Avis juridique important

|

31993L0055

Kommissionens direktiv 93/55/EEG av den 25 juni 1993 om ändring av rådets direktiv 70/524/EEG om fodertillsatser

Europeiska gemenskapernas officiella tidning nr L 206 , 18/08/1993 s. 0011 - 0012 Finsk specialutgåva Område 3 Volym 51 s. 0190  Svensk specialutgåva Område 3 Volym 51 s. 0190

KOMMISSIONENS DIREKTIV 93/55/EEG av den 25 juni 1993 om ändring av rådets direktiv 70/524/EEG om fodertillsatserEUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIVmed beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska ekonomiska gemenskapen,med beaktande av rådets direktiv 70/524/EEG av den 23 november 1970 om fodertillsatser(1), senast ändrat genom kommissionens direktiv 93/27/EEG(2), särskilt artikel 7 i detta, ochmed beaktande av följande:Direktiv 70/524/EEG föreskriver att innehållet i dess bilagor fortlöpande skall anpassas till vetenskaplig eller teknisk kunskapsutveckling. En sammanställning av bilagorna genomfördes genom kommissionens direktiv 91/248/ EEG(3).I flera medlemsstater har det gjorts försök att använda förtjocknings- och geleringsmedlet "cassia-gummi". De erfarenheter som har gjorts visar att det är lämpligt att tillåta en ny användning i hela gemenskapen.Bestämmelserna i detta direktiv är förenliga med yttrandet från Ständiga foderkommittén.HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.Artikel 1 Bilaga 1 till direktiv 70/524/EEG skall ändras på det sätt som anges i bilagan till det här direktivet.Artikel 2 Medlemsstaterna skall sätta i kraft de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa detta direktiv senast den 30 juni 1994. De skall genast underrätta kommissionen om detta.När en medlemsstat antar dessa bestämmelser skall dessa innehålla en hänvisning till detta direktiv eller åtföljas av en sådan hänvisning när de offentliggörs. Närmare föreskrifter om hur hänvisningen skall göras skall varje medlemsstat själv utfärda.Artikel 3 Detta direktiv riktar sig till medlemsstaterna.Utfärdat i Bryssel den 25 juni 1993.På kommissionens vägnarRené STEICHENLedamot av kommissionen(1) EGT nr L 270, 14.12.1970, s. 1.(2) EGT nr L 179, 22.7.1993, s. 5.(3) EGT nr L 124, 18.5.1991, s. 1.BILAGA I del i bilaga 1, "Emulgerings-, stabiliserings-, förtjocknings- och geleringsmedel", skall följande punkt läggas till:">Plats för tabell>"


Avis juridique important

|

31968L0297

Rådets direktiv 68/297/EEG av den 19 juli 1968 om enhetliga föreskrifter för tullfri införsel av bränsle i nyttofordons bränsletankar

Europeiska gemenskapernas officiella tidning nr L 175 , 23/07/1968 s. 0015 - 0016 Finsk specialutgåva Område 9 Volym 1 s. 0008  Dansk specialutgåva: Serie I Område 1968(II) s. 0307  Svensk specialutgåva Område 9 Volym 1 s. 0008  Engelsk specialutgåva: Serie I Område 1968(II) s. 0313  "Grekisk specialutgåva" Område 07 Volym 1 s. 0098  Spansk specialutgåva: Område 07 Volym 1 s. 0111  Portugisisk specialutgåva: Område 07 Volym 1 s. 0111

RÅDETS DIREKTIV av den 19 juli 1968 om enhetliga föreskrifter för tullfri införsel av bränsle i nyttofordons bränsletankar (68/297/EEG)EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS RÅD HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIVmed beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska ekonomiska gemenskapen, särskilt artiklarna 75 och 99 i detta,med beaktande av rådets beslut() av den 13 maj 1965 om harmonisering av vissa föreskrifter om konkurrens inom transporter på järnväg, väg och inre vattenvägar, särskilt artikel 1 b i detta,med beaktande av kommissionens förslag,med beaktande av Europaparlamentets yttrande(),med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande(), ochmed beaktande av följande:Genomförandet av en gemensam transportpolitik kräver att man utarbetar gemensamma regler för internationella transporter som går till eller från en medlemsstat eller som passerar en eller flera medlemsstaters territorium.Vid utarbetandet av dessa gemensamma regler bör man även standardisera föreskrifterna som gäller för tullfri införsel av bränsle förvarat i nyttofordons bränsletankar.För att harmonisera förutsättningarna för konkurrens mellan transportörer i de olika medlemsstaterna- skall man precisera den minsta bränslemängd som får införas tullfritt och fastställa villkoren för tullfritt införande av ytterligare kvantiteter,- skall de föreskrifter som i en medlemsstat gäller för tullfri införsel av motorbränsle vara desamma, oberoende av i vilken medlemsstat fordonet är registrerat.För att undvika missbruk i fråga om tullfri införsel av motorbränsle skall särskilda föreskrifter gälla inom gränszoner.HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.Artikel 1I enlighet med detta direktiv skall medlemsstaterna standardisera föreskrifterna för tullfri införsel av motorbränsle som förvaras i bränsletankar på sådana nyttofordon som är registrerade i en medlemsstat och som passerar gemensamma gränser mellan medlemsstater.Artikel 2I detta direktiv avses med nyttofordon ett motordrivet vägfordon som i fråga om konstruktion och utrustning är lämpligt och avsett för transport, mot eller utan vederlag, ava) mer än nio personer, föraren inräknad, ochb) gods.Artikel 31. Senast från och med den 1 februari 1969 skall medlemsstaterna tillåta tullfri införsel av 50 liter motorbränsle.2. När en ökad tillnärmning av de nationella bränslebeskattningssystemen sker, skall rådet genom enhälligt beslut på kommissionens förslag precisera den mängd bränsle som medlemsstaterna skall medge tullfri införsel för, utöver den i punkt 1 angivna kvantiteten.Under iakttagande av samma förfarande skall rådet fatta beslut om tullfri införsel av allt det bränsle som förvaras i nyttofordons normala bränsletankar, så snart som skillnaderna i ovannämnda beskattningssystem har blivit tillräckligt utjämnade.3. Varje medlemsstat får tillåta tullfri införsel utöver de i enlighet med föreskrifterna i punkterna 1 och 2 angivna kvantiteterna.4. De bränslemängder som en medlemsstat har preciserat i enlighet med någon av ovanstående punkter skall vara desamma oberoende av i vilken medlemsstat nyttofordonet är registrerat.Artikel 4Åtgärder som en medlemsstat har vidtagit i enlighet med detta direktiv får aldrig vara mindre fördelaktiga än dem som medlemsstaten tillämpar på nyttofordon registrerade i tredje länder och som passerar gemensamma gränser mellan medlemsstater.Artikel 51. Efter samråd med kommissionen får varje medlemsstat begränsa de kvantiteter som får införas tullfritt i enlighet med artikel 3.2 i fråga om nyttofordon som utför internationella transporter som sträcker sig högst 25 kilometer fågelvägen in i statens gränszon.2. Bränslemängder som en medlemsstat har preciserat i enlighet med punkt 1 skall vara desamma, oberoende av i vilken medlemsstat som nyttofordonet är registrerat.Artikel 6Medlemsstaterna skall underrätta kommissionen om vilka åtgärder som vidtagits för genomförandet av detta direktiv.Artikel 7Detta direktiv riktar sig till medlemsstaterna.Utfärdat i Bryssel den 19 juli 1968.På rådets vägnarO.L. SCALFAROOrdförande() EGT nr 88, 24.5.1965, s. 1500/65.() EGT nr 28, 17.2.1967, s. 459/67.() EGT nr 42, 7.3.1967, s. 618/67.


title: Rådets direktiv (EU) 2017/1852 av den 10 oktober 2017 om skattetvistlösningsmekanismer i Europeiska unionen

text:
               14.10.2017

               SV

               Europeiska unionens officiella tidning

               L 265/1

         RÅDETS DIREKTIV (EU) 2017/1852
   av den 10 oktober 2017
   om skattetvistlösningsmekanismer i Europeiska unionen
   EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV
   med beaktande av fördraget om upprättandet av Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artikel 115,
   med beaktande av Europeiska kommissionens förslag,
   efter översändande av utkastet till lagstiftningsakt till de nationella parlamenten,
   med beaktande av Europaparlamentets yttrande (1),
   med beaktande av Europeiska ekonomiska och sociala kommitténs yttrande (2)

   i enlighet med ett särskilt lagstiftningsförfarande, och
   av följande skäl:

               (1)

               Situationer där bestämmelserna i bilaterala skatteavtal och skattekonventioner eller konventionen om undanröjande av dubbelbeskattning vid justering av inkomst mellan företag i intressegemenskap (90/436/EEG) (3) (nedan kallad unionens skiljemannakonvention) tolkas eller tillämpas på olika sätt av olika medlemsstater kan skapa allvarliga skattehinder för företag som bedriver verksamhet över gränserna. De skapar en alltför stor skattebörda för företagen och leder sannolikt till ekonomisk snedvridning och ineffektivitet och inverkar negativt på gränsöverskridande investeringar och tillväxt.

               (2)

               Därför är det nödvändigt att se till att det finns mekanismer i unionen som säkerställer en effektiv lösning av tvister om tolkning och tillämpning av sådana bilaterala skatteavtal och av unionens skiljemannakonvention, i synnerhet tvister som leder till dubbelbeskattning.

               (3)

               Genom de mekanismer som för närvarande föreskrivs i de bilaterala skatteavtalen och unionens skiljemannakonvention uppnås inte i alla fall en effektiv lösning av sådana tvister i rätt tid. Genom den övervakning som utförts som en del av genomförandet av unionens skiljemannakonvention har vissa betydande brister påvisats, särskilt vad gäller tillträdet till förfarandet samt vad gäller dess längd och effektiva slutförande.

               (4)

               I syfte att skapa mer rättvisa skattevillkor måste reglerna om öppenhet förbättras och åtgärderna mot skatteflykt skärpas. Samtidigt är det för att skapa ett rättvist skattesystem nödvändigt att säkerställa att tvistlösningsmekanismerna är omfattande, effektiva och hållbara. Det är också nödvändigt att förbättra tvistlösningsmekanismerna för att hantera risken att antal tvister om dubbel eller flerfaldig beskattning kommer att öka, med betydande belopp stå på spel, eftersom skattemyndigheterna har infört mer regelbundna och fokuserade granskningsförfaranden.

               (5)

               Det är viktigt att införa en effektiv och ändamålsenlig ram för lösning av skattetvister som garanterar rättssäkerhet och ett företagsvänligt investeringsklimat för att åstadkomma rättvisa och effektiva skattesystem i unionen. Genom tvistlösningsmekanismerna bör det också skapas ett harmoniserat och öppet ramverk för lösning av tvister, och därigenom skapa fördelar för samtliga skattebetalare.

               (6)

               Tvistlösning bör tillämpas vid olika tolkningar och tillämpningar av bilaterala skatteavtal och unionens skiljemannakonvention, i synnerhet vid olika tolkningar och tillämpningar som leder till dubbelbeskattning. Detta bör uppnås genom ett förfarande varigenom, som ett första steg, ärendet överlämnas till skattemyndigheterna i de berörda medlemsstaterna för att tvisten ska lösas genom ett förfarande för ömsesidig överenskommelse. Medlemsstater bör uppmuntras att använda icke bindande alternativa former av tvistlösning såsom medling och förlikning under slutskedena i förfarandet för ömsesidig överenskommelse. Om en sådan överenskommelse inte nås inom en viss tidsfrist bör ärendet bli föremål för ett tvistlösningsförfarande. Valet av metod för tvistlösning bör vara flexibelt, vilket kan vara antingen genom ad hoc-strukturer eller genom mer permanenta strukturer. Tvistlösningsförfaranden kan genomföras genom en rådgivande kommitté som består av både företrädare för de berörda skattemyndigheterna och oberoende personer eller kan genomföras genom en kommitté för alternativ tvistlösning (den senare erbjuder flexibilitet vid val av tvistelösningsmetod). I förekommande fall skulle medlemstaterna kunna välja, genom ett bilateralt avtal, att använda andra tvistlösningsförfaranden, såsom skiljeförfarande med slutligt bud i syfte att lösa tvisten på ett bindande sätt. Skattemyndigheterna bör fatta ett slutligt bindande beslut med hänvisning till yttrandet från den rådgivande kommittén eller från kommittén för alternativ tvistlösning.

