Avis juridique important

|

31990L0394

Rådets direktiv 90/394/EEG av den 28 juni 1990 om skydd för arbetstagare mot risker vid exponering för carcinogener i arbetet (sjätte särdirektivet enligt artikel 16.1 i direktiv 89/391/EEG)

Europeiska gemenskapernas officiella tidning nr L 196 , 26/07/1990 s. 0001 - 0007 Finsk specialutgåva Område 5 Volym 4 s. 0208  Svensk specialutgåva Område 5 Volym 4 s. 0208

RÅDETS DIREKTIV av den 28 juni 1990 om skydd för arbetstagare mot risker vid exponering för carcinogener i arbetet (sjätte särdirektivet enligt artikel 16.1 i direktiv 89/391/EEG) (90/394/EEG)EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS RÅD HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIVmed beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska ekonomiska gemenskapen, särskilt artikel 118a i detta,med beaktande av kommissionens förslag(1) som upprättats efter samråd med Rådgivande kommittén för arbetarskyddsfrågor,i samarbete med Europaparlamentet(2),med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande(3), ochmed beaktande av följande:I fördragets artikel 118a föreskrivs att rådet i form av direktiv skall anta minimikrav i syfte att främja förbättringar, särskilt i arbetsmiljön, för att säkerställa en högre skyddsnivå för arbetstagares hälsa och säkerhet.Enligt denna artikel skall man undvika att genom sådana direktiv införa administrativa, ekonomiska och rättsliga hinder som hämmar bildande och utveckling av små och medelstora företag.Enligt rådets resolution av den 27 februari 1984 om ett andra åtgärdsprogram för Europeiska gemenskaperna om hälsa och säkerhet i arbetet(4) skall skyddsåtgärder för arbetstagare som utsätts för carcinogener utvecklas.Kommissionens meddelande om programmet för arbetarskyddsfrågor(5) förutsätter att direktiv skall antas som garanterar arbetstagares hälsa och säkerhet.För att säkerställa arbetstagares hälsa och säkerhet, är det viktigt att uppfylla de minimikrav som utformats för att garantera en högre skyddsnivå för hälsa och säkerhet när det gäller skydd av arbetstagare från risker beroende på exponering för carcinogener i arbetet.Detta direktiv är ett särdirektiv enligt artikel 16.1 i rådets direktiv 89/391/EEG av den 12 juni 1989 om åtgärder för att främja förbättringar för arbetstagares hälsa och säkerhet i arbetet(6); varför bestämmelserna i sistnämnda direktiv är helt tillämpbara när arbetstagare utsätts för carcinogener, utan att det hindrar mer tvingande och/eller speciella bestämmelser i detta direktiv.Rådets direktiv 67/548/EEG av den 27 juni 1967 om tillnärmning av lagar och andra författningar om klassificering, förpackning och märkning av farliga ämnen(7), i dess lydelse enligt direktiv 88/490/EEG(8), innehåller en förteckning över farliga ämnen samt föreskrifter för klassificering och märkning av dem.Rådets direktiv 88/379/EEG av den 7 juni 1988 om tillnärmning av lagar och andra författningar om klassificering,förpackning och märkning av farliga preparat(9), i dess lydelse enligt direktiv 89/178/EEG(10), innehåller närmare regler om klassificering och märkning av sådana preparat.Handlingsplanen 1987 till 1989 som antagits enligt programmet "Europa mot cancer" förutsätter stöd för europeisk forskning om möjliga cancerrisker på grund av olika kemiska ämnen.Även om vetenskapen i dag inte kan fastställa en nivå under vilken hälsoriskerna upphör, kommer dessa risker att minska om man minskar exponeringen för carcinogener.För att minska dessa risker, skall man införa gränsvärden och andra direkt anknutna bestämmelser i fråga om alla de carcinogener för vilka detta är möjligt med hänsyn till tillgänglig kunskap inbegripet vetenskapliga och tekniska data.Förebyggande åtgärder skall vidtas till skydd av hälsa och säkerhet för arbetstagare vilka utsätts för carcinogener.Detta direktiv fastställer särskilda krav som avser exponering för carcinogener.Detta direktiv utgör ett steg i det praktiska förverkligandet av den inre marknadens sociala dimension.Enligt beslut 74/325/EEG(11) i dess lydelse enligt 1985 års anslutningsakt skall kommissionen rådgöra med Rådgivande kommittén för arbetarskyddsfrågor om att avfatta förslag på detta område.HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.AVSNITT I ALLMÄNNA BESTÄMMELSER Artikel 1 Tillämpningsområde1. Detta direktiv som är det sjätte särdirektivet enligt artikel 16.1 i direktiv 89/391/EEG har som syfte att skydda arbetstagare mot risker för hälsa och säkerhet, inbegripet att hindra att sådana risker uppkommer eller kan uppkomma vid exponering för carcinogener i arbetet.Direktivet fastställer, för detta sakområde, särskilda minimikrav inbegripet gränsvärden.2. Detta direktiv omfattar inte arbetstagare som endast utsätts för sådan strålning som täcks av Fördraget om upprättandet av Europeiska atomenergigemenskapen.3. Direktiv 89/391/EEG skall tillämpas fullt ut för hela det sakområde som avses i punkt 1, utan att det hindrar strängare eller mer specifika regler i detta direktiv.Artikel 2 DefinitionI detta direktiv avses med carcinogen:a) ett ämne på vilket beteckningen R 45 "kan orsaka cancer" tillämpas i direktiv 67/548/EEG, bilaga 1,b) ett preparat vilket skall märkas R 45 "kan orsaka cancer" enligt direktiv 88/379/EEG, artikel 3.5 j,c) ett ämne, ett preparat eller en process som avses i bilaga 1, liksom ett ämne eller ett preparat som bildas vid en process som avses i bilaga 1.Artikel 3 Tillämpningsområde - fastställande och bedömning av risker1. Detta direktiv omfattar verksamheter där arbetstagare utsätts eller kan bli utsatta för carcinogener i arbetet.2. Om det i arbetet finns risk för att någon utsätts för carcinogener, skall man fastställa slag av exponering, halt och hur länge personen exponeras; syftet med detta är att kunna bedöma riskerna för arbetstagarens hälsa eller säkerhet och att fastställa vilka åtgärder som skall vidtas.Bedömningen skall förnyas regelbundet och dessutom så snart en förändring sker som kan påverka arbetstagarens exponering för carcinogener.Arbetsgivaren skall på förfrågan ge de myndigheter som har tillsynsansvar de uppgifter som använts vid bedömningen.3. När man bedömer riskerna skall man ta hänsyn till alla sätt av betydelse på vilka exponering kan ske, till exempel skadlig inverkan på huden.4. När bedömning görs enligt punkt 2, skall arbetsgivaren speciellt uppmärksamma varje inverkan på sådana arbetstagare som är utsatta för särskilda risker. Han skall bland annat ta hänsyn till lämpligheten av att inte sysselsätta sådana arbetstagare i arbeten där de kan komma i kontakt med carcinogener.AVSNITT II ARBETSGIVARES SKYLDIGHETER Artikel 4 Inskränkt användning och utbyte av carcinogener1. Arbetsgivaren skall inskränka användningen av varje carcinogen på arbetsplatsen i synnerhet genom att ersätta det, i den mån det är tekniskt möjligt, med ett ämne, preparat eller process som med tillämpat arbetssätt inte innebär någon risk eller innebär mindre risk för arbetstagarnas hälsa och/eller säkerhet.2. På förfrågan skall arbetsgivaren till berörda myndigheter meddela resultaten av sina undersökningar.Artikel 5 Förebyggande och begränsning av exponering1. Där resultaten av bedömningarna enligt artikel 3.2 uppdagar en risk för arbetstagarnas hälsa eller säkerhet, skall man hindra att arbetstagarna utsätts för sådan exponering.2. Där det inte är tekniskt möjligt att byta ut carcinogenet mot ett ämne, preparat eller process som vid tillämpat arbetssätt inte innebär risk eller mindre risk för hälsa och säkerhet, skall arbetsgivaren säkerställa att det carcinogenet, i den mån det är tekniskt möjligt, tillverkas och används i ett slutet system.3. Där ett slutet system inte är tekniskt möjligt, skall arbetsgivaren säkerställa att arbetstagarnas exponeringsnivå hålls så låg som det är tekniskt möjligt.4. Vid varje användning av carcinogener skall arbetsgivaren vidta samtliga nedan angivna åtgärder:a) Begränsning av mängden av carcinogener på arbetsplatsen.b) Se till att så få arbetstagare som möjligt blir exponerade eller riskerar att bli exponerade.c) Utformning av processer och tekniska kontrollåtgärder så att utsläpp av carcinogener på arbetsplatsen förhindras eller minimeras.d) Eliminering av carcinogener vid källan, användning av punktutsug eller allmän ventilation; dessa metoder skall vara förenliga med kravet att skydda allmänhetens hälsa och den yttre miljön.e) Användning av befintliga, lämpliga metoder för att mäta halten av carcinogener, i synnerhet för att tidigt upptäcka onormala exponeringar till följd av en oförutsedd händelse eller en olycka.f) Användning av lämpliga arbetssätt och processer.g) Allmänna skyddsåtgärder och/eller, där exponering inte kan undvikas på annat sätt, personliga skyddsåtgärder.h) Hygieniska åtgärder, speciellt regelbunden rengöring av golv, väggar och andra ytor.i) Information till arbetstagare.j) Avgränsning av riskområden och användning av ändamålsenliga skyltar, inbegripet skyltar med "rökning förbjuden" på områden där arbetstagare blir exponerade eller riskerar att bli exponerade för carcinogener.k) Utarbetande av beredskapsplaner för olyckor som kan resultera i onormalt hög grad av exponering.l) Vidtagande av åtgärder för säker lagring, hantering och borttransport, särskilt genom användning av slutna och tydligt märkta behållare.m) Vidtagande av åtgärder för säker insamling, förvaring och bortforsling av avfall inbegripet användning av förslutna och tydligt märkta behållare.Artikel 6 Information till behörig myndighetDå de bedömningar som avses i artikel 3.2 uppdagar en risk för arbetstagarnas hälsa eller säkerhet, skall arbetsgivaren på förfrågan ge behörig myndighet tillräcklig information oma) de verksamheter och/eller industriella processer som bedrivs, inklusive skälen för att använda carcinogener,b) mängd av ämnen eller preparat som tillverkas eller används som innehåller carcinogener,c) antal arbetstagare som exponeras,d) förebyggande åtgärder som vidtagits,e) slag av skyddsutrustning som används,f) arten och graden av exponering som förekommer,g) information om var utbyte skett.Artikel 7 Oförutsedd exponering1. Om en oförutsedd händelse eller olycka inträffar som kan tänkas utsätta arbetstagare för en onormalt hög exponering, skall arbetsgivaren informera arbetstagarna om detta.2. Till dess att läget har återställts till det normala och orsakerna till den onormala exponeringen undanröjtsa) skall endast de arbetstagare som absolut behövs för reparationer och andra nödvändiga arbeten få tillstånd att arbeta i det berörda området,b) skall de arbetstagare som berörs förses med skyddskläder och personligt andningsskydd som de skall bära; exponeringen får inte bli permanent och får endast pågå under minsta möjliga tid för varje arbetstagare,c) får inte oskyddade arbetstagare tillåtas att arbeta inom det drabbade området.Artikel 8 Exponering som kan förutses1. För viss verksamhet till exempel underhåll, där man kan förutse en risk för en betydande ökning av exponeringen och där redan alla möjligheter till tekniska skyddsåtgärder för att minska exponeringen uttömts, skall arbetsgivaren besluta om åtgärder dels för att minimera tiden för exponeringen så mycket som möjligt