemsstat där fordonet är normalt hemmahörande, om detta är högre.Artikel 3 Följande mening skall läggas till i artikel 1.4 första stycket i rådets direktiv 84/5/EEG:"Medlemsstaterna får dock inte tillåta att organet, som villkor för betalning av ersättning, ställer krav på att den skadelidande kan visa att den som vållat skadan inte har förmåga eller vägrar att betala."Artikel 4 I händelse av tvist mellan det organ som avses i artikel 1.4 i direktiv 84/5/EEG och den försäkringsgivare som meddelat ansvarsförsäkringen, om vem som skall betala ersättning till den skadelidande, skall medlemsstaterna vidta de åtgärder som är nödvändiga för att en av dessa parter skall ha skyldighet att i första hand svara för betalning av ersättning till den skadelidande utan fördröjning.Om det blir slutligt avgjort att den andre parten skulle ha betalat hela eller en del av ersättningen, skall denna part återbetala det ifrågavarande beloppet till den part som har betalat.Artikel 5 1. Medlemsstaterna skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för att parter inblandade i en trafikolycka omgående skall kunna få vetskap om vilka försäkringsbolag som meddelat ansvarsförsäkring för de berörda fordonen.2. Senast den 31 december 1995 skall kommissionen till Europaparlamentet och rådet överlämna en rapport om tillämpningen av punkt 1 i denna artikel.Vid behov skall kommissionen föreslå rådet lämpliga åtgärder.Artikel 6 1. Medlemsstaterna skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för att följa detta direktiv senast den 31 december 1992. De skall genast underrätta kommissionen om detta.2. Med avvikelse från punkt 1- skall Grekland, Spanien och Portugal ha tid på sig att senast den 31 december 1995 följa artiklarna 1 och 2,- skall Irland ha tid på sig att senast den 31 december 1998 följa artikel 1 beträffande passagerare baktill på motorcykel samt senast den 31 december 1995 dels följa artikel 1 beträffande andra fordon, dels följa artikel 2.Artikel 7 Detta direktiv riktar sig till medlemsstaterna.Utfärdat i Bryssel den 14 maj 1990.På rådets vägnarD. J. O'MALLEYOrdförande(1) EGT nr C 16, 20.1.1989, s. 12.(2) EGT nr C 304, 4.12.1989, s. 41 och EGT nr C 113, 7.5.1990.(3) EGT nr C 159, 26.6.1989, s. 7.(4) EGT nr L 103, 2.5.1972, s. 1.(5) EGT nr L 8, 11.1 1984, s. 17.