               (7)

               Den förbättrade tvistlösningsmekanismen bör bygga på befintliga system i unionen, inbegripet unionens skiljemannakonvention. Tillämpningsområdet för detta direktiv bör dock vara större än tillämpningsområdet för unionens skiljemannakonvention, som är begränsat till tvister som rör internprissättning och fördelning av vinster till fasta driftställen. Detta direktiv bör tillämpas på alla skattebetalarare som ska betala skatt på inkomst eller kapital som omfattas av bilaterala skatteavtal och unionens skiljemannakonvention. Samtidigt bör den administrativa bördan i samband med tillträdet till tvistlösningsförfarandet vara mindre för enskilda och mikroföretag samt små och medelstora företag. Dessutom bör tvistlösningsfasen stärkas. I synnerhet är det nödvändigt att föreskriva en tidsfrist för tvistlösningsförfarandena för dubbelbeskattning och att fastställa tvistlösningsförfarandets villkor och bestämmelser för skattebetalarna.

               (8)

               För att säkerställa enhetliga villkor för genomförandet av detta direktiv bör kommissionen tilldelas genomförandebefogenheter. Dessa befogenheter bör utövas i enlighet med Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 182/2011 (4).

               (9)

               Detta direktiv står i överensstämmelse med de grundläggande rättigheter och principer som erkänns särskilt i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna. Detta direktiv syftar särskilt till att säkerställa full respekt för rätten till en rättvis rättegång och för näringsfriheten.

               (10)

               Eftersom målet för detta direktiv, att upprätta ett effektivt och ändamålsenligt förfarande för att lösa tvister inom ramen för den inre marknadens funktion, inte i tillräcklig utsträckning kan uppnås av medlemsstaterna, utan snarare, på grund av den föreslagna åtgärdens omfattning och verkningar, kan uppnås bättre på unionsnivå, får unionen vidta åtgärder i enlighet med subsidiaritetsprincipen i artikel 5 i fördraget om Europeiska unionen. I enlighet med proportionalitetsprincipen i samma artikel går detta direktiv inte utöver vad som är nödvändigt för att uppnå detta mål.

               (11)

               Efter en period av fem år bör kommissionen se över tillämpningen av detta direktiv, och medlemsstaterna bör lämna lämpliga synpunkter till kommissionen i detta avseende.

         HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.
   Artikel 1
   Syfte och tillämpningsområde
   I detta direktiv fastställs regler för en mekanism vars syfte är att lösa tvister som uppstått mellan medlemsstater när dessa tvister uppstår till följd av tolkningen och tillämpningen av avtal och konventioner som föreskriver ett undanröjande av dubbelbeskattning av inkomst och, i förekommande fall, kapital. I detta direktiv fastställs även de berörda personernas rättigheter och skyldigheter i händelse av sådana tvister. I detta direktiv kallas den fråga som är anledningen till sådana tvister för tvistefråga.
   Artikel 2
   Definitioner
   1.   I detta direktiv avses med
   a)
         behörig myndighet
      : den myndighet i en medlemsstat som har utsetts som sådan av medlemsstaten i fråga,
   b)
         behörig domstol
      : den domstol, tribunal eller annat organ i en medlemsstat som har utsetts som sådan av medlemsstaten i fråga,
   c)
         dubbelbeskattning
      : uttag av två eller flera medlemsstater av sådana skatter som omfattas av ett avtal eller en konvention som avses i artikel 1 av på samma beskattningsbara inkomst eller kapital när det ger upphov till antingen i) en ytterligare beskattning, ii) en ökning av skatteskulden, eller iii) en annullering eller minskning av förluster, som skulle kunna användas för att kvitta beskattningsbara vinster,
   d)
         berörd person
      : en person, inklusive en enskild person, som har sin skatterättsliga hemvist i en medlemsstat och vars beskattning påverkas direkt av en tvistefråga.
   2.   Alla begrepp som inte definieras i detta direktiv ska, såvida inte annat framgår av sammanhanget, ha den innebörd som de vid den tidpunkten har enligt det relevanta avtal eller den relevanta konvention som avses i artikel 1 som gäller vid tidpunkten för mottagandet av den första underrättelsen om den åtgärd som leder till eller kommer att leda till en tvistefråga. Om ett sådant begrepp inte definieras i ett sådant avtal eller en sådan konvention ska det odefinierade begreppet ha den innebörd som det vid den tidpunkten har enligt rätten i den berörda medlemsstaten med avsikt på de skatter för vilka nämnda avtal eller konvention tillämpas; innebörden enligt tillämplig skattelagstiftning i den medlemsstaten ska ha företräde framför den innebörd som begreppet ges enligt annan lagstiftning i den medlemsstaten.
   Artikel 3
   Klagomålet
   1.   En berörd person ska ha rätt att lämna in ett klagomål avseende en tvistefråga med begäran om tvistlösning till var och en av de berörda medlemsstaternas behöriga myndigheter. Klagomålet ska lämnas in inom tre år från mottagandet av den första underrättelsen om den åtgärd som leder till eller kommer att leda till en tvistefråga, oavsett om den berörda personen använder de rättsmedel som står till buds enligt den nationella rätten i någon av de berörda medlemsstaterna. Den berörda personen ska samtidigt lämna in klagomålet med samma information till varje behörig myndighet och ska i klagomålet ange vilka övriga medlemsstater som berörs. Den berörda personen ska säkerställa att varje berörd medlemsstat tar emot klagomålet på minst

               a)

               ett av den medlemsstatens officiella språk i enlighet med nationell rätt, eller

               b)

               något annat språk som medlemsstaten godtar för detta ändamål.

         2.   Varje behörig myndighet ska bekräfta mottagandet av klagomålet inom två månader från mottagandet. Varje behörig myndighet ska också underrätta de behöriga myndigheterna i de andra berörda medlemsstaterna om mottagandet av klagomålet inom två månader från mottagandet. De behöriga myndigheterna ska vid denna tidpunkt även informera varandra om vilket eller vilka språk de har för avsikt att använda för sina meddelanden under de relevanta förfarandena.
   3.   Klagomålet ska endast godtas om den berörda person som lämnar in klagomålet som ett första steg förser de behöriga myndigheterna i varje berörd medlemsstat med följande uppgifter:

               a)

               Namn, adress(er), skatteregistreringsnummer och annan information som behövs för att identifiera den berörda person eller de berörda personer som lämnade in klagomålet till de behöriga myndigheterna och varje annan inblandad person.

               b)

               Berörda skatteperioder.

               c)

               Närmare uppgifter om relevanta fakta och omständigheter i fallet (bland annat närmare uppgifter om transaktionens struktur och om förhållandena mellan den berörda personen och de övriga parterna i de relevanta transaktionerna samt fakta som fastställts i god tro i en ömsesidigt bindande överenskommelse mellan den berörda personen och skatteförvaltningen, i tillämpliga fall) och mera specifikt arten av och datum för de åtgärder som ger upphov till tvistefrågan (inbegripet, i tillämpliga fall, närmare uppgifter om samma inkomst i den andra medlemsstaten och om upptagandet av en sådan inkomst i den beskattningsbara inkomsten i den andra medlemsstaten samt uppgifter om skatt som tagits ut eller kommer att tas ut i samband med en sådan inkomst i den andra medlemsstaten) samt därtill knutna belopp i de berörda medlemsstaternas valutor, med en kopia på eventuella styrkande handlingar.

               d)

               En hänvisning till tillämpliga nationella regler och avtalet eller konventionen som avses i artikel 1; om mer än ett avtal eller en konvention är tillämpliga ska den berörda person som lämnar in klagomålet ange vilket avtal eller vilken konvention som ska tolkas i samband med den aktuella tvistefrågan. Detta avtal eller denna konvention ska anses utgöra det tillämpliga avtalet eller den tillämpliga konventionen för tillämpningen av detta direktiv.

               e)

               Följande uppgifter från den berörda person som lämnade in klagomålet till de behöriga myndigheterna, med kopior på eventuella styrkande handlingar:

                           i)

                           En förklaring till varför den berörda personen anser att en tvistefråga föreligger.

                           ii)

                           Uppgifter om eventuella överklaganden eller rättstvister som inletts av den berörda personen i fråga om de relevanta transaktionerna och eventuella domstolsavgöranden som rör tvistefrågan.

                           iii)

                           Ett åtagande från den berörda personen att svara så fullständigt och skyndsamt som möjligt på alla ändamålsenliga uppmaningar från en behörig myndighet och att tillhandahålla all dokumentation på begäran av de behöriga myndigheterna.

                           iv)

                           En kopia av det slutgiltiga taxeringsbeslutet i form av ett meddelande om slutgiltig taxering, en skatterevisionspromemoria eller annat motsvarande dokument som föranleder tvistefrågan och i tillämpliga fall eventuella andra dokument som utfärdats av skattemyndigheterna avseende tvistefrågan.

                           v)

                           Uppgifter om eventuella klagomål som den berörda personen lämnat in inom ramen för ett annat förfarande för ömsesidig överenskommelse eller enligt ett annat tvistlösningsförfarande enligt definitionen i artikel 16.5 och ett uttryckligt åtagande av den berörda personen om att denne i tillämpliga fall kommer att iaktta bestämmelserna i artikel 16.5.

               f)

               Eventuell ytterligare information som begärs av de behöriga myndigheterna och som anses nödvändig för att en prövning i sak av det enskilda ärendet ska kunna göras.

         4.   De behöriga myndigheterna i var och en av de berörda medlemsstaterna får begära den information som avses i punkt 3 f inom tre månader från mottagandet av klagomålet. Ytterligare begäranden om information får göras under förfarandet för ömsesidig överenskommelse i enlighet med artikel 4 om de behöriga myndigheterna anser att det är nödvändigt. Nationell lagstiftning om uppgiftsskydd och skydd av handels-, affärs-, industri-, eller yrkeshemligheter eller handelsprocesser ska tillämpas.
   En berörd person som mottar en begäran i enlighet med punkt 3 f ska svara inom tre månader från mottagandet av en sådan begäran. En kopia av detta svar ska även skickas samtidigt till de behöriga myndigheterna i de övriga berörda medlemsstaterna.
   5.   De behöriga myndigheterna i var och en av de berörda medlemsstaterna ska fatta ett beslut om att godta eller avvisa klagomålet inom sex månader från mottagandet eller inom sex månader från mottagandet av den information som avses i punkt 3 f, beroende på vilket som inträffar senast. De behöriga myndigheterna ska utan dröjsmål underrätta den berörda personen och de behöriga myndigheterna i de övriga medlemsstaterna om sitt beslut.
   Inom sex månader från mottagandet av ett klagomål, eller inom sex månader från mottagandet av den information som avses i punkt 3 f, beroende på vilket som inträffar senast, får en behörig myndighet besluta att lösa tvistefrågan ensidigt utan att involvera andra behöriga myndigheter i de berörda medlemsstaterna. I sådana fall ska den aktuella behöriga myndigheten utan dröjsmål underrätta den berörda personen och de övriga behöriga myndigheterna i de berörda medlemsstaterna, förfaranden enligt detta direktiv ska efter denna underrättelse upphöra.
   6.   En berörd person som önskar återkalla ett klagomål ska samtidigt lämna in en skriftlig underrättelse om återkallande till varje behörig myndighet i de berörda medlemsstaterna. En sådan underrättelse ska leda till att alla förfaranden enligt detta direktiv upphör med omedelbar verkan. De behöriga myndigheter i medlemsstaterna som tar emot en sådan underrättelse ska utan dröjsmål informera de övriga behöriga myndigheterna i de berörda medlemsstaterna om upphörandet av förfaranden.
   Om en tvistefråga av något skäl upphör att existera ska alla förfaranden enligt detta direktiv upphöra med omedelbar verkan och de behöriga myndigheterna i de berörda medlemsstaterna ska utan dröjsmål informera den berörda personen om denna situation och om de allmänna skälen till detta.
   Artikel 4
   Förfarande för ömsesidig överenskommelse
   1.   Om de behöriga myndigheterna i de berörda medlemsstaterna godtar ett klagomål ska de sträva efter att lösa tvistefrågan genom en ömsesidig överenskommelse inom två år räknat från det sista meddelandet om ett beslut av en av medlemsstaterna om godtagande av klagomålet.
   Den period på två år som avses i första stycket får förlängas med högst ett år på begäran av en behörig myndighet i en berörd medlemsstat till alla de övriga behöriga myndigheterna i de berörda medlemsstaterna, om den begärande behöriga myndigheten skriftligen motiverar det.
   2.   När medlemsstaternas behöriga myndigheter har nått en överenskommelse om hur tvistefrågan ska lösas inom den tidsfrist som anges i punkt 1, ska den behöriga myndigheten i varje berörd medlemsstat utan dröjsmål underrätta den berörda personen om denna överenskommelse som ett beslut som är bindande för myndigheten och som kan drivas igenom av den berörda personen, under förutsättning att denne i förekommande fall godtar beslutet och avstår från rätten till andra åtgärder. Om förfaranden gällande sådana andra åtgärder redan har inletts ska beslutet endast bli bindande och verkställbart så snart den berörda personen förser de behöriga myndigheterna i de berörda medlemsstaterna med bevis på att åtgärder har vidtagits för att avsluta dessa förfaranden. Sådana bevis ska läggas fram senast 60 dagar från det datum då den berörda personen underrättades om beslutet. Beslutet ska sedan genomföras omedelbart oberoende av eventuella tidsfrister som föreskrivs i den berörda medlemsstatens nationella rätt.
   3.   Om de berörda medlemsstaternas behöriga myndigheter inte har nått en överenskommelse om hur tvistefrågan ska lösas inom den tidsfrist som anges i punkt 1, ska den behöriga myndigheten i var och en av de berörda medlemsstaterna informera den berörda personen och ange de allmänna orsakerna till att en överenskommelse inte har kunnat uppnås.
   Artikel 5
   Beslut av behörig myndighet om klagomålet
   1.   Den berörda medlemsstatens behöriga myndighet får besluta att avvisa klagomålet inom den tidsfrist som föreskrivs i artikel 3.5 om