dels för att säkerställa skyddet för arbetstagarna vid sådant arbete. Detta skall ske efter samråd med arbetstagarna och/eller deras företrädare inom företaget eller verksamheten dock utan att det inskränker arbetsgivarens eget ansvar.De arbetstagare som berörs skall i enlighet med första stycket förses med skyddskläder och personligt andningsskydd som de skall bära så länge den onormala exponeringen varar; den onormala exponeringen får inte vara stadigvarande och får endast pågå under absolut minsta möjliga tid för varje arbetstagare.2. Tillräckliga åtgärder skall vidtas för att säkerställa att de utrymmen där sådan verksamhet som omnämns i punkt 1, första stycket äger rum, antingen är klart avgränsade och markerade eller att obehöriga personer på annat sätt hindras från att få tillträde.Artikel 9 Tillträde till riskfyllda områdenArbetsgivaren skall vidta tillräckliga åtgärder för att säkerställa att tillträde till områden där verksamhet äger rum som enligt den bedömning som avses i artikel 3.2 innebär en risk för arbetstagarnas hälsa eller säkerhet, endast medges arbetstagare vilka på grund av sina arbetsuppgifter måste få komma dit.Artikel 10 Hygien och personligt skydd1. Vid all verksamhet där det finns risk för förorening av carcinogener har arbetsgivaren skyldighet att vidta tillräckliga åtgärder för att säkerställa atta) arbetstagare inte äter, dricker eller röker inom arbetsstället på platser där det finns risk för förorening av carcinogener,b) arbetstagare förses med lämpliga skyddskläder eller andra lämpliga specialkläder,separata förvaringsplatser finns för arbets- eller skyddskläder och för gångkläder,c) arbetstagare har tillgång till tillräckliga och lämpligt utformade utrymmen för tvätt och toalett,d) skyddsutrustning förvaras på rätt sätt och på klart angiven plats,den kontrolleras och rengörs, om möjligt före, men i varje fall efter användningen,bristfällig utrustning repareras eller ersätts innan den används igen.2. Arbetstagare får inte påföras kostnaderna för dessa åtgärder.Artikel 11 Information till och utbildning av arbetstagare1. Arbetsgivaren skall vidta lämpliga åtgärder för att säkerställa att arbetstagare och/eller deras företrädare i företaget eller verksamheten får tillräcklig och lämplig utbildning grundad på all tillgänglig kunskap i nedanstående hänseenden, särskilt i form av information och hanteringsföreskrifter:a) Möjliga hälsorisker, inklusive ökade risker av tobak.b) Säkerhetsåtgärder som skall vidtas för att förebygga exponering.c) Hygienåtgärder.d) Användning av skyddsutrustning och skyddskläder.e) Åtgärder som skall vidtas av arbetstagare, inklusive räddningsmanskap, vid olyckor och för att förebygga olyckor.Utbildningen skall vara- anpassad till nya eller förändrade risker, och- om så erfordras, regelbundet återkommande.2. Arbetsgivaren skall dels informera arbetstagare om installationer och tillhörande utrustning som innehåller carcinogener, dels säkerställa att alla behållare, förpackningar och installationer som innehåller carcinogener är tydligt märkta; han skall vidare sätta upp väl synliga varningsskyltar.Artikel 12 Information till arbetstagareLämpliga åtgärder skall vidtas för att säkerställa följande:a) Arbetstagare och/eller deras företrädare inom verksamheten skall kunna kontrollera att detta direktiv tillämpas och de skall kunna påverka dess tillämpning, särskilt med hänsyn tilli) följderna för arbetstagarnas hälsa och säkerhet av valet och användningen av skyddskläder och skyddsutrustning utan att man fråntar arbetsgivaren ansvar för att avgöra om det skydd som ges av skyddskläder och skyddsutrustning är fullgott,ii) åtgärder som beslutas av arbetsgivaren och som avses i artikel 8.1 första stycket, utan att man fråntar arbetsgivaren ansvar att besluta om sådana åtgärder.b) Arbetstagare och/eller deras företrädare i företaget eller verksamheten skall så snart som möjligt bli informerade om onormal exponering, även sådan som nämns i artikel 8, samt om orsakerna till den samt om de åtgärder som skall vidtas för att komma till rätta med situationen.c) Arbetsgivaren skall föra en aktuell förteckning över arbetstagare som är sysselsatta i sådan verksamhet i fråga om vilken en bedömning enligt artikel 3.2 visar på en risk för arbetstagarnas hälsa eller säkerhet. Förteckningen skall ange, den exponering arbetstagarna blivit utsatta för om sådan information är tillgänglig.d) Läkaren och behörig myndighet samt alla andra personer som har ansvar för hälsa och säkerhet på arbetsplatsen, skall ha tillgång till förteckningen som nämns i stycke c.e) Varje arbetstagare skall ha tillgång till det som står i förteckningen vad gäller honom personligen.f) Arbetstagare och/eller deras företrädare inom företaget eller verksamheten skall ha tillgång till allmän, avidentifierad information.Artikel 13 Samråd med och medbestämmande för arbetstagareSamråd med och medbestämmande för arbetstagare och/eller deras företrädare i samband med frågor som behandlas i detta direktiv och dess bilagor, skall ske i överensstämmelse med direktiv 89/391/EEG, artikel 11.AVSNITT III ÖVRIGA BESTÄMMELSER Artikel 14 Hälsokontroll1. I enlighet med nationell lagstiftning och/eller praxis skall medlemsstaterna vidta åtgärder så att relevanta hälsoundersökningar sker av arbetstagare för vilka bedömningen enligt artikel 3.2 visar att en risk för hälsa och säkerhet föreligger.2. Åtgärderna som avses i punkt 1 skall vara sådana att alla arbetstagare, om så är lämpligt, kan genomgå en relevant hälsoundersökning- före exponering,- därefter regelbundet.Dessa åtgärder skall vara sådana att det är möjligt att omgående genomföra åtgärder för individen samt allmänna yrkeshygieniska åtgärder.3. Om man finner att en arbetstagare visar symptom som misstänks bero på exponering för carcinogener, får den läkare eller det organ som ansvarar för hälsoundersökningen begära att andra arbetstagare, som har blivit utsatta för likartad exponering, får genomgå hälsoundersökning,I ett sådant läge skall en ny bedömning av riskerna vid exponeringen göras enligt artikel 3.2.4. I de fall man genomför en hälsoundersökning, skall en individuell medicinsk journal föras och läkaren eller organet som är ansvarig för hälsoundersökningen, skall föreslå vilka skydds- eller förebyggande åtgärder som skall vidtas för varje enskild arbetstagare.5. Information och råd skall ges till arbetstagarna om vilka hälsoundersökningar de kan genomgå efter att exponeringen upphört.6. I överensstämmelse med nationell lagstiftning och/eller praxis- skall arbetstagare ha tillgång till resultaten av den hälsoundersökning som berör dem, och- skall berörda arbetstagare eller arbetsgivaren kunna begära en granskning av resultaten av hälsoundersökningen.7. Praktisk vägledning för hälsoundersökning av arbetstagare ges i bilaga 2.8. Alla fall av cancer som i överensstämmelse med nationell lagstiftning och/eller praxis identifieras som resultat av yrkesmässig exponering för carcinogener skall anmälas till behörig myndighet.Artikel 15 Dokumentation1. Den förteckning som nämns i artikel 12.c och den medicinska journal som nämns i artikel 14.4 skall i överensstämmelse med nationell lagstiftning och/eller praxis bevaras under minst 40 år efter det exponeringen upphört.2. Dessa handlingar skall, i överensstämmelse med nationell lagstiftning och/eller praxis, tillställas ansvarig myndighet om företaget upphör med sin verksamhet.Artikel 16 Gränsvärden1. Enligt den ordning som fastställts i fördragets artikel 118a, skall rådet på basis av tillgänglig kunskap inklusive vetenskapliga och tekniska uppgifter, i direktiv fastställa gränsvärden och där detta är nödvändigt andra direkt anknutna bestämmelser. Gränsvärdena skall avse alla carcinogener för vilka detta är möjligt.2. Gränsvärden och andra direkt anknutna bestämmelser skall anges i bilaga 3.Artikel 17 Bilagor1. Bilaga 1 och 3 får endast ändras i den ordning som angivits i fördragets artikel 118a.2. Rent tekniska justeringar av bilaga 2 baserade på tekniska framsteg, ändringar av internationella bestämmelser eller specifikationer samt nya upptäckter när det gäller carcinogener, skall göras enligt det förfarande som fastställts i direktiv 89/391/EEG, artikel 17.Artikel 18 Användning av uppgifterKommissionen skall kunna få upplysningar om vilka åtgärder den nationella behöriga myndigheten vidtagit med anledning av den information som avses i artikel 14.8.Artikel 19 Slutbestämmelser1. Medlemsstaterna skall sätta i kraft de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa detta direktiv senast den 31 december 1992.Skulle direktiven 67/548/EEG eller 88/379/EEG ändras med ändringsdirektiv efter anmälan av detta direktiv vad avser ämnen och preparat som nämns i artikel 2.a och b skall medlemsstaterna sätta i kraft de lagar och andra författningar som behövs för att införa ändringarna i de författningar som avses i första stycket, inom den tidsfrist som angivits för att genomföra sådana ändringsdirektiv.Medlemsstaterna skall skyndsamt meddela kommissionen när de författningar som avses i denna punkt har satts i kraft.2. 2. Medlemsstater skall till kommissionen överlämna de bestämmelser i nationell lagstiftning som har antagits eller som man antar i framtiden inom det område som omfattas av detta direktiv.Artikel 20 Detta direktiv riktar sig till medlemsstaterna.Utfärdat i Luxemburg den 28 juni 1990.På rådets vägnarH. GEOGHEAN-QUINNOrdförande(1) EGT nr C 34, 8.2.1988, s. 9.(2) EGT nr C 158, 26.6.1989, s. 121 ochEGT nr C 149, 18.6.1990.(3) EGT nr C 208, 8.8.1988, s. 43.(4) EGT nr C 67, 8.3.1984, s. 2.(5) EGT nr C 28, 3.2.1988, s. 1.(6) EGT nr L 183, 29.6.1989, s. 1.(7) EGT nr 196, 16.8.1967, s. 1.(8) EGT nr L 259, 19.9.1988, s. 1.(9) EGT nr L 187, 16.7.1988, s. 14.(10) EGT nr L 64, 8.3.1989, s. 18.(11) EGT nr L 185, 9.7.1974, s. 15.BILAGA 1 Förteckning över ämnen, preparat och processer (Artikel 2 c) 1. Framställning av auramin.2. Arbete som innebär exponering för aromatiska polycykliska kolväten som finns i sot, tjära, beck, rök eller damm.3. Arbete som innebär exponering för damm, rökgaser eller stänk som uppstått vid avbränning och elektroraffinering av kopparnickelskärsten.4. Process där stark syra ingår vid framställning av isopropylalkohol.BILAGA 2 Praktisk vägledning för hälsoundersökning av arbetstagare (Artikel 14.7) 1. Läkaren eller det organ som ansvarar för hälsoundersökning av de arbetstagare som exponeras för carcinogener, skall vara insatta i de villkor och omständigheter som råder i fråga om de enskilda arbetstagarnas exponering.2. Övervakningen av de arbetstagarnas hälsa skall göras enligt de principer och den praxis som råder inom yrkesmedicin och skall minst innefatta följande åtgärder:- Journalföring beträffande arbetstagarens medicinska anamnes och yrkesanamnes.- Personligt samtal.- När så är lämpligt, biologisk uppföljning samt utforskande av tidiga reversibla effekter.Vid hälsoundersökningen kan ytterligare undersökningar beslutas för den enskilde arbetstagaren med hänsyn till de senaste rönen inom yrkesmedicin.BILAGA 3 Gränsvärden och andra direkt anknutna bestämmelser (Artikel 16) A. Gränsvärdenp.m.B. Andra direkt anknutna bestämmelserp.m.