               a)

               klagomålet inte innehåller de uppgifter som krävs enligt artikel 3.3 (inbegripet all information som krävs enligt artikel 3.3 f som inte tillhandahållits inom den tidsfrist som anges i artikel 3.4),

               b)

               det inte föreligger någon tvistefråga eller

               c)

               klagomålet inte lämnats in inom den treårsperiod som anges i artikel 3.1.

         När den behöriga myndigheten underrättar den berörda personen i enlighet med bestämmelserna i artikel 3.5 ska den behöriga myndigheten ange de allmänna skälen för ett sådant avvisande.
   2.   Om en behörig myndighet i en berörd medlemsstat inte har fattat ett beslut om klagomålet inom den tidsfrist som föreskrivs i artikel 3.5 ska klagomålet anses vara godtaget av den behöriga myndigheten.
   3.   Om alla behöriga myndigheter i de berörda medlemsstaterna har avvisats klagomålet ska den berörda personen ha rätt att överklaga beslutet från de berörda medlemsstaternas behöriga myndigheter i enlighet med nationella regler. En berörd person som utövar denna rätt att överklaga får inte lämna in en begäran enligt artikel 6.1 a

               a)

               medan beslutet fortfarande är föremål för överklagande i enlighet med den berörda medlemsstatens lagstiftning,

               b)

               om beslutet om avvisande fortfarande kan överklagas inom ramen för överklagandeförfarandet i de berörda medlemsstaterna, eller

               c)

               om ett beslut om avvisande har bekräftats inom ramen för överklagandeförfarandet i led a men det inte är möjligt att avvika från den relevanta domstolens eller andra rättsliga myndigheters beslut i den berörda medlemsstaten.

         Om rätten att överklaga har utövats ska den relevanta domstolens eller andra rättsliga myndigheters beslut beaktas vid tillämpningen av artikel 6.1 a.
   Artikel 6
   Tvistlösning i den rådgivande kommittén
   1.   På begäran av den berörda personen till de behöriga myndigheterna i de berörda medlemsstaterna ska en rådgivande kommitté (nedan kallad en rådgivande kommitté) inrättas av dessa behöriga myndigheter i enlighet med artikel 8 om

               a)

               det klagomål som den berörda personen lämnat in har avvisats enligt artikel 5.1 av minst en men inte alla av de behöriga myndigheterna i de berörda medlemsstaterna, eller

               b)

               de behöriga myndigheterna i de berörda medlemsstaterna har godtagit det klagomål som den berörda personen lämnat in men inte lyckats nå en överenskommelse om hur tvistefrågan ska lösas genom ömsesidig överenskommelse inom den tidsfrist som föreskrivs i artikel 4.1.

         Den berörda personen får endast lämna en sådan begäran om, i enlighet med tillämpliga nationella regler mot ett sådant avvisande som avses i artikel 5.1: det inte får överklagas; inget överklagande pågår eller att den berörda personen formellt har avstått sin rätt att överklaga. Begäran ska innehålla en försäkran om detta.
   Den berörda personen ska lämna begäran om att inrätta en rådgivande kommitté skriftligen, senast 50 dagar från dagen för mottagandet av meddelandet enligt artikel 3.5 eller artikel 4.3, eller 50 dagar från datumet för framläggande av den relevanta domstolens eller rättsliga myndighetens beslut enligt artikel 5.3, beroende på vad som är tillämpligt. Den rådgivande kommittén ska inrättas senast 120 dagar från mottagandet av begäran, och när den har inrättats ska dess ordförande utan dröjsmål informera den berörda personen om detta.
   2.   Den rådgivande kommitté som inrättas i det fall som avses i punkt 1 a ska fatta beslut om godtagandet av klagomålet inom sex månader efter dagen för dess inrättande. Den ska meddela de behöriga myndigheterna sitt beslut inom 30 dagar från det att det fattas.
   Om den rådgivande kommittén har bekräftat att samtliga krav enligt artikel 3 har uppfyllts ska det förfarande för ömsesidig överenskommelse som anges i artikel 4 inledas på begäran av en av de behöriga myndigheterna. Den berörda behöriga myndigheten ska underrätta den rådgivande kommittén, de övriga berörda behöriga myndigheterna och den berörda personen om denna begäran. Den period som föreskrivs i artikel 4.1 ska inledas den dag då den rådgivande kommitténs beslut om godtagande av klagomålet meddelas.
   Om ingen av de behöriga myndigheterna har begärt inledande av förfarandet för ömsesidig överenskommelse inom 60 dagar från dagen för meddelandet av den rådgivande kommitténs beslut, ska denna rådgivande kommitté avge ett yttrande om hur tvistefrågan ska lösas i enlighet med artikel 14.1. Vid tillämpningen av artikel 14.1 ska i så fall den rådgivande kommittén anses ha inrättats den dag då perioden på 60 dagar löper ut.
   3.   I det fall som det gäller i punkt 1 b i den här artikeln ska den rådgivande kommittén avge ett yttrande om hur tvistefrågan ska lösas i enlighet med artikel 14.1.
   Artikel 7
   Utnämningar av behöriga domstolar eller nationellt utnämnande organ
   1.   Om en rådgivande kommitté inte inrättas inom den tidsfrist som anges i artikel 6.1 ska medlemsstaterna se till att den relevanta berörda personen kan vända sig till en behörig domstol eller annat organ eller annan person som i deras nationella lagstiftning utsetts för utförandet av sådana uppgifter (nationellt utnämnande organ) för att inrätta en rådgivande kommitté.
   Om den behöriga myndigheten i en medlemsstat har underlåtit att utse minst en oberoende person och en ersättare, får den berörda personen begära att den behöriga domstolen i den medlemsstaten eller det nationella utnämnande organet utser en oberoende person och en ersättare från den förteckning som avses i artikel 9.
   Om de behöriga myndigheterna i alla berörda medlemsstater har underlåtit att göra detta, får den berörda personen begära att den behöriga domstolen eller det nationella utnämnande organet i varje medlemsstat utser två oberoende personer från den förteckning som avses i artikel 9. Dessa oberoende personer ska utse en ordförande genom lottning från förteckningen över oberoende personer enligt artikel 8.3.
   Berörda personer ska lämna sin begäran att utse oberoende personer och deras ersättare till sina respektive hemvistländer, om fler än en berörd person är inblandade i förfarandet, eller till de medlemsstater vars behöriga myndigheter har underlåtit att utse minst en oberoende person och dennes ersättare, om endast en berörd person är inblandad.
   2.   Utnämningen av oberoende personer och deras ersättare enligt punkt 1 i den här artikeln ska hänskjutas till behörig domstol i en medlemsstat eller nationellt utnämnande organ först efter utgången av den tidsperiod på 120 dagar som avses i artikel 6.1 och inom 30 dagar efter utgången av denna period.
   3.   Den behöriga domstolen eller det nationella utnämnande organet ska fatta ett beslut enligt punkt 1 och meddela sökanden detta beslut. Det förfarande som är tillämpligt vid den behöriga domstolen för att utse de oberoende personerna om medlemsstaten underlåter att utse dem ska vara detsamma som förfarandet enligt nationella regler i civilrättsliga och kommersiella skiljeförfaranden som är tillämpligt när domstolarna eller nationella utnämnande organ utser skiljemän eftersom parterna inte kan enas i detta avseende. Den behöriga domstolen eller det nationella utnämnande organet i en medlemsstat ska informera den behöriga myndigheten i den medlemsstaten som i sin tur utan dröjsmål ska informera den behöriga myndigheten i övriga berörda medlemsstater. Den behöriga myndigheten i den medlemsstat som ursprungligen underlåtit att utnämna en oberoende person och dennes ersättare ska ha rätt att överklaga beslutet från domstolen, eller det nationella utnämnande organet i den medlemsstaten, förutsatt att den behöriga myndigheten har rätt att göra det enligt nationell rätt. I händelse av avvisande ska sökanden ha rätt att överklaga domstolens beslut i enlighet med de nationella processrättsliga reglerna.
   Artikel 8
   Den rådgivande kommittén
   1.   Den rådgivande kommitté som avses i artikel 6 ska ha följande sammansättning:

               a)

               En ordförande.

               b)

               En företrädare för varje berörd behörig myndighet. Om de behöriga myndigheterna kommer överens om det, får antalet sådana företrädare utökas till två för varje behörig myndighet.

               c)

               En oberoende person som ska utses av varje behörig myndighet i de berörda medlemsstaterna från den förteckning som avses i artikel 9. Om de behöriga myndigheterna kommer överens om det, får antalet sådana utsedda personer utökas till två för varje behörig myndighet.

         2.   Reglerna för utnämning av oberoende personer ska fastställas genom överenskommelse mellan de behöriga myndigheterna i de berörda medlemsstaterna. Efter att oberoende personer har utsetts ska en ersättare utses för var och en av dem enligt reglerna för utnämnande av oberoende personer i de fall där de oberoende personerna är förhindrade att utföra sina uppgifter.
   3.   Om reglerna för utnämning av oberoende personer inte har fastställts enligt punkt 2 ska utnämningen av sådana personer ske genom lottdragning.
   4.   Med undantag för om de oberoende personerna har utnämnts av den behöriga domstolen eller det nationella utnämnande organet i enlighet med artikel 7.1, får den behöriga myndigheten i de berörda medlemsstaterna invända mot utnämningen av en viss oberoende person på de grunder som överenskommits i förväg mellan de berörda behöriga myndigheterna eller i någon av följande grunder:

               a)

               Personen i fråga tillhör eller arbetar på uppdrag av en av de berörda skattemyndigheterna eller om detta varit fallet någon gång under de föregående tre åren.

               b)

               Personen i fråga har eller har haft en betydande andel i eller rösträtt i eller är eller har varit anställd av eller rådgivare åt någon inblandad berörd person vid någon tidpunkt under de fem år som föregick den dag då vederbörande utnämndes.

               c)

               Personen i fråga inte ger tillräckliga garantier om objektivitet för att lösa den tvist eller de tvister som ska avgöras.

               d)

               Personen i fråga är anställd i ett företag som tillhandahåller skatterådgivning eller på annat sätt yrkesmässigt ger skatterådgivning eller var i en sådan situation vid någon tidpunkt under en period av minst tre år före den dag då vederbörande utnämndes.