title: Rådets direktiv 2010/24/EU av den 16 mars 2010 om ömsesidigt bistånd för indrivning av fordringar som avser skatter, avgifter och andra åtgärder

text:
               31.3.2010

               SV

               Europeiska unionens officiella tidning

               L 84/1

         RÅDETS DIREKTIV 2010/24/EU
   av den 16 mars 2010
   om ömsesidigt bistånd för indrivning av fordringar som avser skatter, avgifter och andra åtgärder
   EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV
   med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artiklarna 113 och 115,
   med beaktande av Europeiska kommissionens förslag,
   med beaktande av Europaparlamentets yttrande (1),
   med beaktande av Europeiska ekonomiska och sociala kommitténs yttrande (2),
   i enlighet med ett särskilt lagstiftningsförfarande, och
   av följande skäl:

               (1)

               Ett ömsesidigt bistånd mellan medlemsstaterna för indrivning av varandras fordringar och unionens fordringar som avser vissa skatter och andra åtgärder bidrar till en väl fungerande inre marknad. Det säkerställer skatteneutralitet och har gjort det möjligt för medlemsstaterna att avlägsna diskriminerande skyddsåtgärder vid gränsöverskridande transaktioner som är avsedda att förebygga bedrägerier och budgetförluster.

               (2)

               Bestämmelser om ömsesidigt bistånd för indrivning föreskrevs för första gången i rådets direktiv 76/308/EEG av den 15 mars 1976 om ömsesidigt bistånd för indrivning av fordringar uppkomna till följd av verksamhet som utgör en del av finansieringssystemet för Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket och av jordbruksavgifter och tullar samt med avseende på mervärdeskatt (3). Det direktivet och de rättsakter som ändrade det kodifierades genom rådets direktiv 2008/55/EG av den 26 maj 2008 om ömsesidigt bistånd för indrivning av fordringar som har avseende på vissa avgifter, tullar, skatter och andra åtgärder (4).

               (3)

               Trots att dessa bestämmelser var ett första steg mot förbättrade indrivningsförfaranden i unionen genom en tillnärmning av tillämpliga nationella bestämmelser har de emellertid visat sig vara otillräckliga för att tillgodose den inre marknadens krav så som den har utvecklats under de senaste 30 åren.

               (4)

               För att bättre slå vakt om medlemsstaternas ekonomiska intressen och den inre marknadens neutralitet är det nödvändigt att utvidga tillämpningsområdet för det ömsesidiga biståndet för indrivning till att även omfatta fordringar som avser skatter och avgifter som ännu inte omfattas av det ömsesidiga biståndet för indrivning, samtidigt som det för att kunna hantera det ökande antalet framställningar om bistånd och för att nå ett bättre resultat är det nödvändigt att effektivisera och förenkla tillämpningen av biståndet i praktiken. För att uppfylla dessa mål är det nödvändigt med omfattande anpassningar och enbart en ändring av det befintliga direktivet 2008/55/EG är inte tillräckligt. Detta bör därför upphävas och ersättas med en ny rättsakt som bygger på resultatet av direktiv 2008/55/EG, men som innehåller bestämmelser om tydligare och exaktare regler, då så är nödvändigt.

               (5)

               Genom tydligare regler skulle ett utökat informationsutbyte främjas mellan medlemsstaterna. De skulle även säkerställa att alla juridiska och fysiska personer i unionen omfattas, med beaktande av det hela tiden växande antalet juridiska konstruktioner, som inte bara omfattar traditionella konstruktioner som truster och stiftelser, utan även nya instrument som skattebetalare i medlemsstaterna kan inrätta. De skulle vidare göra det möjligt att beakta alla de former som de offentliga myndigheternas fordringar avseende skatter, tullar, avgifter, återbetalningar och interventioner kan ha, inklusive alla penningfordringar mot den berörda skattepliktiga personen eller mot en tredje part som ersätter den ursprungliga fordran. Tydligare bestämmelser är främst nödvändiga för att tydligare definiera alla berörda parters rättigheter och skyldigheter.

               (6)

               Detta direktiv bör inte påverka medlemsstaternas befogenhet att fastställa vilka indrivningsmetoder som ska förekomma i deras inhemska lagstiftning. Det är emellertid nödvändigt att säkerställa att varken skillnaderna mellan nationella lagstiftningar eller bristen på samordning mellan behöriga myndigheter förhindrar ett väl fungerande system för ömsesidigt bistånd enligt detta direktiv.

               (7)

               Det ömsesidiga biståndet kan bestå av följande: den anmodade myndigheten kan till den sökande myndigheten lämna de upplysningar som den senare behöver för att driva in fordringar som har uppstått i den sökande medlemsstaten samt delge gäldenären alla handlingar som gäller dessa fordringar och som har sitt ursprung i den sökande medlemsstaten. Den anmodade myndigheten kan även på begäran av den sökande myndigheten driva in de fordringar som har uppstått i den sökande medlemsstaten eller vidta säkerhetsåtgärder för att säkerställa indrivningen av dessa fordringar.

               (8)

               Antagande av ett enhetligt dokument som medger verkställighet i den anmodade medlemsstaten, liksom antagande av ett enhetligt standardformulär för delgivning av handlingar och beslut som gäller fordran, bör lösa problemen med erkännande och översättning av handlingar från en annan medlemsstat, vilka är en viktig orsak till de nuvarande biståndsbestämmelsernas ineffektivitet.

               (9)

               En rättslig grund för utbyte av upplysningar utan föregående begäran om en viss återbetalning av skatt bör upprättas. Av effektivitetsskäl bör det bli möjligt för skattetjänstemän i en medlemsstat att närvara eller medverka i administrativa utredningar i en annan medlemsstat. Ett mer direkt utbyte av upplysningar mellan förvaltningarna bör också föreskrivas för att påskynda och effektivisera biståndet.

               (10)

               Mot bakgrund av den ökade rörligheten på den inre marknaden och de begränsningar som införts genom fördraget eller annan lagstiftning beträffande de garantier som kan krävas av skattebetalare som inte är etablerade på det nationella territoriet, bör möjligheterna att begära indrivning eller säkerhetsåtgärder i en annan medlemsstat utvidgas. Eftersom en fordrans ålder är en avgörande faktor bör det vara möjligt för medlemsstaterna att begära ömsesidigt bistånd, även om inte alla inhemska indrivningsmetoder till fullo har uttömts, bland annat om tillämpningen av sådana förfaranden i den begärande medlemsstaten skulle medföra orimliga svårigheter.

               (11)

               En allmän skyldighet att översända begäran och handlingar i digitalt format och via ett elektroniskt nät samt noggranna bestämmelser om språk för begäran och handlingar bör göra det möjligt för medlemsstater att enklare och snabbare efterkomma begäran.

               (12)

               I samband med indrivningsförfarandet i den anmodade medlemsstaten kan den berörda personen bestrida fordran, delgivningen från myndigheterna i den begärande medlemsstaten eller det dokument som medger verkställighet. I sådana fall bör det föreskrivas att den berörda personen ska begära prövning vid behörig instans i den sökande medlemsstaten och att den anmodade myndigheten, såvida inte den sökande myndigheten begär annat, ska avbryta eventuella verkställighetsåtgärder som den inlett till dess att den sökande medlemsstatens behöriga myndighet har fattat ett beslut.

               (13)

               För att uppmuntra medlemsstaterna att avsätta tillräckliga resurser för indrivning av andra medlemsstaters fordringar bör den anmodade medlemsstaten ha möjlighet att ta ut kostnader relaterade till indrivningen av gäldenären.

               (14)

               Effektivitet skulle bäst kunna uppnås om den anmodade myndigheten, när den verkställer en begäran om bistånd, kan använda sig av de befogenheter den har enligt den nationella lagstiftning som gäller för fordringar på samma eller liknande skatter eller avgifter. I avsaknad av en liknande skatt eller avgift är det lämpligaste förfarandet det förfarande som föreskrivs i den anmodade medlemsstatens lagstiftning om fordringar avseende inkomstskatt. Denna användning av den nationella lagstiftningen bör i allmänhet inte tillämpas på den förmånsrätt som beviljats fordringar som uppkommit i den anmodade medlemsstaten. Det bör dock vara möjligt att utvidga förmånsrätten till fordringar från andra medlemsstater på grundval av en överenskommelse mellan de berörda medlemsstaterna.

               (15)

               När det gäller preskriptionstid är det nödvändigt att förenkla de gällande reglerna genom att föreskriva att den gällande lagstiftningen i den anmodade medlemsstaten i allmänhet reglerar hur preskriptionstider kan skjutas upp, avbrytas eller förlängas, med undantag för om det inte är möjligt att skjuta upp, avbryta eller förlänga preskriptionstiden enligt den gällande lagstiftningen i den staten.