         5.   Behöriga myndigheter i de berörda medlemsstaterna kan begära att en person som har utnämnts enligt punkt 2 eller 3, eller dennes ersättare, ska uppge eventuella intressen, förhållanden eller övrigt som kan påverka dennes oberoende eller opartiskhet eller som rimligen skulle kunna ge upphov till ett intryck av partiskhet i förfarandet.
   Under en period av tolv månader efter avkunnandet av den rådgivande kommitténs beslut, får en oberoende person som ingår i den rådgivande kommittén inte befinna sig i någon situation som skulle ha föranlett behörig myndighet att invända mot personens utnämning enligt bestämmelserna i denna punkt, om denne befunnit sig i situationen vid tidpunkten för utnämningen till den rådgivande kommittén.
   6.   Företrädarna för de behöriga myndigheterna och oberoende personer som utses i enlighet med punkt 1 i den här artikeln ska välja en ordförande från den förteckning över personer som avses i artikel 9. Såvida inte dessa företrädare för varje behörig myndighet och oberoende personer kommer överens om något annat, ska ordföranden vara en domare.
   Artikel 9
   Förteckningen över oberoende personer
   1.   Förteckningen över oberoende personer ska bestå av samtliga oberoende personer som nomineras av medlemsstaterna. Varje medlemsstat ska för detta ändamål nominera minst tre enskilda personer som är kompetenta och oberoende, och som kan agera opartiskt och med integritet.
   2.   Varje medlemsstat ska till kommissionen anmäla namnen på de oberoende personer som den har nominerat. Varje medlemsstat ska också förse kommissionen med fullständig och aktuell information om dessa personers yrkesmässiga och akademiska bakgrund, deras kompetens, deras expertis och eventuella intressekonflikter som de kan ha. Medlemsstaterna får ange i meddelandet vilken av dessa personer som kan utnämnas till ordförande.
   3.   Medlemsstaterna ska utan dröjsmål underrätta kommissionen om eventuella ändringar i förteckningen över oberoende personer.
   Varje medlemsstat ska inrätta förfaranden för strykning av varje person som de har utnämnt från förteckningen över oberoende personer om den personen inte längre är oberoende.
   Om en medlemsstat, efter beaktande av de relevanta bestämmelserna i denna artikel, av skäl som rör bristande oberoende, har rimlig anledning att invända mot en oberoende person som kvarstår på ovannämnda förteckning, ska den informera kommissionen om detta och därvid tillhandahålla lämpliga styrkande bevis som stöd för sina betänkligheter. Kommissionen ska i sin tur informera den medlemsstat som nominerat personen i fråga om invändningen och bevisen till stöd för det; den sistnämnda medlemsstaten ska inom sex månader vidta de åtgärder som krävs för att utreda klagomålet och ska besluta huruvida personen i fråga ska stå kvar på eller strykas från förteckningen. Medlemsstaten ska därefter underrätta kommissionen utan dröjsmål.
   Artikel 10
   Kommittén för alternativ tvistlösning
   1.   De behöriga myndigheterna i de berörda medlemsstaterna får komma överens om att inrätta en kommitté för alternativ tvistlösning (nedan kallad en kommitté för alternativ tvistlösning) i stället för den rådgivande kommittén för att avge ett yttrande om hur tvistefrågan ska lösas i enlighet med artikel 14. De behöriga myndigheterna i medlemsstaterna får även komma överens om att inrätta en kommitté för alternativ tvistlösning i form av en kommitté som är permanent (nedan kallad en ständig kommitté).
   2.   Kommittén för alternativ tvistlösning får, med undantag av de regler om dess medlemmars oberoende som fastställs i artikel 8.4 och 8.5, skilja sig från den rådgivande kommittén med avseende på sammansättning och form.
   En kommitté för alternativ tvistlösning får, om så är lämpligt, tillämpa varje tvistlösningsförfarande eller metod för att lösa tvisten på ett bindande sätt. Som ett alternativ till den typ av tvistlösningsförfarande som tillämpas av den rådgivande kommittén enligt artikel 8, dvs. förfarandet med oberoende yttrande, kan de behöriga myndigheterna i de berörda medlemsstaterna enligt denna artikel komma överens om – och kommittén för alternativ tvistlösning tillämpa – någon annan typ av tvistlösningsförfarande, inbegripet skiljeförfarande med slutligt bud.
   3.   De behöriga myndigheterna i de berörda medlemsstaterna ska enas om arbetsordning i enlighet med artikel 11.
   4.   Artiklarna 12 och 13 ska gälla för kommittén för alternativ tvistlösning, såvida inte något annat beslutas i arbetsordningen som avses i artikel 11.
   Artikel 11
   Arbetsordning
   1.   Medlemsstaterna ska se till att, inom den period av 120 dagar som anges i artikel 6.1, behörig myndighet i var och en av de berörda medlemsstaterna underrättar den berörda personen om följande:

               a)

               Arbetsordning för den rådgivande kommittén eller kommittén för alternativ tvistlösning.

               b)

               Den dag då yttrandet om tvistefrågans lösning senast ska antas.

               c)

               Hänvisning till eventuella tillämpliga rättsliga bestämmelser i medlemsstaternas nationella rätt och eventuella tillämpliga avtal eller konventioner.

         2.   Arbetsordningen ska undertecknas mellan de behöriga myndigheterna i de medlemsstater som är inblandade i tvisten.
   Arbetsordningen ska särskilt innehålla:

               a)

               Beskrivning av och egenskaper hos tvistefrågan.

               b)

               Riktlinjer som de behöriga myndigheterna i medlemsstaterna kommit överens om när det gäller de rätts- och sakfrågor som ska lösas.

               c)

               Formen för tvistlösningsorganet, som ska vara antingen en rådgivande kommitté eller en kommitté för alternativ tvistlösning, samt typen av förfarande för alternativ tvistlösning, om förfarandet skiljer sig åt från det förfarande med oberoende yttrande som tillämpas av en rådgivande kommitté.

               d)

               Tidsramen för tvistlösningsförfarandet.

               e)

               Sammansättningen av den rådgivande kommittén eller kommittén för alternativ tvistlösning (inbegripet medlemmarnas antal och namn, uppgifter om deras behörigheter och kvalifikationer samt information om deras intressekonflikter).

               f)

               Villkoren för deltagande av den berörda personen och tredje parter, utbyte av memorandum, information och bevis, kostnader, typ av tvistlösningsförfarande och övriga relevanta proceduraspekter eller organisatoriska aspekter.

               g)

               De logistiska arrangemangen för den rådgivande kommitténs förfaranden och utfärdandet av dess yttrande.

         Om en rådgivande kommitté inrättas för att avge ett yttrande enligt artikel 6.1 första stycket a, ska endast den information som avses i artikel 11.2 andra stycket a, d, e och f anges i arbetsordningen.
   3.   Kommissionen ska genom genomförandeakter fastställa standardarbetsordningar på grundval av bestämmelserna i punkt 2 andra stycket i denna artikel. Sådana standardarbetsordningar ska tillämpas i händelse av att arbetsordningen är ofullständig eller inte har underrättats den berörda personen. Dessa genomförandeakter ska antas i enlighet med det förfarande som avses i artikel 20.2.
   4.   Om de behöriga myndigheterna inte har underrättat den berörda personen om arbetsordningen enligt punkterna 1 och 2 ska de oberoende personerna och ordföranden komplettera arbetsordningen på grundval av standardformuläret enligt punkt 3 och ska skicka dem till den berörda personen inom två veckor från datumet för inrättande av den rådgivande kommittén eller kommittén för alternativ tvistlösning. När de oberoende personerna och ordföranden inte har enats om arbetsordningen eller inte har underrättat den berörda personen om arbetsordningen, får den berörda personen eller de berörda personerna vända sig till den behöriga domstolen i en av de berörda medlemsstaterna i syfte att erhålla ett beslut om genomförande av arbetsordningen.
   Artikel 12
   Förfarandets kostnader
   1.   Med undantag för vad som föreskrivs i punkt 2, och såvida inte de behöriga myndigheterna i de berörda medlemsstaterna har kommit överens om annat, ska följande kostnader delas lika mellan medlemsstaterna:

               a)

               Kostnaderna för de oberoende personerna, som ska vara ett belopp motsvarande genomsnittet för den gängse ersättningen till högre tjänstemän i de berörda medlemsstaterna och,

               b)

               i förekommande fall, arvodena för de oberoende personerna, som ska vara begränsade till 1 000 EUR per person och dag för varje dag då den rådgivande kommittén eller kommittén för alternativ tvistlösning sammanträder.

         Medlemsstaterna ska inte stå för de kostnader som den berörda personen ådrar sig.
   2.   Om den berörda personen har lämnat

               a)

               ett meddelande om återkallande av klagomål enligt artikel 3.6 eller

               b)

               en begäran enligt artikel 6.1 efter ett avvisande enligt artikel 5.1 och den rådgivande kommittén har beslutat att de relevanta behöriga myndigheterna gjorde rätt i att avvisa klagomålet

         och om de behöriga myndigheterna i de berörda medlemsstaterna ger sitt samtycke, ska den berörda personen stå för samtliga de kostnader som avses i punkt 1 a och b.
   Artikel 13
   Information, bevisning och hörande
   1.   För tillämpning av det förfarande som avses i artikel 6 får de berörda personerna, om de behöriga myndigheterna i de berörda medlemsstaterna ger sitt samtycke, förse den rådgivande kommittén eller kommittén för alternativ tvistlösning med information, bevisning eller handlingar som kan vara av relevans för beslutet. De berörda personerna och de behöriga myndigheterna i de berörda medlemsstaterna ska tillhandahålla information, bevisning eller handlingar på begäran av den rådgivande kommittén eller kommittén för alternativ tvistlösning. Dessa behöriga myndigheter får dock vägra att lämna uppgifter till den rådgivande kommittén i följande fall:

               a)

               Att erhålla uppgifterna kräver att administrativa åtgärder vidtas som är oförenliga med nationell rätt.

               b)

               Uppgifterna kan inte erhållas enligt den berörda medlemsstatens nationella rätt.

               c)

               Uppgifterna gäller handels-, affärs-, industri-, eller yrkeshemligheter eller handelsprocesser.

               d)

               Utlämnande av uppgifterna strider mot grunderna för rättsordningen.

         2.   Berörda personer får, på egen begäran och med samtycke från de behöriga myndigheterna i de berörda medlemsstaterna, inställa sig eller låta sig företrädas inför en rådgivande kommitté eller en kommitté för alternativ tvistlösning. Berörda personer ska inställa sig eller låta sig företrädas inför den rådgivande kommittén eller kommittén för alternativ tvistlösning på dess begäran.
   3.   De oberoende personerna och övriga medlemmar ska omfattas av tystnadsplikt enligt den nationella lagstiftningen i var och en av de berörda medlemsstaterna vad avser information som de får i egenskap av medlemmar i den rådgivande kommittén eller kommittén för alternativ tvistlösning. Berörda personer och, i förekommande fall, deras företrädare ska förbinda sig att behandla all information (inbegripet kunskap om handlingar) som de får under sådana förfaranden som hemlig. Den berörda personen och dennes företrädare ska lämna en försäkran om detta till de behöriga myndigheterna i de berörda medlemsstaterna när så begärs under förfarandena. Medlemsstaterna ska lämpliga sanktioner för överträdelser av tystnadsplikten.
   Artikel 14
   Yttrandet från den rådgivande kommittén eller kommittén för alternativ tvistlösning
   1.   En rådgivande kommitté eller en kommitté för alternativ tvistlösning ska lämna sitt yttrande till de behöriga myndigheterna i de berörda medlemsstaterna senast sex månader efter den dag då den inrättades. Om den rådgivande kommittén eller kommittén för alternativ tvistlösning anser att tvistefrågan är sådan att den behöver mer än sex månader på sig för att avge ett yttrande får denna period förlängas med tre månader. Den rådgivande kommittén eller kommittén för alternativ tvistlösning ska underrätta de behöriga myndigheterna i de berörda medlemsstaterna och de berörda personerna om en sådan förlängning.
   2.   Den rådgivande kommittén eller kommittén för alternativ tvistlösning ska grunda sitt yttrande på bestämmelserna i det tillämpliga avtal eller den tillämpliga konvention som avses i artikel 1 samt på tillämpliga nationella regler.
   3.   Den rådgivande kommittén eller kommittén för alternativ tvistlösning ska anta sitt yttrande med enkel majoritet av sina medlemmar. Om en majoritet inte kan uppnås, ska ordförandens röst avgöra det slutliga yttrandet. Ordföranden ska lämna de behöriga myndigheterna yttrandet från den rådgivande kommittén eller kommittén för alternativ tvistlösning.
   Artikel 15
   Slutligt beslut
   1.   De berörda behöriga myndigheterna ska enas om hur tvistefrågan ska lösas inom sex månader från delgivningen av yttrandet från den rådgivande kommittén eller kommittén för alternativ tvistlösning.
   2.   De behöriga myndigheterna får fatta ett beslut som avviker från yttrandet från den rådgivande kommittén eller kommittén för alternativ tvistlösning. Om de inte lyckas nå en överenskommelse om hur tvistefrågan ska lösas, ska de dock vara bundna av detta yttrande.
   3.   Varje medlemsstat ska se till att dess behöriga myndighet utan dröjsmål meddelar den berörda personen det slutliga beslutet om tvistefrågans lösning. Om det slutliga beslutet inte har meddelats inom 30 dagar efter det att beslutet har fattats får den berörda personen överklaga i hemvistmedlemsstaten i enlighet med tillämpliga nationella regler i syfte att erhålla det slutliga beslutet.
   4.   Det slutliga beslutet ska vara bindande för de berörda medlemsstaterna och ska inte utgöra ett prejudikat. Det slutliga beslutet ska genomföras om den berörda personen eller de berörda personerna godtar det slutliga beslutet och i förekommande fall avstår från rätten till inhemska åtgärder inom 60 dagar från det datum då det slutliga beslutet meddelades.
   Med undantag för om den relevanta domstolen eller annan rättslig myndighet i en berörd medlemsstat, i enlighet med sina tillämpliga nationella regler om rättsmedel och genom tillämpning av kriteriet i artikel 8, konstaterar bristande oberoende ska det slutliga beslutet genomföras enligt nationell rätt i de berörda medlemsstaterna, vilka till följd av det slutliga beslutet ska ändra sin beskattning, oavsett de tidsfrister som föreskrivs i nationell rätt. Om det slutliga beslutet inte har genomförts får den berörda personen vända sig till den behöriga domstolen i den medlemsstat som har underlåtit att genomföra det slutliga beslutet för att se till att det genomförs.
   Artikel 16
   Samverkan med nationella förfaranden och undantag
   1.   Det faktum att en medlemsstat har vidtagit en åtgärd som gett upphov till en tvistefråga vinner laga kraft enligt nationell rätt ska inte hindra de berörda personerna från att använda sig av de förfaranden som föreskrivs i detta direktiv.
   2.   Hänskjutande av tvistefrågan till förfarandet för ömsesidig överenskommelse eller tvistlösningsförfarandet enligt artikel 4 respektive artikel 6 ska inte hindra en medlemsstat från att inleda eller fortsätta rättsliga förfaranden eller förfaranden för administrativa och straffrättsliga påföljder för samma ärende.
   3.   Berörda personer får tillgripa de rättsmedel som står dem till buds enligt nationell rätt i de berörda medlemsstaterna. Om den berörda personen har inlett ett förfarande i syfte att använda sig av ett sådant rättsmedel ska de tidsperioder som avses i artiklarna 3.5 och 4.1 emellertid inledas från och med det datum då en dom som avkunnats i detta förfarande vunnit laga kraft eller förfarandet i fråga på annat vis slutgiltigt har avslutats eller förfarandet har skjutits upp.
   4.   Om ett beslut om en tvistefråga har avkunnats av den relevanta domstolen eller annan rättslig myndighet i medlemsstaten, och den nationella rätten i den medlemsstaten inte tillåter att det kan avvika från det beslutet, får medlemsstaten i fråga föreskriva att,

               a)

               innan de behöriga myndigheterna i de berörda medlemsstaterna nått en överenskommelse om samma tvistefråga genom förfarandet för ömsesidig överenskommelse enligt artikel 4, ska den behöriga myndigheten i medlemsstaten i fråga underrätta de övriga behöriga myndigheterna i de berörda medlemsstaterna om beslutet från den relevanta domstolen eller annan rättslig myndighet och att det förfarandet ska avslutas med verkan från och med datumet för detta underrättande,

               b)

               innan den berörda personen har lämnat en begäran enligt artikel 6.1, ska bestämmelserna i artikel 6.1 inte vara tillämpliga om tvistefrågan förblivit olöst under hela förfarandet för ömsesidig överenskommelse enligt artikel 4; i detta fall ska den behöriga myndigheten i medlemsstaten i fråga underrätta de övriga behöriga myndigheterna i de berörda medlemsstaterna om verkningarna av beslutet från den relevanta domstolen eller annan rättslig myndighet,

               c)

               ska tvistlösningsförfarandet enligt artikel 6 avslutas om beslutet från den relevanta domstolen eller annan rättslig myndighet har avkunnats vid någon tidpunkt efter det att en berörd person har lämnat en begäran enligt artikel 6.1 men innan den rådgivande kommittén eller kommittén för alternativ tvistlösning avgett sitt yttrande till de behöriga myndigheterna i de berörda medlemsstaterna enligt artikel 14; i vilket fall den behöriga myndigheten i den relevanta berörda medlemsstaten ska underrätta de övriga behöriga myndigheterna i de berörda medlemsstaterna samt den rådgivande kommittén eller kommittén för alternativ tvistlösning om verkningarna av beslutet från den relevanta domstolen eller annan rättslig myndighet.

         5.   Inlämning av ett klagomål i enlighet med artikel 3 ska sätta punkt för eventuellt annat pågående förfarande enligt förfarandet för ömsesidig överenskommelse eller tvistlösningsförfarande enligt ett avtal eller en konvention som tolkas eller tillämpas i förhållande till den relevanta tvistefrågan. Ett sådant annat pågående förfarande som rör den relevanta tvistefrågan ska avslutas med verkan från och med det datum då någon av de behöriga myndigheterna i de berörda medlemsstaterna först mottog klagomålet.
   6.   Genom undantag från artikel 6 får en berörd medlemsstat neka tillgång till tvistlösningsförfarandet enligt samma artikel i fall där påföljder har ålagts i den medlemsstaten vad avser den justerade inkomsten eller det justerade kapitalet för skattebedrägeri, avsiktlig försummelse och grov vårdslöshet. Om ett rättsligt eller administrativt förfarande har inletts som skulle kunna leda till sådana påföljder och detta förfarande äger rum samtidigt som något av de förfaranden som avses i detta direktiv kan en behörig myndighet låta förfarandena enligt detta direktiv vila från och med datumet för godtagandet av klagomålet till och med datumet för den slutliga utgången i det rättsliga eller administrativa förfarandet.
   7.   En medlemsstat får från fall till fall neka tillgång till tvistlösningsförfarandet enligt artikel 6 om tvistefrågan inte rör dubbelbeskattning. Den behöriga myndigheten i denna medlemsstat ska i detta fall utan dröjsmål underrätta den berörda personen och de behöriga myndigheterna i de övriga berörda medlemsstaterna.
   Artikel 17
   Särskilda bestämmelser för enskilda personer och mindre företag
   Om den berörda personen antingen är

               a)

               en enskild person eller

               b)

               inte är ett stort företag och inte utgör en del av en stor koncern (båda enligt definitionen i Europaparlamentets och rådets direktiv 2013/34/EU (5)),

         den berörda personen får lämna in klagomål, svar på en begäran om ytterligare information, återkallande och begäran enligt artikel 3.1, artikel 3.4, artikel 3.6 respektive artikel 6.1 (nedan kallat meddelanden) genom undantag från dessa bestämmelser endast till den behöriga myndigheten i den medlemsstat där den berörda personen har sin hemvist. Den behöriga myndigheten i den medlemsstaten ska underrätta de behöriga myndigheterna i alla övriga berörda medlemsstater samtidigt och inom två månader efter det sådana meddelanden mottagits. När en sådan underrättelse har lämnats ska den berörda personen anses ha lämnat in meddelandet till alla de berörda medlemsstaterna den dag en sådan underrättelse lämnas.
   I händelse av ytterligare information mottagen enligt artikel 3.4 ska den behöriga myndigheten i den medlemsstat som mottar den ytterligare informationen samtidigt skicka en kopia till de behöriga myndigheterna i alla andra berörda medlemsstater. När detta översändande har gjorts ska alla de berörda medlemsstaterna anses ha mottagit den ytterligare informationen den dag då den översändande behöriga myndigheten mottog den information.
   Artikel 18
   Offentliggörande
   1.   Rådgivande kommittéer och kommittéer för alternativ tvistlösning ska utfärda sina yttranden skriftligen.
   2.   De behöriga myndigheterna får enas om att offentliggöra det slutliga beslut som avses i artikel 15 i dess helhet, med förbehåll för samtycke av den berörda personen i fråga.
   3.   Om de behöriga myndigheterna eller den berörda personen inte samtycker till att det slutliga beslutet offentliggörs i sin helhet, ska de behöriga myndigheterna offentliggöra en sammanfattning av det slutliga beslutet. Denna sammanfattning ska innehålla en beskrivning av frågan och sakinnehållet, datum, berörda beskattningsperioder, rättslig grund, branschsektor samt en kort beskrivning av den slutliga utgången. Sammanfattningen ska även innehålla en beskrivning av den skiljedomsmetod som använts.
   De behöriga myndigheterna ska till den berörda personen översända den information som enligt första stycket ska offentliggöras innan den offentliggörs. Senast 60 dagar efter det att sådan information mottagits får den berörda personen begära att de behöriga myndigheterna inte offentliggör information som rör någon handels-, affärs-, industri-, eller yrkeshemligheter eller handelsprocesser eller information som strider mot grunderna för rättsordningen.
   4.   Kommissionen ska genom genomförandeakter fastställa standardformulär för tillhandahållandet av den information som avses i punkterna 2 och 3 i denna artikel. Dessa genomförandeakter ska antas i enlighet med det förfarande som avses i artikel 20.2.
   5.   De behöriga myndigheterna ska utan dröjsmål meddela kommissionen den information som ska offentliggöras i enlighet med punkt 3.
   Artikel 19
   Kommissionens roll och administrativt stöd
   1.   Kommissionen ska hålla förteckningen över behöriga myndigheter och förteckningen över oberoende personer som avses i artikel 8.4 uppdaterad samt göra dem tillgängliga på internet. Denna förteckning ska endast innehålla namnen på dessa personer.
   2.   Medlemsstaterna ska underrätta kommissionen om de åtgärder som de har vidtagit för att ålägga sanktioner för eventuella överträdelser av bestämmelserna om tystnadsplikt i artikel 13. Kommissionen ska underrätta de övriga medlemsstaterna om detta.
   3.   Kommissionen ska upprätthålla en central databas, i vilken de uppgifter som offentliggörs i enlighet med artikel 18.2 och 18.3 arkiveras och offentliggörs elektroniskt.
   Artikel 20
   Kommittéförfarande
   1.   Kommissionen ska biträdas av kommittén för tvistlösning. Denna kommitté ska vara en kommitté i den mening som avses i förordning (EU) nr 182/2011.
   2.   När det hänvisas till denna punkt ska artikel 5 i förordning (EU) nr 182/2011 tillämpas.
   Artikel 21
   Översyn
   Senast den 30 juni 2024 ska kommissionen utvärdera genomförandet av detta direktiv och lägga fram en rapport för rådet. Kommissionens rapport ska, om det är lämpligt, åtföljas av ett lagstiftningsförslag.
   Artikel 22
   Införlivande
   1.   Medlemsstaterna ska senast den 30 juni 2019 sätta i kraft de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa detta direktiv. De ska till kommissionen genast överlämna texten till dessa bestämmelser.
   När en medlemsstat antar dessa bestämmelser, ska de innehålla en hänvisning till detta direktiv eller åtföljas av en sådan hänvisning när de offentliggörs. Medlemsstaterna ska avgöra hur sådan hänvisning ska göras.
   2.   Medlemsstaterna ska till kommissionen överlämna texten till de centrala bestämmelser i nationell lagstiftning som de antar inom det område som omfattas av detta direktiv.
   Artikel 23
   Ikraftträdande
   Detta direktiv träder i kraft den tjugonde dagen efter det att det har offentliggjorts i Europeiska unionens officiella tidning.
   Det ska tillämpas på alla klagomål som lämnas in från och med den 1 juli 2019 och som avser tvistefrågor rörande inkomst eller kapital som intjänats som gjorts under ett beskattningsår som började den 1 januari 2018 eller senare. Behöriga myndigheter i berörda medlemsstater får dock enas om att tillämpa detta direktiv på klagomål som lämnats in före detta datum eller på tidigare beskattningsår.
   Artikel 24
   Adressater
   Detta direktiv riktar sig till medlemsstaterna.

      Utfärdat i Luxemburg den 10 oktober 2017.