               (16)

               Effektiviteten kräver att upplysningar som lämnats inom ramen för det ömsesidiga biståndet får användas i den medlemsstat som erhåller upplysningar för andra ändamål än de som anges i detta direktiv, om detta är tillåtet enligt den nationella lagstiftningen i både den medlemsstat som tillhandahåller upplysningarna och den medlemsstat som erhåller upplysningarna.

               (17)

               Detta direktiv bör inte hindra fullgörandet av skyldigheter till följd av bilaterala eller multilaterala överenskommelser eller uppgörelser om att lämna ett vidare bistånd.

               (18)

               De åtgärder som är nödvändiga för att genomföra detta direktiv bör antas i enlighet med rådets beslut 1999/468/EG av den 28 juni 1999 om de förfaranden som skall tillämpas vid utövandet av kommissionens genomförandebefogenheter (5).

               (19)

               I enlighet med punkt 34 i det interinstitutionella avtalet om bättre lagstiftning uppmuntras medlemsstaterna att för egen del och i unionens intresse upprätta egna tabeller som så långt det är möjligt visar överensstämmelsen mellan detta direktiv och införlivandeåtgärderna samt att offentliggöra dessa tabeller.

               (20)

               Eftersom målen för detta direktiv, nämligen att föreskriva ett enhetligt system för bistånd för indrivning på den inre marknaden, inte i tillräcklig utsträckning kan uppnås av medlemsstaterna och de därför, på grund av den enhetlighet, ändamålsenlighet och effektivitet som krävs, bättre kan uppnås på unionsnivå, kan unionen vidta åtgärder i enlighet med subsidiaritetsprincipen i artikel 5 i fördraget. I enlighet med proportionalitetsprincipen i samma artikel går detta direktiv inte utöver vad som är nödvändigt för att uppnå dessa mål.

               (21)

               Detta direktiv står i överensstämmelse med de grundläggande rättigheter och principer som erkänns särskilt i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna.

         HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.
   KAPITEL I

      ALLMÄNNA BESTÄMMELSER

   Artikel 1
   Syfte
   Detta direktiv fastställer de bestämmelser enligt vilka medlemsstaterna ska ge bistånd för indrivning i en medlemsstat av de fordringar som avses i artikel 2 och som uppstår i en annan medlemsstat.
   Artikel 2
   Tillämpningsområde
   1.   Detta direktiv ska gälla för fordringar som avser

               a)

               alla skatter och avgifter som tas ut av en medlemsstat eller på en medlemsstats vägnar eller av dess territoriella eller administrativa enheter, inbegripet de lokala myndigheterna, eller på deras vägnar eller på unionens vägnar,

               b)

               återbetalning, intervention och andra åtgärder som ingår i systemet för hel- eller delfinansiering från Europeiska garantifonden för jordbruket och Europeiska jordbruksfonden för landsbygdsutveckling, inbegripet de belopp som ska uppbäras i samband med dessa åtgärder,

               c)

               avgifter och andra pålagor inom ramen för den gemensamma organisationen av marknaden för socker.

         2.   Tillämpningsområdet för detta direktiv ska även omfatta

               a)

               administrativa påföljder, böter, avgifter och tilläggsavgifter som avser fordringar för vilka ömsesidigt bistånd kan begäras i enlighet med punkt 1 och som tagits ut av de förvaltningsmyndigheter som är behöriga att ta ut de berörda skatterna eller avgifterna, eller genomföra administrativa utredningar som rör dem, eller som bekräftats av administrativa eller rättsliga organ på begäran av dessa förvaltningsmyndigheter,

               b)

               avgifter för intyg och liknande handlingar som utfärdas i samband med administrativa förfaranden som avser skatter eller avgifter,

               c)

               räntor och kostnader som avser de fordringar för vilka ömsesidigt bistånd kan begäras i enlighet med punkt 1 eller led a eller b i den här punkten.

         3.   Detta direktiv ska inte gälla för

               a)

               obligatoriska socialavgifter som ska betalas till en medlemsstat eller en medlemsstats territoriella enheter, eller till offentligrättsliga socialförsäkringsinstitutioner,

               b)

               avgifter som inte avses i punkt 2,

               c)

               avgifter av avtalsmässig karaktär, t.ex. betalning för allmännyttiga tjänster,

               d)

               straffrättsliga påföljder som utdöms på grundval av allmänt åtal eller andra straffrättsliga påföljder som inte omfattas av punkt 2 a.

         Artikel 3
   Definitioner
   I detta direktiv gäller följande definitioner:
   a)   sökande myndighet: ett centralt kontaktkontor, ett kontaktkontor eller ett kontaktorgan i en medlemsstat som begär bistånd som avser en fordran enligt artikel 2.
   b)   anmodad myndighet: ett centralt kontaktkontor, ett kontaktkontor eller ett kontaktorgan i en medlemsstat som tar emot en begäran om bistånd.
   c)   person:

               i)

               en fysisk person,

               ii)

               en juridisk person,

               iii)

               om gällande lagstiftning medger det, en sammanslutning av personer som har befogenhet att utföra rättshandlingar men som inte har en juridisk persons rättsställning, eller

               iv)

               varje annan juridisk konstruktion, oavsett slag eller form, och oavsett om den har status som juridisk person eller ej, som äger eller förvaltar tillgångar som, inklusive inkomster som härrör därifrån, omfattas av en skatt som täcks av detta direktiv.

         d)   på elektronisk väg: med hjälp av elektronisk utrustning för behandling, inbegripet digital signalkomprimering, och lagring av information, via kabel, radio, optisk teknik eller andra elektromagnetiska medel.
   e)   CCN-nätet: den gemensamma plattform, som bygger på Gemensamma kommunikationsnätet (CCN), vilken unionen har utformat för att säkerställa all överföring på elektronisk väg mellan behöriga myndigheter på området för tull och beskattning.
   Artikel 4
   Organisation
   1.   Varje medlemsstat ska senast den 20 maj 2010 informera kommissionen om den eller de myndigheter som är behöriga för tillämpningen av detta direktiv (nedan kallad den behöriga myndigheten) och ska utan dröjsmål underrätta kommissionen om eventuella ändringar.
   Kommissionen ska göra informationen tillgänglig för övriga medlemsstater och offentliggöra en förteckning över medlemsstaternas behöriga myndigheter i Europeiska unionens officiella tidning.
   2.   Den behöriga myndigheten ska utse ett centralt kontaktkontor, vilket ska ha huvudansvaret för kontakter med andra medlemsstater när det gäller ömsesidigt bistånd som omfattas av detta direktiv.
   Det centrala kontaktkontoret får även utses till att ansvara för kontakterna med kommissionen.
   3.   Den behöriga myndigheten i varje medlemsstat får utse kontaktkontor som ska ansvara för kontakterna med andra medlemsstater i fråga om ömsesidigt bistånd som gäller en eller flera specifika typer eller kategorier av de skatter och avgifter som avses i artikel 2.
   4.   Den behöriga myndigheten i varje medlemsstat får utse andra kontor än det centrala kontaktkontoret eller kontaktkontoren till kontaktorgan. Kontaktorganen ska begära eller bevilja ömsesidigt bistånd enligt detta direktiv inom ramen för sin särskilda territoriella eller operativa behörighet.
   5.   Om ett kontaktkontor eller ett kontaktorgan tar emot en begäran om ömsesidigt bistånd som kräver att det agerar utom ramen för den behörighet som tilldelats det ska det utan dröjsmål överlämna denna begäran till det behöriga kontoret eller organet, om detta är känt, eller till det centrala kontaktkontoret, och underrätta den begärande myndigheten.
   6.   Den behöriga myndigheten i varje medlemsstat ska informera kommissionen om sitt centrala kontaktkontor och alla kontaktkontor eller kontaktorgan som den har utsett. Kommissionen ska göra denna information tillgänglig för medlemsstaterna.
   7.   Varje kontakt ska tas av det centrala kontaktkontoret eller på dess vägnar eller, från fall till fall, med dess samtycke, och det centrala kontaktkontoret ska säkerställa en effektiv kommunikation.
   KAPITEL II

      UTBYTE AV UPPLYSNINGAR

   Artikel 5
   Begäran om upplysningar
   1.   På begäran av den sökande myndigheten ska den anmodade myndigheten tillhandahålla alla upplysningar som kan förutses vara relevanta för den sökande myndigheten vid indrivningen av dess fordringar enligt artikel 2.
   I syfte att tillhandahålla dessa upplysningar ska den anmodade myndigheten se till att de administrativa utredningar genomförs som krävs för att erhålla dem.
   2.   Den anmodade myndigheten ska inte vara skyldig att tillhandahålla upplysningar

               a)

               som den inte skulle kunna erhålla för att driva in liknande fordringar som uppstår i den anmodade medlemsstaten,

               b)

               som skulle avslöja affärs- och industrihemligheter eller yrkeshemligheter,

               c)

               som om de yppas skulle kunna vara till skada för säkerheten eller strida mot allmän ordning i den anmodade medlemsstaten.

         3.   Under inga omständigheter får punkt 2 tolkas så att den tillåter en medlemsstats anmodade myndighet att vägra att lämna upplysningar enbart på grund av att dessa upplysningar innehas av en bank, ett annat finansinstitut, en förvaltare eller en person som agerar i egenskap av ombud eller förvaltare, eller på grund av att upplysningarna rör ägarintressen i en person.
   4.   Den anmodade myndigheten ska underrätta den sökande myndigheten om skälen till att den inte efterkommer en begäran om upplysningar.
   Artikel 6
   Utbyte av upplysningar utan föregående begäran
   Om en återbetalning av skatter eller avgifter, utom mervärdesskatt, hänför sig till en person som är etablerad eller som har hemvist i en annan medlemsstat, får den medlemsstat från vilken återbetalningen ska ske underrätta etablerings- eller hemvistmedlemsstaten om den kommande återbetalningen.
   Artikel 7
   Närvaro vid myndigheter och medverkan i administrativa utredningar
   1.   I syfte att främja det ömsesidiga bistånd som föreskrivs i detta direktiv får tjänstemän som bemyndigats av den sökande myndigheten, efter överenskommelse mellan den sökande myndigheten och den anmodade myndigheten och i enlighet med de bestämmelser som den anmodade myndigheten fastställt,

               a)

               närvara på de kontor där förvaltningsmyndigheterna i den anmodade medlemsstaten utför sina arbetsuppgifter,

               b)

               närvara vid de administrativa utredningar som utförs på den anmodade medlemsstatens territorium,

               c)

               bistå de behöriga tjänstemännen i den anmodade medlemsstaten under domstolsförfaranden i den medlemsstaten.

         2.   Om det är tillåtet enligt den gällande lagstiftningen i den anmodade medlemsstaten kan det i den överenskommelse som avses i punkt 1 b föreskrivas att tjänstemän från den begärande medlemsstaten får höra enskilda personer och granska handlingar.
   3.   De tjänstemän som av den sökande myndigheten har bemyndigats att tillämpa de möjligheter som punkterna 1 och 2 erbjuder ska alltid kunna visa upp ett skriftligt tillstånd som anger deras identitet och befattning.
   KAPITEL III

      BISTÅND FÖR DELGIVNING AV HANDLINGAR

   Artikel 8
   Begäran om delgivning av vissa handlingar rörande fordringar
   1.   Den anmodade myndigheten ska på begäran av den sökande myndigheten delge mottagaren alla handlingar, inbegripet de som är av juridisk karaktär, från den sökande medlemsstaten vilka rör en fordran enligt artikel 2 eller indrivning av en sådan.
   Begäran om delgivning ska åtföljas av ett standardformulär med åtminstone följande uppgifter:

               a)

               Namn, adress och andra uppgifter som är relevanta för identifiering av mottagaren.

               b)

               Syftet med delgivningen och den tidsfrist inom vilken delgivningen ska utföras.

               c)

               En beskrivning av den bifogade handlingen samt den berörda fordrans art och belopp.

               d)

               Namn, adress och andra kontaktuppgifter avseende

                           i)

                           det kontor som är ansvarigt för den bifogade handlingen och, om detta inte är detsamma,

                           ii)

                           det kontor som kan lämna ytterligare upplysningar om den delgivna handlingen eller om möjligheterna att bestrida betalningsskyldigheten.

         2.   Den sökande myndigheten ska begära delgivning enligt denna artikel endast när den inte kan utföra delgivningen i enlighet med gällande bestämmelser för delgivning av den berörda handlingen i den sökande medlemsstaten, eller när sådan delgivning skulle medföra orimliga svårigheter.
   3.   Den anmodade myndigheten ska omedelbart underrätta den sökande myndigheten om de åtgärder som vidtagits med anledning av dess begäran om delgivning, särskilt om vilket datum handlingen delgavs mottagaren.
   Artikel 9
   Delgivningssätt
   1.   Den anmodade myndigheten ska säkerställa att delgivning i den anmodade medlemsstaten utförs i enlighet med den anmodade medlemsstatens gällande nationella lagstiftning, förordningar och administrativa praxis.
   2.   Punkt 1 ska inte påverka annan typ av delgivning som genomförts av en behörig myndighet i den sökande medlemsstaten i enlighet med de bestämmelser som gäller i den medlemsstaten.
   En behörig myndighet etablerad i den sökande medlemsstaten får delge alla handlingar direkt med rekommenderad post eller på elektronisk väg till en person som befinner sig på en annan medlemsstats territorium.
   KAPITEL IV

      INDRIVNING ELLER SÄKERHETSÅTGÄRDER

   Artikel 10
   Begäran om indrivning
   1.   Den anmodade myndigheten ska på begäran av den sökande myndigheten driva in fordringar som omfattas av ett dokument som medger verkställighet i den sökande medlemsstaten.
   2.   Så snart den sökande myndigheten erhåller relevanta upplysningar om det ärende som ligger till grund för begäran om indrivning ska den vidarebefordra dessa till den anmodade myndigheten.
   Artikel 11
   Villkor för en begäran om indrivning
   1.   Den sökande myndigheten får inte begära indrivning om och så länge som fordran och/eller det dokument som medger dess verkställighet i den sökande medlemsstaten bestrids i den medlemsstaten, med undantag för de fall då artikel 14.4 tredje stycket tillämpas.
   2.   Innan den sökande myndigheten begär indrivning ska de lämpliga indrivningsförfaranden som finns i den sökande medlemsstaten tillämpas, utom i följande fall:

               a)

               Om det är uppenbart att det inte finns några tillgångar för indrivning i den sökande medlemsstaten eller att dessa förfaranden inte kommer att leda till att hela beloppet betalas, och den sökande myndigheten har särskilda upplysningar som visar att den berörda personen har tillgångar i den anmodade medlemstaten.

               b)

               Om tillämpningen av sådana förfaranden i den sökande medlemsstaten skulle medföra orimliga svårigheter.

         Artikel 12
   Dokument som medger verkställighet i den anmodade medlemsstaten och andra bifogade handlingar
   1.   En begäran om indrivning ska åtföljas av ett enhetligt dokument som medger verkställighet i den anmodade medlemsstaten.
   Detta enhetliga dokument som medger verkställighet i den anmodade medlemsstaten ska motsvara huvudinnehållet i det ursprungliga dokument som medger verkställighet och utgöra den enda grundvalen för indrivningen och de säkerhetsåtgärder som vidtas i den anmodade medlemsstaten. Det ska inte bli föremål för någon form av åtgärd för erkännande, komplettering eller ersättande i den medlemsstaten.
   Det enhetliga dokument som medger verkställighet ska innehålla åtminstone följande information:

               a)

               Uppgifter som är relevanta för identifiering av det ursprungliga dokumentet som medger verkställighet, en beskrivning av fordran, inbegripet dess art, vilken period den omfattar, eventuella datum av betydelse för verkställighetsförfarandet samt fordrans storlek och dess olika delar såsom kapital, upplupen ränta m.m.

               b)

               Namn och andra uppgifter som är relevanta för identifiering av gäldenären.

               c)

               Namn, adress och andra kontaktuppgifter avseende

                           i)

                           det kontor som är ansvarigt för fastställandet av fordran och, om detta inte är detsamma,

                           ii)

                           det kontor som kan lämna ytterligare upplysningar om fordran eller möjligheterna att bestrida betalningsskyldigheten.