            På rådets vägnar

         T. TÕNISTE

            Ordförande

      (1)  Yttrande av den 6 juli 2017 (ännu ej offentliggjort i EUT).

      (2)  Yttrande av den 22 februari 2017 (ännu ej offentliggjort i EUT).

      (3)  EGT L 225, 20.8.1990, s. 10.

      (4)  Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 182/2011 av den 16 februari 2011 om fastställande av allmänna regler och principer för medlemsstaternas kontroll av kommissionens utövande av sina genomförandebefogenheter (EUT L 55, 28.2.2011, s. 13).

      (5)  Europaparlamentets och rådets direktiv 2013/34/EU av den 26 juni 2013 om årsbokslut, koncernredovisning och rapporter i vissa typer av företag, om ändring av Europaparlamentets och rådets direktiv 2006/43/EG och om upphävande av rådets direktiv 78/660/EEG och 83/349/EEG (EUT L 182, 29.6.2013, s. 19).


Avis juridique important

|

31998L0006

Europaparlamentets och rådets direktiv 98/6/EG av den 16 februari 1998 om konsumentskydd i samband med prismärkning av varor som erbjuds konsumenter

Europeiska gemenskapernas officiella tidning nr L 080 , 18/03/1998 s. 0027 - 0031

EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS DIREKTIV 98/6/EG av den 16 februari 1998 om konsumentskydd i samband med prismärkning av varor som erbjuds konsumenterEUROPAPARLAMENTET OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIVmed beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artikel 129a.2 i detta,med beaktande av kommissionens förslag (1),med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande (2),i enlighet med det i artikel 189b i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapens angivna förfarandet (3) och mot bakgrund av det gemensamma utkastet som godkändes av förlikningskommittén den 9 december 1997, ochmed beaktande av följande:1. En öppet fungerande marknad och korrekt information främjar konsumentskyddet och en sund konkurrens mellan företag och varor.2. Konsumenter måste garanteras en hög skyddsnivå. Gemenskapen bör bidra till detta genom särskilda åtgärder som stöder och kompletterar medlemsstaternas politik för exakt, klar och otvetydig information till konsumenterna om priserna på de varor som erbjuds dem.3. Enligt rådets resolution av den 14 april 1975 om Europeiska ekonomiska gemenskapens preliminära program för konsumentskydd och informationspolitik (4) och rådets resolution av den 19 maj 1981 om Europeiska ekonomiska gemenskapens andra program för konsumentskydd och informationspolitik (5) bör gemensamma principer för prismärkning utarbetas.4. Dessa principer har uppställts genom direktiv 79/581/EEG (6) om konsumentskydd i samband med prismärkning av livsmedel och i direktiv 88/314/EEG (7) om konsumentskydd i samband med prismärkning av andra varor än livsmedel.5. Sambandet mellan jämförprismärkning och förpaketerade varor med i förväg bestämda mängder eller volymer som motsvarar värdena på de mängdserier som har fastställts på gemenskapsnivå har visat sig vara överdrivet svårt att tillämpa. Det är följaktligen nödvändigt att i konsumentens intresse överge detta samband till förmån för en ny förenklad mekanism, utan att det påverkar reglerna om standardisering av förpackningar.6. Skyldigheten att ange försäljningspris och jämförpris bidrar avsevärt till att förbättra konsumentinformationen, eftersom detta är det enklaste sättet att ge konsumenterna optimala möjligheter att utvärdera och jämföra varors pris och därmed göra välgrundade val utifrån enkla jämförelser.7. Det bör följaktligen vara en allmän skyldighet att samtidigt ange varors försäljningspris och jämförpris för alla varor utom för varor som säljs i lös vikt, för vilka försäljningspriset inte kan bestämmas förrän konsumenten anger hur mycket av varan som behövs.8. Det är nödvändigt att beakta att vissa varor vanligen säljs i andra mängder än ett kilo, en liter, en meter, en kvadratmeter eller en kubikmeter. Det är därför lämpligt att medlemsstaterna får tillåta att jämförpriset hänför till en annan mängdenhet med beaktande av varans karaktär och de kvantiteter i vilka den normalt säljs i den berörda medlemsstaten.9. Skyldigheten att ange jämförpris kan under vissa omständigheter utgöra en alltför tung börda för vissa små detaljistföretag och medlemsstaterna bör därför ha rätt att avstå från att tillämpa denna skyldighet under en lämplig övergångsperiod.10. Medlemsstaterna bör också ha möjlighet att medge undantag från skyldigheten att ange jämförpriset för varor för vilka denna prismärkning inte skulle vara av betydelse eller riskera att skapa förvirring, till exempel när mängdangivelsen inte är relevant för prisjämförelsen eller när olika varor saluförs i samman förpackning.11. Medlemsstaterna får för att underlätta tillämpningen av den införda mekanismen, när det gäller andra varor än livsmedel, upprätta en förteckning över de varor eller varukategorier för vilka kravet på jämförprismärkning fortsatt skall gälla.12. Regler på gemenskapsnivå gör det möjligt att säkerställa enhetlig och tydlig information till nytta för alla konsumenter på den inre marknaden. Det nya förenklade tillvägagångssättet är både nödvändigt och tillräckligt för att uppnå detta mål.13. Medlemsstaterna måste se till att systemet är effektivt. Systemets öppenhet bör också behållas när euron införs. För detta ändamål bör det högsta antalet prisangivelser begränsas.14. Särskild uppmärksamhet bör ägnas små detaljistföretag. Kommissionen bör därför i sin rapport om tillämpningen av det här direktivet, vilken skall läggas fram senast tre år efter den dag som anges i artikel 11.1, särskilt beakta de små detaljistföretagens erfarenheter av tillämpningen av det här direktivet, bland annat av teknisk utveckling och införandet av en gemensam valuta. Rapporten, som skall beakta den övergångsperiod som anges i artikel 6, bör åtföljas av förslag.HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.Artikel 1 Syftet med detta direktiv är att föreskriva att försäljningspris och jämförpris skall anges på alla varor som konsumenter erbjuds av näringsidkare, för att förbättra informationen till konsumenterna och underlätta prisjämförelser.Artikel 2 I detta direktiv avses meda) försäljningspris: det slutliga priset på en enhet eller en bestämd mängd av en vara, inklusive mervärdeskatt och alla övriga skatter,b) jämförpris: det slutliga priset, inklusive mervärdeskatt och alla övriga skatter, på ett kilo, en liter, en meter, en kvadratmeter eller en kubikmeter av en vara eller en annan mängdenhet som i den berörda medlemsstaterna i stor utsträckning och traditionellt används vid försäljning av vissa varor,c) var som säljs i lös vikt: en vara som inte är färdigförpackad och som mäts upp i konsumentens närvaro,d) näringsidkare: en fysisk eller juridisk person som säljer eller erbjuder till försäljning varor som ingår i dennes handelsverksamhet eller yrkesmässiga verksamhet,e) konsument: en fysisk person som köper en vara av skäl som inte faller inom ramen för dennes kommersiella eller yrkesmässiga verksamhet.Artikel 3 1. Försäljningspriset och jämförpriset skall anges för alla varor som avses i artikel 1, dock så att angivandet av jämförpris omfattas av artikel 5. Jämförpriset behöver inte anges om det är identiskt med försäljningspriset.2. Medlemsstaterna får besluta att inte tillämpa punkt 1 på- varor som erbjuds i samband med tillhandahållandet av tjänster,- försäljning på auktion och försäljning av konst och antikviteter.3. När varan säljs i lös vikt behöver bara jämförpriset anges.4. I reklam där försäljningspriset på varor som avses i artikel 1 nämns skall även jämförpriset anges, om inte annat följer av artikel 5.Artikel 4 1. Försäljningspriset och jämförpriset skall vara entydiga, lätta att känna igen och tydligt läsbara. Medlemsstaterna får föreskriva att det högsta antalet prisangivelser begränsas.2. Jämförpriset skall hänföra sig till en mängd som anges i enlighet med nationella bestämmelser och gemenskapsbestämmelser.Om nettovikten och avrunnen vikt enligt nationella bestämmelser och gemenskapsbestämmelser skall anges för vissa färdigförpackade varor, skall det räcka med att jämförpriset för den avrunna vikten anges.Artikel 5 1. Medlemsstaterna får medge undantag från skyldigheten att ange jämförpriset för varor för vilka en sådan angivelse inte skulle vara av betydelse på grund av varornas karaktär eller ändamål, eller om en sådan angivelse skulle kunna skapa förvirring.2. Medlemsstaterna får, vid genomförandet av punkt 1, när det gäller andra varor än livsmedel, upprätta en förteckning över de varor eller varukategorier för vilka kravet på angivelse av jämförpriset alltjämt skall gälla.Artikel 6 Om skyldigheten att ange jämförpriset skulle medföra en alltför tung börda för visse små detaljistföretag på grund av det antal varor som erbjuds till försäljning, försäljningsytan, försäljningsplatsens karaktär, specifika försäljningsförhållanden ifall varan då inte direkt är tillgänglig för konsumenten eller vissa former av affärsverksamhet, till exempel vissa typer av ambulerande försäljning, får medlemsstaterna under en övergångsperiod med början från den dag som anges i artikel 11.1 föreskriva att skyldigheten att ange jämförpriset på andra varor än dem som säljs i lös vikt och som säljs av sådana företag inte skall gälla, med förbehåll av artikel 12.Artikel 7 Medlemsstaterna skall vidta lämpliga åtgärder för att informera alla personer som berörs om den nationella lagstiftning i vilken det här direktivet överförs i.Artikel 8 Medlemsstaterna skall fastställa påföljderna vid överträdelse av de nationella bestämmelser som antas för tillämpningen av detta direktiv och vidta alla nödvändiga åtgärder för att säkerställa att dessa genomförs. Dessa påföljder måste vara effektiva, proportionerliga och avskräckande.Artikel 9 1. Den övergångsperiod på nio år som anges i artikel 1 i Europaparlamentets och rådets direktiv 95/58/EG av den 29 november 1995 om ändring av direktiv 79/581/EEG om konsumentskydd i samband med prismärkning av livsmedel och i direktiv 88/314/EEG om konsumentskydd i samband med prismärkning av andra varor än livsmedel (8) skall förlängas till och med den dag som avses i artikel 11.1.2. Direktiven 79/581/EEG och 88/314/EEG skall upphöra att gälla från och med den dag som avses i artikel 11.1 i det här direktivet.Artikel 10 Det här direktivet skall inte förhindra medlemsstater från att anta eller behålla bestämmelse som är mer gynnsamma när det gäller information till konsumenterna och prisjämförelser, utan att det påverkar medlemsstaternas skyldigheter enligt fördraget.Artikel 11 1. Medlemsstaterna skall sätta i kraft de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa detta direktiv senast den 18 mars 2000. De skall genast underrätta kommissionen om detta. De bestämmelser som antas skall vara tillämpliga från och med den dagen.När en medlemsstat antar dessa bestämmelser skall de innehålla en hänvisning till detta direktiv eller åtföljas av en sådan hänvisning när de offentliggörs. Närmare föreskrifter om hur denna hänvisning skall göras skall varje medlemsstat själv utfärda.2. Medlemsstaterna skall till kommissionen överlämna texterna till de bestämmelser i nationell lagstiftning som de antar inom det område som omfattas av detta direktiv.3. Medlemsstaterna skall överlämna sina bestämmelser som föreskrivs i artikel 8 samt alla senare ändringar av dessa.Artikel 12 Senast tre år efter den dag som avses i artikel 11.1 skall kommissionen till Europaparlamentet och rådet överlämna en omfattande rapport om tillämpningen av detta direktiv, i synnerhet om tillämpningen av artikel 6, åtföljt av ett förslag.Europaparlamentet och rådet skall på grundval av detta se över bestämmelserna i artikel 6 och agera, i enlighet med fördraget, inom tre år från kommissionens överlämnande av det förslag som anges i första stycket.Artikel 13 Detta direktiv träder i kraft på dagen för dess offentliggörande i Europeiska gemenskapernas officiella tidning.Artikel 14 Detta direktiv riktar sig till medlemsstaterna.Utfärdat i Bryssel den 16 februari 1998.På Europaparlamentets vägnarJ. M. GIL-ROBLESOrdförandePå rådets vägnarJ. CUNNINGHAMOrdförande(1) EGT C 260, 5.10.1995, s. 5 ochEGT C 249, 27.8.1996, s. 2.(2) EGT C 82, 19.3.1996, s. 32.(3) Europaparlamentets yttrande avgivet den 18 april 1996, (EGT C 141, 13.5.1996, s. 191), rådets gemensamma ståndpunkt av den 27 september 1996 (EGT C 333, 7.11.1996, s. 7.) och Europaparlamentets beslut av den 18 februari 1997 (EGT C 85, 17.3.1997, s. 26). Europaparlamentets beslut av den 16 december 1997 och rådets beslut av den 18 december 1997.(4) EGT C 92, 25.4.1975, s. 1.(5) EGT C 133, 3.6.1981, s. 1.(6) EGT L 158, 26.6.1979, s. 19. Direktivet senast ändrat genom direktiv 95/58/EG (EGT L 299, 12.12.1995, s. 11).(7) EGT L 142, 9.6.1988, s. 19. Direktivet senast ändrat genom direktiv 95/58/EG (EGT L 299, 12.12.1995, s. 11).(8) EGT L 299, 12.12.1995, s. 11.Kommissionens förklaring Tillägg till artikel 2 b"Kommissionen anser att ordalydelsen i artikel 2 b "på ett kilo, en liter, en meter, en kvadratmeter eller en kubikmeter av en vara eller en annan mängdenhet", också kan tillämpas på varor som säljs individuellt eller styckevis".Kommissionens förklaring Tillägg till artikel 12.1Kommissionen anser att artikel 12.1 i detta direktiv inte skall tolkas som att den bestrider dess initiativrätt.