         2.   En begäran om indrivning av en fordran får åtföljas av andra handlingar som avser fordran och som utfärdats i den sökande medlemsstaten.
   Artikel 13
   Verkställighet av begäran om indrivning
   1.   När det gäller indrivningen i den anmodade medlemsstaten ska varje fordran för vilken indrivning begärts behandlas som om den var den anmodade medlemsstatens fordran, om inte annat föreskrivs i detta direktiv. Den anmodade myndigheten ska utnyttja sina befogenheter och förfaranden enligt den anmodade medlemsstatens lagar, förordningar eller administrative bestämmelser för fordringar som avser samma eller, i avsaknad av detta, en liknande skatt eller avgift, om inte annat föreskrivs i detta direktiv.
   Om den anmodade myndigheten anser att samma eller liknande skatter eller avgifter inte tas ut på dess territorium ska den utnyttja sina befogenheter och förfaranden enligt den anmodade medlemsstatens lagar, förordningar eller administrative bestämmelser för fordringar som avser inkomstskatt, om inte annat föreskrivs i detta direktiv.
   Den anmodade medlemsstaten ska inte vara skyldig att bevilja andra medlemsstaters fordringar den förmånsrätt som ges liknande fordringar som uppkommer i den medlemsstaten, om inte annat har överenskommits mellan de berörda medlemsstaterna eller föreskrivs i den anmodade medlemsstatens lagstiftning. En medlemsstat som beviljar förmånsrätt för en annan medlemsstats fordringar får inte vägra att bevilja samma förmånsrätt för andra medlemsstaters samma eller liknande fordringar, på samma villkor.
   Den anmodade medlemsstaten ska driva in fordran i den egna valutan.
   2.   Den anmodade myndigheten ska snarast underrätta den sökande myndigheten om eventuella åtgärder som vidtagits med anledning av begäran om indrivning.
   3.   Från den dag då begäran om indrivning tas emot ska den anmodade myndigheten ta ut ränta för sen betalning i enlighet med den anmodade medlemsstatens gällande lagar, förordningar och administrativa bestämmelser.
   4.   Den anmodade myndigheten får, om den anmodade medlemsstatens gällande lagar, förordningar eller administrativa bestämmelser så medger, bevilja gäldenären betalningsuppskov eller godkänna ett avbetalningsförfarande och ta ut ränta för detta. Den ska därefter informera den sökande myndigheten om varje sådant beslut.
   5.   Utan att det påverkar tillämpningen av artikel 20.1 ska den anmodade myndigheten till den sökande myndigheten överföra det fordringsbelopp som den har drivit in samt den ränta som avses i punkterna 3 och 4 i den här artikeln.
   Artikel 14
   Tvister
   1.   Tvister avseende fordran, det ursprungliga dokument som medger verkställighet i den sökande medlemsstaten eller det enhetliga dokument som medger verkställighet i den anmodade medlemsstaten och tvister avseende giltigheten av en delgivning som gjorts av en behörig myndighet i den sökande medlemsstaten ska prövas av den sökande medlemsstatens behöriga instanser. Om fordran, det ursprungliga dokument som medger verkställighet i den sökande medlemsstaten eller det enhetliga dokument som medger verkställighet i den anmodade medlemsstaten i samband med indrivning bestrids av en berörd part ska den anmodade myndigheten informera den berörda parten om att eventuell talan ska väckas vid behörig instans i den sökande medlemsstaten i enlighet med den lagstiftning som gäller där.
   2.   Tvister som rör verkställighetsåtgärder som vidtagits i den anmodade medlemsstaten eller giltigheten av en delgivning som utförts av en behörig myndighet i den anmodade medlemsstaten ska prövas av den behöriga instansen i den medlemsstaten i enlighet med dess lagar och förordningar.
   3.   Om ett sådant ärende som avses i punkt 1 har förts inför den behöriga instansen i den sökande medlemsstaten ska den sökande myndigheten underrätta den anmodade myndigheten om detta och meddela vilka delar av fordran som inte bestrids.
   4.   Så snart den anmodade myndigheten har erhållit de upplysningar som avses i punkt 3, antingen från den sökande myndigheten eller från den berörda parten, ska den skjuta upp verkställandet av den del av fordran som bestrids, i avvaktan på det beslut som den behöriga instansen fattar i detta ärende, såvida inte den sökande myndigheten begär något annat enligt tredje stycket i den här punkten.
   På begäran av den sökande myndigheten, eller om den anmodade myndigheten annars bedömer det nödvändigt, och utan att det påverkar tillämpningen av artikel 16, får den anmodade myndigheten vidta säkerhetsåtgärder för att säkerställa indrivningen, om gällande lagar eller förordningar i den anmodade medlemsstaten medger ett sådant förfarande.
   Den sökande myndigheten får i enlighet med gällande lagar, förordningar och administrativ praxis i den sökande medlemsstaten be den anmodade myndigheten att driva in en fordran som bestrids eller en bestridd del av en fordran om gällande lagar, förordningar och administrativ praxis i den anmodade medlemsstaten tillåter en sådan åtgärd. En sådan begäran ska vara motiverad. Om ärendet senare avgörs till gäldenärens fördel ska den sökande myndigheten ansvara för återbetalningen av hela det indrivna beloppet och eventuell ersättning som följer av gällande lagstiftning i den anmodade medlemsstaten.
   Om ett förfarande för ömsesidig överenskommelse har inletts av den sökande eller den anmodade medlemsstatens behöriga myndigheter och om resultatet av förfarandet kan påverka fordran med avseende på vilken bistånd har begärts ska indrivningsåtgärderna skjutas upp eller stoppas till dess att det förfarandet har avslutats, såvida det inte rör ett fall med omedelbar brådska på grund av bedrägeri eller insolvens. Om indrivningsåtgärderna skjuts upp eller stoppas ska andra stycket tillämpas.
   Artikel 15
   Ändring eller återkallelse av begäran om bistånd för indrivning
   1.   Den sökande myndigheten ska omedelbart underrätta den anmodade myndigheten om eventuell senare ändring eller återkallelse av dess begäran om indrivning och ange skälen för denna ändring eller detta tillbakadragande.
   2.   Om ändringen av begäran orsakats av ett beslut av den behöriga instans som avses i artikel 14.1 ska den sökande myndigheten översända detta beslut tillsammans med ett reviderat enhetligt dokument som medger verkställighet i den anmodade medlemsstaten. Den anmodade myndigheten ska därefter fortsätta med ytterligare indrivningsåtgärder på grundval av det reviderade dokumentet.
   Den indrivning eller de säkerhetsåtgärder som redan vidtagits på grundval av det ursprungliga enhetliga dokument som medger verkställighet i den anmodade medlemsstaten kan fortsätta på grundval av det reviderade dokumentet, såvida inte ändringen av begäran beror på att det ursprungliga dokument som medgav verkställighet i den sökande medlemsstaten eller det ursprungliga enhetliga dokument som medgav verkställighet i den anmodade staten förklarats ogiltigt.
   Artiklarna 12 och 14 är tillämpliga med avseende på det reviderade dokumentet.
   Artikel 16
   Begäran om säkerhetsåtgärder
   1.   På begäran av den sökande myndigheten ska den anmodade myndigheten vidta säkerhetsåtgärder, ifall detta är tillåtet enligt dess nationella lagstiftning och är i överensstämmelse med dess administrativa praxis, för att säkerställa indrivning om en fordran eller det dokument som möjliggör verkställighet i den sökande medlemsstaten är bestridd när begäran görs eller om fordran ännu inte är föremål för ett dokument som medger verkställighet i den sökande medlemsstaten, om säkerhetsåtgärder också är möjliga i en liknande situation enligt nationell lagstiftning och administrativ praxis i den sökande medlemsstaten.
   Den handling som utfärdats för att medge säkerhetsåtgärder i den sökande medlemsstaten, och som avser den fordran för vilken ömsesidigt bistånd begärs ska, i förekommande fall, bifogas begäran om säkerhetsåtgärder i den anmodade medlemsstaten. Denna handling ska inte bli föremål för någon åtgärd för erkännande, komplettering eller ersättande i den anmodade medlemsstaten.
   2.   Begäran om säkerhetsåtgärder får åtföljas av andra handlingar som avser fordran och som utfärdats i den begärande medlemsstaten.
   Artikel 17
   Regler som gäller för begäran om säkerhetsåtgärder
   I syfte att genomföra artikel 16 ska artiklarna 10.2, 13.1, 13.2, 14 och 15 gälla i tillämpliga delar.
   Artikel 18
   Begränsningar av den anmodade myndighetens skyldigheter
   1.   Den anmodade myndigheten ska inte vara skyldig att bevilja bistånd enligt artiklarna 10-16 om indrivningen av fordran på grund av gäldenärens situation skulle förorsaka allvarliga ekonomiska eller sociala svårigheter i den anmodade medlemsstaten, om gällande lagar, förordningar och administrativ praxis i den medlemsstaten tillåter ett sådant undantag för nationella fordringar.
   2.   Den anmodade myndigheten ska inte vara skyldig att bevilja det bistånd som avses i artiklarna 5 och 7-16 om den ursprungliga begäran om bistånd enligt artikel 5, 7, 8, 10 eller 16 görs för fordringar som är äldre än fem år, beräknat från den dag då fordran skulle ha betalats i den sökande medlemsstaten till den dag den ursprungliga begäran om bistånd gjordes.
   Om emellertid en fordran eller det ursprungliga dokument som medger verkställighet i den sökande medlemsstaten bestrids, ska femårsperioden anses börja den dag då det i den sökande medlemsstaten fastställs att fordran eller dokumentet som medger verkställighet inte längre får bestridas.
   Dessutom ska femårsperioden anses börja den dag då hela betalningsfristen löper ut, i de fall de behöriga myndigheterna i den sökande medlemsstaten beviljar betalningsuppskov eller en avbetalningsplan.
   I dessa fall ska den anmodade myndigheten dock inte vara skyldig att bevilja bistånd vad avser fordringar som är äldre än tio år, beräknat från den dag då fordran skulle ha betalats i den sökande medlemsstaten.
   3.   En medlemsstat ska inte vara skyldig att bevilja bistånd om det totala beloppet på de fordringar som omfattas av detta direktiv och för vilka bistånd begärs är mindre än 1 500 EUR.
   4.   Den anmodade myndigheten ska underrätta den sökande myndigheten om sina skäl till att inte efterkomma dess begäran om bistånd.
   Artikel 19
   Preskriptionsfrågor
   1.   Frågor avseende preskription ska uteslutande regleras av gällande lagstiftning i den sökande medlemsstaten.
   2.   När det gäller att skjuta upp, avbryta eller förlänga preskriptionstider ska alla åtgärder som vidtas av den anmodade myndigheten, eller på dennas vägnar, för att driva in fordringar till följd av en begäran om bistånd som leder till att preskriptionstiden skjuts upp, avbryts eller förlängs i enlighet med gällande lagstiftning i den anmodade medlemsstaten, anses ha samma verkan i den sökande medlemsstaten, under förutsättning att motsvarande verkan föreskrivs enligt gällande lagstiftning i den sökande medlemsstaten.
   Om det inte är möjligt att skjuta upp, avbryta eller förlänga preskriptionstiden enligt gällande lagstiftning i den anmodade medlemsstaten ska alla åtgärder som vidtas av den anmodade myndigheten, eller på dennas vägnar, för att driva in fordringar till följd av en begäran om bistånd som, om de hade vidtagits av den sökande myndigheten eller på dennas vägnar i dess medlemsstat, skulle ha lett till att preskriptionstiden uppsköts, avbröts eller förlängdes i enlighet med gällande lagstiftning i den sökande medlemsstaten, anses ha vidtagits i den senare medlemsstaten vad gäller denna verkan.
   Första och andra styckena ska inte påverka den sökande medlemsstatens behöriga myndigheters rätt att vidta åtgärder för att skjuta upp, avbryta eller förlänga preskriptionstiden i enlighet med gällande lagstiftning i den medlemsstaten.
   3.   Den sökande myndigheten och den anmodade myndigheten ska informera varandra om eventuella åtgärder som avbryter, skjuter upp eller förlänger preskriptionstiden för den fordran för vilken indrivning eller säkerhetsåtgärder begärts, eller som skulle kunna få denna verkan.
   Artikel 20
   Kostnader
   1.   Utöver de belopp som avses i artikel 13.5 ska den anmodade myndigheten eftersträva att från den berörda personen driva in och behålla alla kostnader den ådrar sig i samband med indrivningen, i enlighet med den anmodade medlemsstatens lagar och förordningar.
   2.   Medlemsstaterna ska ömsesidigt avstå från alla krav på ersättning för de kostnader som uppstått genom det ömsesidiga bistånd de ger varandra vid tillämpningen av detta direktiv.
   När indrivning innebär ett särskilt problem, är förbunden med mycket stora kostnader eller avser organiserad brottslighet, får den sökande och den anmodade myndigheten emellertid komma överens om ersättning som är anpassad till det enskilda fallet.
   3.   Trots vad som sägs i punkt 2 ska den sökande medlemsstaten förbli betalningsskyldig gentemot den anmodade medlemsstaten för alla kostnader eller förluster som uppstår på grund av åtgärder som bedöms vara ogrundade, antingen vad gäller fordrans riktighet, eller giltigheten hos det dokument som medger verkställighet och/eller säkerhetsåtgärder och som utfärdats av den sökande myndigheten.
   KAPITEL V

      ALLMÄNNA BESTÄMMELSER FÖR ALLA TYPER AV BEGÄRAN OM BISTÅND

   Artikel 21
   Standardformulär och kommunikationsmedel
   1.   En begäran om upplysningar enligt artikel 5.1, en begäran om delgivning enligt artikel 8.1, en begäran om indrivning enligt artikel 10.1 eller en begäran om säkerhetsåtgärder enligt artikel 16.1 ska skickas på elektronisk väg med hjälp av ett standardformulär, såvida detta inte är ogenomförbart av tekniska skäl. Dessa formulär ska också i möjligaste mån användas för alla andra meddelanden som rör begäran.
   Det enhetliga dokument som medger verkställighet i den anmodade medlemsstaten, det dokument som medger säkerhetsåtgärder i den sökande medlemsstaten och övriga handlingar enligt artiklarna 12 och 16 ska också skickas elektroniskt, såvida detta inte är ogenomförbart av tekniska skäl.
   I tillämpliga fall kan standardformulären åtföljas av rapporter, förklaringar och eventuella andra handlingar, eller bestyrkta kopior av eller utdrag ur dessa, vilka också ska skickas elektroniskt, såvida detta inte är ogenomförbart av tekniska skäl.
   Standardformulär och elektronisk kommunikation får också användas för utbyte av upplysningar i enlighet med artikel 6.
   2.   Punkt 1 ska inte gälla de upplysningar och den dokumentation som erhålls genom närvaro vid myndigheter i en annan medlemsstat eller genom deltagande i administrativa utredningar i en annan medlemsstat i enlighet med artikel 7.
   3.   Om kommunikationen inte sker på elektronisk väg eller genom användning av standardformulär ska detta inte påverka giltigheten av de erhållna upplysningarna eller av de åtgärder som vidtas för att efterkomma en begäran om bistånd.
   Artikel 22
   Språkbestämmelser
   1.   Varje begäran om bistånd, standardformulär för delgivning och enhetliga dokument som medger verkställighet i den anmodade medlemsstaten ska översändas på eller åtföljas av en översättning till det officiella språket, eller ett av de officiella språken, i den anmodade medlemsstaten. Det faktum att vissa delar av dessa är skrivna på ett annat språk än det officiella språket eller ett av de officiella språken i den anmodade medlemsstaten ska inte påverka deras giltighet eller giltigheten av förfarandet om detta andra språk är ett språk som de berörda medlemsstaterna har enats om.
   2.   Handlingar för vilka delgivning begärs i enlighet med artikel 8 får skickas till den anmodade myndigheten på ett officiellt språk i den sökande medlemsstaten.
   3.   Om en begäran åtföljs av andra handlingar än de som avses i punkterna 1 och 2 får den anmodade myndigheten vid behov begära att den sökande myndigheten översätter dessa handlingar till det officiella språket, eller ett av de officiella språken, i den anmodade medlemsstaten, eller till ett annat språk som de berörda medlemsstaterna enas om bilateralt.
   Artikel 23
   Utlämnande av uppgifter och dokument
   1.   Alla upplysningar, oavsett form, som tillhandahålls vid tillämpning av detta direktiv ska omfattas av sekretess och åtnjuta det skydd som liknande upplysningar ges enligt den nationella lagstiftningen i den mottagande medlemsstaten.
   Sådana upplysningar får användas i syfte att vidta verkställighets- eller säkerhetsåtgärder som avser fordringar som omfattas av detta direktiv. De får även användas för fastställelse och verkställighet av obligatoriska socialavgifter.
   2.   Personer som är vederbörligen ackrediterade av Europeiska kommissionens ackrediteringsmyndighet för säkerhet kan få tillgång till dessa upplysningar endast i den utsträckning det är nödvändigt för drift, underhåll och utveckling av CCN-nätet.
   3.   Den medlemsstat som tillhandahåller upplysningarna ska tillåta att de utnyttjas för andra ändamål än de som anges i punkt 1 i den medlemsstat som tar emot upplysningar, om upplysningarna får användas för liknande ändamål enligt lagstiftningen i den medlemsstat som tillhandahåller upplysningarna.
   4.   Om den sökande eller den anmodade myndigheten anser att upplysningar som har erhållits vid tillämpning av detta direktiv sannolikt kan vara till nytta för en tredje medlemsstat för de syften som avses i punkt 1, får den lämna dessa upplysningar till den medlemsstaten under förutsättning att detta överlämnande överensstämmer med de bestämmelser och de förfaranden som fastställs i detta direktiv. Den ska underrätta den medlemsstat från vilken uppgifterna härrör om sin avsikt att utbyta dessa uppgifter med en tredje medlemsstat. Den medlemsstat från vilken uppgifterna härrör kan motsätta sig ett sådant utbyte av uppgifter inom tio arbetsdagar från den dag som den mottog meddelandet från den medlemsstat som önskar utbyta uppgifterna.
   5.   Tillstånd att använda uppgifter i enlighet med punkt 3 som har tillhandahållits i enlighet med punkt 4 kan endast beviljas av den medlemsstat från vilken uppgifterna härrör.
   6.   Upplysningar, oavsett form, som tillhandahålls vid tillämpning av detta direktiv får åberopas eller användas som bevisning av alla myndigheter i den mottagande medlemsstaten, på samma grund som liknande upplysningar som har erhållits i den medlemsstaten.
   KAPITEL VI

      SLUTBESTÄMMELSER

   Artikel 24
   Tillämpning av andra överenskommelser om bistånd
   1.   Detta direktiv ska inte påverka fullgörandet av skyldigheter till följd av bilaterala eller multilaterala överenskommelser eller ordningar om att lämna ett vidare bistånd, vilket inbegriper delgivning av rättsliga eller utomrättsliga handlingar.
   2.   När medlemsstaterna ingår sådana bilaterala eller multilaterala överenskommelser eller ordningar i frågor som omfattas av detta direktiv, utom när det gäller enskilda fall, ska de så snart som möjligt underrätta kommissionen om detta. Kommissionen ska i sin tur underrätta de övriga medlemsstaterna.
   3.   När medlemsstaterna tillhandahåller ett sådant större mått av ömsesidigt bistånd i enlighet med en bilateral eller multilateral överenskommelse eller ordning kan de använda nätet för elektronisk kommunikation och de standardformulär som antagits för tillämpningen av detta direktiv.
   Artikel 25
   Kommittéförfarande
   1.   Kommissionen ska biträdas av indrivningskommittén.
   2.   När det hänvisas till denna punkt ska artiklarna 5 och 7 i beslut 1999/468/EG tillämpas.
   Den tidsfrist som avses i artikel 5.6 i beslut 1999/468/EG ska vara tre månader.
   Artikel 26
   Genomförandebestämmelser
   Kommissionen ska i enlighet med förfarandet i artikel 25.2 anta närmare föreskrifter för genomförandet av artiklarna 4.2, 4.3 och 4.4, 5.1, 8, 10, 12.1, 13.2, 13.3, 13.4 och 13.5, 15, 16.1 och 21.1.
   I dessa föreskrifter ska åtminstone följande anges:

               a)

               Praktiska arrangemang för organisering av kontakterna mellan de centrala kontaktkontoren, de andra kontaktkontoren och de kontaktorgan som avses i artikel 4.2, 4.3 och 4.4 i de olika medlemsstaterna samt kontakterna med kommissionen.

               b)

               Med vilka kommunikationsmedel meddelanden mellan myndigheterna får sändas.

               c)

               Format och andra detaljer för de standardformulär som ska användas vid tillämpningen av artiklarna 5.1, 8, 10.1, 12.1 och 16.1.

               d)

               Föreskrifter om omräkning av de belopp som ska drivas in och överföring av belopp som drivits in.

         Artikel 27
   Rapportering
   1.   Varje medlemsstat ska senast den 31 mars varje år meddela kommissionen följande:

               a)

               Antalet framställningar om upplysningar, delgivning och indrivning eller säkerhetsåtgärder som den skickar till varje anmodad medlemsstat och som den tar emot från varje sökande medlemsstat per år.

               b)

               Beloppet på de fordringar man begär bistånd för indrivning och de belopp som drivs in.

         2.   Medlemsstaterna får också tillhandahålla alla andra upplysningar som kan vara av värde för utvärderingen av det ömsesidiga bistånd som lämnas enligt detta direktiv.
   3.   Kommissionen ska till Europaparlamentet och rådet vart femte år lämna en rapport om hur den ordning som inrättas genom detta direktiv fungerar.
   Artikel 28
   Införlivande
   1.   Medlemsstaterna ska senast den 31 december 2011 anta och offentliggöra de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa detta direktiv. De ska omedelbart underrätta kommissionen om detta.
   De ska tillämpa dessa bestämmelser från och med den 1 januari 2012.
   När en medlemsstat antar dessa bestämmelser ska de innehålla en hänvisning till detta direktiv eller åtföljas av en sådan hänvisning när de offentliggörs. Närmare föreskrifter om hur hänvisningen ska göras ska varje medlemsstat själv utfärda.
   2.   Medlemsstaterna ska till kommissionen överlämna texten till de centrala bestämmelser i nationell lagstiftning som de antar inom det område som omfattas av detta direktiv.
   Artikel 29
   Upphävande av direktiv 2008/55/EG
   Direktiv 2008/55/EG ska upphöra att gälla från och med den 1 januari 2012.
   Hänvisningar till det upphävda direktivet ska anses som hänvisningar till det här direktivet.
   Artikel 30
   Ikraftträdande
   Detta direktiv träder i kraft den tjugonde dagen efter det att det har offentliggjorts i Europeiska unionens officiella tidning.
   Artikel 31
   Adressater
   Detta direktiv riktar sig till medlemsstaterna.

      Utfärdat i Bryssel den 16 mars 2010.

            På rådets vägnar

         E. SALGADO

            Ordförande

      (1)  Yttrandet avgivet den 10 februari 2010 (ännu ej offentliggjort i EUT).

      (2)  Yttrandet avgivet den 16 juli 2009 (ännu ej offentliggjort i EUT).

      (3)  EGT L 73, 19.3.1976, s. 18.

      (4)  EUT L 150, 10.6.2008, s. 28.

      (5)  EGT L 184, 17.7.1999, s. 23.


Avis juridique important

|

31989L0655

Rådets direktiv 89/655/EEG av den 30 november 1989 om minimikrav för säkerhet och hälsa vid arbetstagares användning av arbetsutrustning i arbetet (andra särdirektivet enligt artikel 16.1 i direktiv 89/391/EEG)

Europeiska gemenskapernas officiella tidning nr L 393 , 30/12/1989 s. 0013 - 0017 Finsk specialutgåva Område 5 Volym 4 s. 0182  Svensk specialutgåva Område 5 Volym 4 s. 0182