Avis juridique important

|

31968L0221

Rådets direktiv 68/221/EEG av den 30 april 1968 om en gemensam metod för att beräkna genomsnittsskattesatser enligt artikel 97 i fördraget

Europeiska gemenskapernas officiella tidning nr L 115 , 18/05/1968 s. 0014 - 0016 Finsk specialutgåva Område 9 Volym 1 s. 0005  Dansk specialutgåva: Serie I Område 1968(I) s. 0108  Svensk specialutgåva Område 9 Volym 1 s. 0005  Engelsk specialutgåva: Serie I Område 1968(I) s. 0114  "Grekisk specialutgåva" Område 09 Volym 1 s. 0014  Spansk specialutgåva: Område 09 Volym 1 s. 0016  Portugisisk specialutgåva: Område 09 Volym 1 s. 0016

RÅDETS DIREKTIV av den 30 april 1968 om en gemensam metod för att beräkna genomsnittsskattesatser enligt artikel 97 i fördraget (68/221/EEG)EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS RÅD HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIVmed beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska ekonomiska gemenskapen, särskilt artiklarna 99 och 100 i detta,med beaktande av beslut av den 21 juni 1960 av företrädare för medlemsstaternas regeringar som träffats i Rådet,med beaktande av kommissionens förslag,med beaktande av Europaparlamentets yttrande(),med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande(), ochmed beaktande av följande:Sedan fördraget trädde i kraft har fastställandet av de genomsnittliga skattesatser som föreskrivs i artikel 97 i fördraget för att kompensera belastningen av kumulativa omsättningsskatter som tas ut i flera led ständigt gett upphov till svårigheter som stör den gemensamma marknadens riktiga funktion. De ogynnsamma verkningarna ökar när tullarna avskaffas i gemenskapen.Enda syftet med en framtida anpassning av kompenserande avgifter och återbäringar bör vara att se till att befintliga kumulativa flerledssystem för omsättningsskatt blir mera neutrala i sin påverkan på internationell handel och möjliggöra övergången till det gemensamma mervärdessystemet på bästa möjliga villkor. Sådan anpassning är därför förenligt med de kriterier som erkänts i det beslut som den 21 juni 1960 fattades i Rådet av regeringarnas företrädare.De nämnda svårigheterna beror huvudsakligen på de metoder medlemsstaterna använder för att beräkna skattesatserna.Det ligger därför i den gemensamma marknadens intresse att dessa beräkningsmetoder, till dess att mervärdeskatten införts i alla medlemsstater, harmoniseras genom införande av gemensamma och skäliga regler som säkerställer att de gränser iakttas som anges i artikel 97 i fördraget och gör det möjligt att hålla de sålunda erhållna genomsnittliga skattesatserna under kontroll.För att så långt möjligt beakta de faktiska betingelser under vilka en vara eller varugrupp framställs måste reglerna också föreskriva viktning av skattebelastningen.Reglerna måste lämna möjligheten öppen för medlemsstaterna att tillgripa vissa schablonuppskattningar.Kommissionen bör få rätt att genom direktiv, antagna efter samråd med medlemsstaterna, fastställa förfarandet för tillämpning av den gemensamma beräkningsmetoden.För att göra det lättare för kommissionen att se till att de gränser som satts för den genomsnittliga skattesatsen iakttas bör det föreskrivas att medlemsstaterna måste på eget initiativ lämna kommissionen resultatet av beräkningar som bygger på den gemensamma metoden innan de inför eller ändrar en genomsnittsskattesats på något som helst sätt.HÄRMED FÖRESKRIVS FÖLJANDE.Artikel 11. När en stat i enlighet med artikel 97 i fördraget inför eller ändrar en genomsnittlig skattesats för att, både vad gäller import och export, kompensera den omsättningsskatt som direkt eller indirekt påförs tillverkningen av en vara eller varugrupp, skall den skattesatsen beräknas i enlighet med detta direktivs förreskrifter, med beaktande av de faktiska produktionsbetingelserna.2. Detta direktiv skall inte tillämpas på- genomsnittliga skattesatser som gäller när detta direktiv träder i kraft, även om de används för att beräkna den tidigare skattebelastningen i enlighet med artikel 6.- anpassningar av genomsnittliga skattesatser uteslutande på grund av en generell ändring av skattesatsen för omsättningsskatt.Artikel 21. Den genomsnittliga skattebelastningen på en vara skall vara lika med det viktade medeltalet för den i enlighet med artikel 3 6 fastställda skattebelastningen på varan i de olika representativa produktionsleden. Det viktade medeltalet skall bygga på varje leds betydelse för hela framställningen av varan.2. Den genomsnittliga skattebelastningen på en varugrupp skall vara lika med det viktade medeltalet för den genomsnittliga skattebelastningen på representativa varor i varugruppen. Varugruppens omfång skall bestämma antalet representativa varor som skall tas med i beräkningen. För varje representativ vara skall den genomsnittliga skattebelastningen beräknas i enlighet med punkt 1. Det vägda medeltalet skall bygga på de representativa varornas betydelse i förhållande till varugruppens hela produktion.Artikel 3Vid beräkning av skattebelastningen på en vara i sista produktionsledet får skattebelastningen på alla faktorer i framställningskostnaden i det ledet beaktas.Artikel 41. Vid beräkning av skattebelastningen på en vara i näst sista produktionsledet får hänsyn tas till skattebelastningarna i det ledet på de råmaterial, halvfabrikat och färdigvaror som används för råmaterial, halvfabrikat och färdigvaror som tas med i beräkningen i sista ledet, samt till alla andra omkostnadsfaktorer eller komponenter som tas med i beräkningen i sista ledet om andelen utgör minst 3 % av slutproduktens försäljningspris före skatt.2. Vid beräkning av skattebelastningen på en vara i andra led får hänsyn tas till skattebelastningarna i vart och ett av dessa led på de råmaterial, halvfabrikat och färdigvaror som är avsedda för tillverkning av råmaterial, halvfabrikat eller färdigvaror som beaktas i slutledet.Artikel 51. Om skattebelastningen i tidigare led för en faktor eller komponent som beaktas i ett senare led inte har beräknats i enlighet med artikel 4, får belastningen på den faktorn eller komponenten schablonmässigt räknas upp med 50 %. Om emellertid skattebelastningen på den faktorn eller komponenten beror på tillämpningen av en särskild skattesats, måste beloppet räknas om innan schablonberäkningen görs, på grundval av omsättningsskattens normala skattesats. När den speciella skattesatsen omfattar ett eller flera tidigare led, skall den belastning som framkommer vid dess tillämpning inte höjas schablonmässigt.2. Den skattebelastning som sålunda beräknas för tidigare led får inte överskrida den som skulle bli följden av att artikel 4 och 6 tillämpades på faktorn eller komponenten i fråga.Artikel 6Om det för någon faktor eller komponent som beaktas i något led finns en genomsnittlig skattesats, får den användas för beräkning av den tidigare skattebelastningen på faktorn eller komponenten i fråga, under förutsättning att detta står i överensstämmelse med artikel 97.Denna skattesats skall användas om den stöds av de beräkningar som i enlighet med artikel 10 lämnats till kommissionen.Artikel 71. När en medlemsstat inte beräknar den genomsnittliga skattebelastning för en vara eller varugrupp i enlighet med artikel 2 6, får skattebelastningen uppskattas till 100 %, 75 %, 50 % eller 30 % av den normala omsättningsskatten beroende på om faktorerna eller komponenterna i den vara eller varugrupp som beaktas i sista produktionsledet och omfattas av normal omsättningsskatt eller uppräknad omsättningsskatt utgör 65 %, 50 %, 35 % eller mindre än 35 % av försäljningspriset före skatt för varan eller varugruppen.2. Den sålunda uppskattade belastningen får inte överskrida den genomsnittliga skattebelastning som skulle framkomma om artiklarna 2, 3, 4 och 6 tillämpades.Artikel 8De genomsnittliga skattesatserna skall avrundas till närmaste halva procenttal uppåt eller nedåt, beroende på om det decimalbråk som uppkommer når eller inte når storleken 0,25 respektive 0,75.Artikel 9Efter samråd med medlemsstaterna skall kommissionen vid behov genom direktiv fastställa förfarandet för tillämpning av artikel 1 8.Artikel 101. När en medlemsstat avser att införa eller ändra en genomsnittlig skattesats, skall den lämna kommissionen de beräkningar genom vilka den genomsnittliga skattesatsen fastställts i enlighet med artikel 1 8.2. När kommissionen anser att en skattebelastning som fastställts schablonmässigt i enlighet med artikel 5 eller 7 överskrider de gränser som sätts i punkt 2 i de artiklarna, skall medlemsstaten på kommissionens begäran lämna kommissionen den beräkning varigenom skattebelastningen fastställts enligt artiklarna 2, 3, 4 och 6.Artikel 11Medlemsstaterna skall till kommissionen överlämna texten till de centrala bestämmelser i sin nationella lagstiftning som de senare inför på de områden som omfattas av detta direktiv.Detta direktiv riktar sig till medlemsstaterna.Utfärdat i Luxemburg den 30 april 1968.På rådets vägnarM. COUVE DE MURVILLEOrdförande() EGT nr C 10, 14.2.1968, s. 4.() EGT nr 317, 28.12.1967, s. 9.


Avis juridique important

|

32000L0037

Kommissionens direktiv 2000/37/EG av den 5 juni 2000 om ändring av kapitel VIa, Säkerhetsövervakning, i rådets direktiv 81/851/EEG om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om veterinärmedicinska läkemedel (Text av betydelse för EES)

Europeiska gemenskapernas officiella tidning nr L 139 , 10/06/2000 s. 0025 - 0027

Kommissionens direktiv 2000/37/EGav den 5 juni 2000om ändring av kapitel VIa, Säkerhetsövervakning, i rådets direktiv 81/851/EEG om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om veterinärmedicinska läkemedel(Text av betydelse för EES)EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIVmed beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen,med beaktande av rådets direktiv 81/851/EEG om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om veterinärmedicinska läkemedel(1), senast ändrat genom direktiv 93/40/EEG(2), särskilt artikel 42i i detta, ochav följande skäl:(1) För att säkerställa den fortsatta säkerheten hos veterinärmedicinska läkemedel som används är det nödvändigt att tillse att systemen för säkerhetsövervakning inom gemenskapen kontinuerligt anpassas till den vetenskapliga och tekniska utvecklingen.(2) Med tanke på skyddet av folkhälsan bör relevanta uppgifter som rör biverkningar hos människor och som är förbundna med användningen av veterinärmedicinska läkemedel samlas in och utvärderas.(3) Systemen för säkerhetsövervakning bör utformas med hänsyn till tillgängliga uppgifter om bristande effektivitet.(4) Insamling av uppgifter som rör biverkningar på grund av icke avsedd användning ("off-label" -användning), bedömning av karensperioden och potentiella miljöproblem kan bidra till förbättrade regelbundna kontroller av rätt användning av veterinärmedicinska läkemedel.(5) Det är nödvändigt att beakta de förändringar som är resultatet av internationell harmonisering av definitioner, terminologi och teknisk utveckling inom säkerhetsövervakningens område.(6) Den ökade användningen av det förfarande för ömsesidigt erkännande som fastställs i direktiv 81/851/EEG gör det nödvändigt att ändra de befintliga förfarandena för rapportering och information om misstänkta biverkningar, för att säkerställa bättre samordning mellan medlemsstaterna.(7) Avsikten med den ökade användningen av elektroniska kommunikationsmedel för information om biverkningar av veterinärmedicinska läkemedel som säljs inom gemenskapen är att göra det möjligt att samla rapporteringen om biverkningar till ett enda ställe i gemenskapen och samtidigt säkerställa att dessa uppgifter meddelas de ansvariga myndigheterna i alla medlemsstater.(8) Det är nödvändigt att ytterligare definiera de termer som i dag används inom systemen för säkerhetsövervakning av veterinärmedicinska läkemedel.(9) Det ligger i gemenskapens intresse att säkerställa att systemen för säkerhetsövervakning av veterinärmedicinska läkemedel som centralt godkänns för försäljning och veterinärmedicinska läkemedel som godkänns för försäljning genom andra förfaranden överensstämmer med varandra.(10) Innehavare av godkännanden för försäljning bör dessutom vara aktivt ansvariga för fortlöpande säkerhetsövervakning av de veterinärmedicinska läkemedel som de släpper ut på marknaden.(11) De åtgärder som föreskrivs i detta direktiv är förenliga med yttrandet från Ständiga kommittén för veterinärmedicinska läkemedel.HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.Artikel 1Kapitel VIa, Säkerhetsövervakning, i direktiv 81/851/EEG ändras på följande sätt:1. Artikel 42a skall ersättas med följande:"Artikel 42aMedlemsstaterna skall upprätta ett system för säkerhetsövervakning av veterinärmedicinska läkemedel för att säkerställa att lämpliga beslut fattas i samband med den administrativa tillsynen över de veterinärmedicinska läkemedel som är godkända inom gemenskapen med beaktande av de uppgifter som framkommit om misstänkta biverkningar av läkermedel vid normal användning. Detta system skall användas för att samla in information som är av betydelse för kontrollen av veterinärmedicinska läkemedel, särskilt i fråga om biverkningar hos djur och människor som är förbundna med användningen av veterinärmedicinska läkemedel, samt för att vetenskapligt utvärdera denna information.Informationen skall kopplas till tillgängliga uppgifter om konsumtionen av veterinärmedicinska läkemedel.I detta system beaktas också all tillgänglig information som rör brist på förutsedd effektivitet, icke avsedd användning ('off-label' -användning), bedömning av karensperioden och om potentiella miljöproblem som kan förorsakas av användning av läkemedlet, som kan ha betydelse för bedömningen av nyttan och riskerna med läkemedlen, och tolkningen skall göras i enlighet med de riktlinjer från kommissionen som avses i artikel 42g."2. Artikel 42b skall ersättas med följande:"Artikel 42bI detta direktiv avses meda) biverkning: skadlig och oavsedd reaktion, som inträffar vid doser som normalt används på djur vid profylax, diagnos, behandling av sjukdomar eller för att påverka fysiologiska funktioner,b) biverkningar hos människor: en reaktion som är skadlig och oavsedd och som uppträder hos en människa som en följd av att personen exponerats för ett veterinärmedicinskt läkemedel,c) allvarlig biverkning: biverkning som leder till döden, är livshotande, leder till allvarlig aktivitetsbegränsning eller funktionsnedsättning, utgörs av en medfödd anomali eller defekt, eller långvariga symptom hos det behandlade djuret,d) oförutsedd biverkning: biverkning som med avseende på karaktär, allvarlighetsgrad eller resultat inte överensstämmer med sammanfattningen av produktens viktigaste egenskaper,e) periodiska säkerhetsrapporter: de periodiska rapporter som innehåller de register som avses i artikel 42d,f) övervakningsundersökning efter det att produkten släppts ut på marknaden: en farmakoepidemiologisk undersökning eller klinisk prövning som utförs enligt villkoren i godkännandet för försäljning, i syfte att identifiera och utreda en säkerhetsrisk som rör ett godkänt veterinärmedicinskt läkemedel,g) icke avsedd användning ('off-label' -användning): en användning av ett veterinärmedicinskt läkemedel som inte överensstämmer med sammanfattningen av produktens viktigaste egenskaper, inbegripet felaktig användning och allvarligt missbruk av läkemedlet.För tolkning av de definitioner och principer som beskrivs i detta kapitel hänvisas innehavaren av godkännandet för försäljning och de ansvariga myndigheterna till de detaljerade riktlinjer som avses i artikel 42g."3. Artikel 42c skall ändras på följande sätt:a) I första stycket skall "Den som är ansvarig för att ett veterinärmedicinskt läkemedel släpps ut på marknaden" ersättas med "Innehavaren av godkännandet för försäljning".b) I andra stycket punkt a skall "på ett ställe inom gemenskapen" ersättas med "så att de finns tillgängliga på åtminstone ett ställe inom gemenskapen".c) I andra stycket punkt b skall "tillämpliga nationella riktlinjer eller gemenskapsriktlinjer" ersättas med "de riktlinjer som avses i artikel 42g".d) I andra stycket skall följande punkt d läggas till:"d) de ansvariga myndigheternas tillhandahållande av eventuella ytterligare uppgifter som har betydelse för bedömningen av nyttan och riskerna med ett veterinärmedicinskt läkemedel, inbegripet relevant information om övervakningsundersökning efter det att produkten släppts ut på marknaden."4. Artikel 42d skall ersättas med följande:"Artikel 42d1. Innehavaren av godkännandet för försäljning skall vara skyldig att föra detaljerade register över samtliga misstänkta biverkningar inom gemenskapen eller i tredje land.2. Innehavaren av godkännandet för försäljning skall vara skyldig att rapportera alla misstänkta allvarliga biverkningar och biverkningar hos människor, förbundna med användningen av veterinärmedicinska läkemedel, som han rimligtvis kan förväntas ha kunskap om eller som har anmälts till honom, till den ansvariga myndigheten i den medlemsstat på vars territorium biverkningen inträffat, utan dröjsmål och inte i något fall senare än 15 dagar efter det att han mottog informationen.3. Innehavaren av godkännandet för försäljning skall tillse att alla misstänkta allvarliga eller oförutsedda biverkningar och biverkningar hos människor som inträffar i tredje land rapporteras enligt de riktlinjer som avses i artikel 42g, så att de finns tillgängliga för myndigheten och de ansvariga myndigheterna i den medlemsstat eller de medlemsstater där det veterinärmedicinska läkemedlet är godkänt för försäljning, utan dröjsmål och inte i något fall senare än 15 dagar efter det att han mottog informationen.4. När det gäller veterinärmedicinska läkemedel som behandlats inom räckvidden för direktiv 87/22/EEG, eller som har gynnats av förfaranden för ömsesidigt erkännande enligt artiklarna 8, 8a och 17.4 samt veterinärmedicinska läkemedel som hänskjutits i enlighet med artiklarna 21 och 22 i detta direktiv, skall innehavaren av godkännandet för försäljning dessutom tillse att alla misstänkta allvarliga biverkningar och biverkningar hos människor som inträffar inom gemenskapen rapporteras i en form och med intervaller som fastställs tillsammans med referensmedlemsstaten eller en ansvarig myndighet som utsetts till referensmedlemsstat, på ett sådant sätt att referensmedlemsstaten får tillgång till dem.5. Om inte andra krav har fastställts som ett villkor för godkännande skall register över alla biverkningar lämnas till de ansvariga myndigheterna i form av en periodisk säkerhetsrapport, antingen omedelbart vid begäran eller periodiskt på följande sätt: var sjätte månad under de första två åren efter det att godkännandet för försäljning beviljades, en gång om året under de följande två åren samt vid den tidpunkt då godkännandet skall förnyas för första gången. Därefter skall de periodiska säkerhetsrapporterna överlämnas vart femte år tillsammans med ansökan om förnyat godkännande för försäljning. Den periodiska säkerhetsrapporten skall innehålla en vetenskaplig utvärdering av nyttan och riskerna med det veterinärmedicinska läkemedlet.6. Efter det att godkännandet för försäljning beviljats kan innehavaren av godkännandet för försäljning begära en ändring av de perioder som avses i denna artikel enligt det förfarande som föreskrivs i kommissionens förordning (EG) nr 541/95(3), om detta är tillämpligt."5. I artikel 42e skall följande andra stycke läggas till:"Medlemsstaterna kan föreskriva särskilda krav för praktiserande veterinärer och annan vårdpersonal när det gäller rapportering av misstänkta allvarliga biverkningar, oförutsedda biverkningar eller biverkningar hos människor, särskild när sådan rapportering är ett villkor för godkännandet för försäljning."6. Artikel 42f skall ersättas med följande:"Artikel 42f1. Myndigheten skall tillsammans med medlemsstaterna och kommissionen inrätta ett nätverk för databehandling, för att underlätta utbytet av information om säkerhetsövervakning av läkemedel som säljs inom gemenskapen.2. Med hjälp av det nätverk som avses i punkt 1 skall medlemsstaterna säkerställa att rapporter om misstänkta allvarliga biverkningar och biverkningar hos människor, enligt de riktlinjer från Ständiga kommittén för veterinärmedicinska läkemedel som avses i artikel 42g, som inträffat på deras territorium görs tillgängliga för myndigheten och övriga medlemsstater utan dröjsmål och inte i något fall senare än 15 dagar efter det att de anmälts.3. Medlemsstaterna skall säkerställa att rapporter om misstänkta allvarliga biverkningar och biverkningar hos människor som inträffat på deras territorium görs tillgängliga för innehavaren av godkännandet för försäljning utan dröjsmål och inte i något fall senare än 15 dagar efter det att de anmälts."7. Artikel 42g skall ändras på följande sätt:"Artikel 42ga) För att underlätta informationsutbytet om säkerhetsövervakning inom gemenskapen skall kommissionen i samråd med myndigheten, medlemsstaterna och berörda parter utforma riktlinjer för hur rapporter om biverkningar skall sammanställas, kontrolleras och presenteras, inbegripet tekniska krav för informationsutbyte på elektronisk väg om veterinärmedicinsk säkerhetsövervakning i enlighet med internationellt godkänd terminologi.b) Dessa riktlinjer skall offentliggöras i volym 9 i publikationen Läkemedelsregler inom Europeiska unionen och de skall utformas med hänsyn till det internationella harmoniseringsarbete som utförs på säkerhetsövervakningens område."8. Artikel 42h skall ersättas med följande:"Artikel 42hOm en medlemsstat efter att ha utvärderat uppgifter som rör säkerhetsövervakning av veterinärmedicinska läkemedel kommer till slutsatsen att ett godkännande för försäljning bör återkallas, tillfälligt eller definitivt, eller ändras för att begränsa indikationerna eller tillgängligheten, ändra posologin, lägga till en kontraindikation eller en ny försiktighetsåtgärd, skall den utan dröjsmål underrätta myndigheten, de övriga medlemsstaterna och innehavaren av godkännandet för försäljning.I brådskande fall får den berörda medlemsstaten tillfälligt återkalla godkännandet för försäljning av ett veterinärmedicinskt läkemedel, förutsatt att myndigheten, kommissionen och övriga medlemsstater underrättas om detta senast nästföljande vardag."Artikel 2Medlemsstaterna skall sätta i kraft de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa detta direktiv senast den 5 december 2001.När en medlemsstat antar dessa bestämmelser skall de innehålla en hänvisning till detta direktiv eller åtföljas av en sådan hänvisning när de offentliggörs. Närmare föreskrifter om hur hänvisningen skall göras skall varje medlemsstat själv utfärda. Medlemsstaterna skall till kommissionen överlämna texterna till de bestämmelser i nationell lagstiftning som de antar inom det område som omfattas av detta direktiv.Artikel 3Detta direktiv träder i kraft den tjugonde dagen efter det att det har offentliggjorts i Europeiska gemenskapernas officiella tidning.Artikel 4Detta direktiv riktar sig till medlemsstaterna.Utfärdat i Bryssel den 5 juni 2000.På kommissionens vägnarErkki LiikanenLedamot av kommissionen(1) EGT L 317, 6.11.1981, s. 1.(2) EGT L 214, 24.8.1993, s. 31.(3) EGT L 55, 11.3.1995, s. 7.