RÅDETS DIREKTIV av den 30 november 1989 om minimikrav för säkerhet och hälsa vid arbetstagares användning av arbetsutrustning i arbetet (andra särdirektivet enligt artikel 16.1 i direktiv 89/391/EEG) (89/655/EEG)EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS RÅD HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIVmed beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska ekonomiska gemenskapen, särskilt artikel 118a i detta,med beaktande av kommissionens förslag(1), som framlagts efter samråd med Rådgivande kommittén för arbetarskydds frågor,i samarbete med Europaparlamentet(2),med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande(3), ochmed beaktande av följande:Enligt artikel 118a i fördraget skall rådet genom direktiv fastställa minimikrav för att främja förbättringar, i synnerhet på arbetsmiljöns område för att garantera en högre skyddsnivå för arbetstagarnas säkerhet och hälsa.Enligt samma artikel får sådana direktiv inte medföra administrativa, ekonomiska och rättsliga hinder av sådan art att de motverkar bildande och utveckling av små och medelstora företag.Kommissionens meddelande om dess program för arbetarskyddsfrågor(4) förutsätter att direktiv antas för användningen av arbetsutrustning i arbetet.Rådet uppmärksammade i sin resolution av den 21 december 1987 om arbetarskyddsfrågor(5) att kommissionen avsåg att inom en nära framtid föreslå rådet minimikrav om organisationen av verksamheten för säkerhet och hälsa i arbetet.En förutsättning för att arbetstagarnas hälsa och säkerhet skall kunna tryggas är att de minimikrav efterlevs, som utformats för att garantera en högre skyddsnivå för säkerhet och hälsa vid användning av arbetsutrustning.Detta direktiv är ett särdirektiv enligt artikel 16.1 i rådets direktiv 89/391/EEG av den 12 juni 1989 om åtgärder för att främja förbättringar av arbetstagarnas säkerhet och hälsa i arbetet(6). Bestämmelserna i det direktivet skall därför tillämpas fullt ut i frågor, som gäller arbetstagarnas användning av arbetsutrustning i arbetet, utan att det hindrar strängare och/eller mer specificerade bestämmelser i detta särdirektiv.Detta direktiv är ett led i arbetet med att praktiskt förverkliga den inre marknadens sociala dimension.Medlemsstaterna är i enlighet med direktiv 83/189/EEG(7) skyldiga att underrätta kommissionen om varje förslag till tekniska föreskrifter för maskiner, apparater och installationer.Kommissionen skall enligt beslut 74/325/EEG(8) i dess lydelse enligt anslutningsakten 1985 höra Rådgivande kommittén för arbetarskyddsfrågor, när förslag inom detta område utarbetas.HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.AVSNITT I ALLMÄNNA BESTÄMMELSER Artikel 1 Tillämpningsområde1. Detta direktiv, som är det andra särdirektivet enligt definitionen i artikel 16.1 i direktiv 89/391/EEG, fastställer minimikrav för säkerhet och hälsa vid arbetstagares användning av arbetsutrustning i arbetet enligt definitionen i artikel 2.2. Bestämmelserna i direktiv 89/391/EEG skall tillämpas fullt ut inom hela det område som avses i punkt 1, utan att hindra tillämpningen av de strängare och/eller mer specifika bestämmelser som finns i detta direktiv.Artikel 2 DefinitionerI detta direktiv används följande beteckningar med de betydelser som här anges:a) Arbetsutrustning: varje maskin, apparat, verktyg eller installation, som används i arbetet.b) Användning av arbetsutrustning: varje aktivitet som medför utnyttjande av arbetsutrustning, såsom start och stopp, användning, transport, reparation, ändring, service och underhåll, till vilket bl.a. rengöring räknas.c) Riskområde: varje område inom arbetsutrustningen eller i dess omgivning, där en utsatt arbetare löper risk för sin säkerhet och hälsa.d) Utsatt arbetare: varje arbetstagare som helt eller delvis befinner sig inom ett riskområde.e) Operatör: den eller de arbetstagare som har till uppgift att använda arbetsutrustningen.AVSNITT II ARBETSGIVARNAS SKYLDIGHETER Artikel 3 Allmänna skyldigheter1. Arbetsgivaren skall vidta de åtgärder som behövs för att försäkra sig om att den arbetsutrustning, som ställs till arbetstagarnas förfogande i företaget och/eller verksamheten, är lämplig för det arbete som skall utföras eller har anpassats till det på lämpligt sätt, och därmed kan användas av arbetstagarna utan att deras säkerhet och hälsa äventyras.Vid valet av den arbetsutrustning som skall användas, skall arbetsgivaren ta hänsyn till arbetets särskilda betingelser och de risker, som finns i företaget och/eller verksamheten, i synnerhet på arbetsplatsen, när det gäller arbetstagarnas säkerhet och hälsa och/eller de ytterligare riskmoment, som kan tillkomma på grund av användningen av arbetsutrustningen i fråga.2. Om det trots detta inte är möjligt att helt garantera arbetstagarnas säkerhet och hälsa vid användning av arbetsutrustning, skall arbetsgivaren vidta lämpliga åtgärder för att nedbringa riskerna till ett minimum.Artikel 4 Regler om arbetsutrustning1. Utöver vad som sägs i artikel 3 skall arbetsgivaren anskaffa och/eller använda:a) arbetsutrustning som, om den ställs till arbetstagarnas förfogande på företaget och/eller i verksamheten för första gången efter den 31 december 1992, uppfylleri) föreskrifterna i varje tillämpligt direktiv, som är utfärdat av gemenskapen och är relevant för verksamheten,ii) de minimikrav, som anges i bilagan, i den utsträckning inga andra direktiv som utfärdats av gemenskapen är tillämpliga, eller då sådana direktiv endast delvis är tillämpliga,b) arbetsutrustning som, om den redan har ställts till arbetstagarnas förfogande på företaget och/eller i verksamheten den 31 december 1992, uppfyller de minimikrav som anges i bilagan senast fyra år efter den dagen.2. Arbetsgivaren skall vidta de åtgärder som behövs för att arbetsutrustningen, så länge den används, genom tillfredsställande underhåll skall uppfylla kraven i punkt 1 a och 1 b.Artikel 5 Arbetsutrustning med speciella riskerNär användningen av arbetsutrustning kan medföra en speciell risk för arbetstagarnas säkerhet och hälsa, skall arbetsgivaren vidta de åtgärder som behövs så att- endast de personer, som har till uppgift att sköta arbetsutrustningen, får använda den,- de personer som tas i anspråk vid reparation, ändring, service och underhåll är särskilt utsedda för detta.Artikel 6 Information till arbetstagarna1. Utöver vad som sägs i artikel 10 i direktiv 89/391/EEG, skall arbetsgivaren vidta nödvändiga åtgärder för att ställa tillräcklig information till arbetstagarnas förfogande och, när det behövs, skrivna instruktioner för arbetsutrustningen.2. Informationen och instruktionerna skall minst innehålla tillräckliga upplysningar om hälsa och säkerhet i fråga om- användningen av arbetsutrustningen,- sådana onormala situationer som kan förutses,- i tillämpliga fall de erfarenheter som man gjort under användning av arbetsutrustningen.3. Informationen och instruktionerna skall vara begripliga för de arbetstagare som berörs.Artikel 7 Utbildning av arbetstagarnaUtöver vad som sägs i artikel 12 i direktiv 89/391/EEG, skall arbetsgivaren vidta de åtgärder som är nödvändiga för att- de personer, som skall använda en arbetsutrustning, skall få tillräcklig utbildning, som också behandlar alla de risker som kan vara förknippade med användningen av arbetsutrustningen,- de personer, som nämns i artikel 5 andra strecksatsen, skall få den särskilda utbildning som behövs.Artikel 8 Samråd med och medverkan av arbetstagarnaArbetstagarna och/eller deras representanter skall enligt artikel 11 i direktiv 89/391/EEG delta i samråd om och behandling av frågor som omfattas av detta direktiv och dess bilaga.AVSNITT III ÖVRIGA BESTÄMMELSER Artikel 9 Ändring av bilagan1. Tillägg till bilagan av ytterligare minimikrav, som gäller särskild arbetsutrustning enligt punkt tre i bilagan, skall antas av rådet på det sätt som anges i fördragets artikel 118a.2. Rent tekniska anpassningar av bilagan till följd av- antagandet av direktiv om teknisk harmonisering och standardisering av arbetsutrustning och/eller- den tekniska utvecklingen, ändringar i internationella regler eller specifikationer eller nya rön om arbetsutrustningskall beslutas enligt den procedur som anges i artikel 17 i direktiv 89/391/EEG.Artikel 10 Slutbestämmelser1. Medlemsstaterna skall sätta i kraft de lagar och andra författningar som behövs för att följa detta direktiv senast den 31 december 1992. De skall genast underrätta kommissionen om detta.2. Medlemsstaterna skall till kommissionen överlämna texterna till de bestämmelser i nationell lagstiftning som de redan har antagit eller antar inom det område som omfattas av detta direktiv.3. Medlemsstaterna skall vart femte år rapportera till kommissionen om den praktiska tillämpningen av bestämmelserna i detta direktiv och om arbetsgivarnas och arbetstagarnas synpunkter.Kommissionen skall i sin tur underrätta Europaparlamentet, rådet, Ekonomiska och sociala kommittén och Rådgivande kommittén för arbetarskyddsfrågor.4. Kommissionen skall regelbundet till Europaparlamentet, rådet och Ekonomiska och sociala kommittén överlämna en rapport om tillämpningen av detta direktiv med hänsyn till punkterna 1, 2 och 3 i denna artikel.Artikel 11 Detta direktiv riktar sig till medlemsstaterna.Utfärdat i Bryssel den 30 november 1989.På rådets vägnarJ. P. SOISSONOrdförande(1) EGT nr C 114, 30.4.1988, s. 3.EGT nr C 106, 26.4.1989, s. 13 ochEGT nr C 287, 15.11.1989, s. 12.(2) EGT nr C 326, 19.12.1988, s. 132 ochEGT nr C 256, 9.10.1989, s. 65.(3) EGT nr C 318, 12.12.1988, s. 26.(4) EGT nr C 28, 3.2.1988, s. 3.(5) EGT nr C 28, 3.2.1988, s. 1.(6) EGT nr L 183, 29.6.1989, s. 1.(7) EGT nr L 109, 26.4.1983, s. 8.(8) EGT nr L 185, 9.7.1974, s. 15.BILAGA MINIMIKRAV ENLIGT ARTIKEL 4.1 a ii OCH 4.1 b 1. AllmäntFörpliktelserna i denna bilaga gäller, med iakttagande av föreskrifterna i direktivet, när respektive risker föreligger vid användning av arbetsutrustningen i fråga.2. Allmänna minimikrav för arbetsutrustning2.1 Manöveranordningarna på en arbetsutrustning skall, om de kan påverka säkerheten, vara klart synliga och identifierbara och, där så är nödvändigt, vara märkta på ett ändamålsenligt sätt.Manöveranordningarna skall, utom i de fall då detta inte är möjligt, vara placerade utanför riskområdet, och så att handhavandet av dem inte medför ytterligare risker. De får inte kunna ge upphov till fara på grund av en oavsiktlig manöver.Om det behövs, skall operatören från huvudmanöverplatsen kunna förvissa sig om att ingen befinner sig inom riskområdena. Om detta inte är möjligt skall det finnas ett säkert varningssystem,som före varje start automatiskt ger en ljud- och/eller ljussignal. En utsatt arbetare måste ha tid och möjlighet att snabbt undgå fara, som beror på start eller stopp av arbetsutrustningen.Styrsystemen måste vara säkra. Ett tekniskt fel eller en skada på styrsystemen får inte leda till en risksituation.2.2 Start av en arbetsutrustning skall endast kunna ske genom en medveten manöver med ett därför avsett manöverdon.Detsamma skall gälla- vid återstart, oavsett anledningen till stoppet,- vid styrning av en betydande förändring av arbetsfunktionen (t. ex. hastighet, tryck etc.), utom i det fall att en sådan återstart eller ändring inte utsätter arbetstagarna för någon risk.Detta krav gäller inte, om återstarten eller förändringen i arbetsfunktion ingår i det normala arbetsförloppet i en automatisk anordning.2.3 All arbetsutrustning skall vara försedd med ett manöverdon, som gör det möjligt att stoppa den helt och under säkra förhållanden.Varje arbetsplats skall vara försedd med ett manöverdon, som gör det möjligt att stoppa hela eller delar av arbetsutrustningen beroende på typ av risk, så att utrustningen är i ett säkert tillstånd. Stoppdonet skall ha prioritet över startanordningen. När arbetsutrustningen, eller dess farliga delar, har bringats till stopp, skall energitillförseln till de aktuella drivanordningarna avbrytas.2.4 Om det är befogat, med hänsyn till arbetsutrustningens risker och dess normala stopptid, skall arbetsutrustningen vara försedd med en nödstoppsanordning.2.5 Arbetsutrustning, som medför fara på grund av fallande föremål eller något som kastas ut, skall vara försedd med lämpliga säkerhetsanordningar, som är anpassade efter risken.Arbetsutrustning, som medför fara på grund av utsläpp av gas, ånga eller vätska eller spridning av damm, skall vara försedd med lämplig inneslutning och/eller utsugningsanordningar i närheten av spridningskällorna.2.6 Arbetsutrustningar och delar i dem skall, när det behövs för arbetstagarnas säkerhet och hälsa, vara stabiliserade genom fastspänning eller på annat sätt.2.7 När det föreligger fara för sprängning av arbetsutrustningen eller för brott på dess delar, och detta kan medföra betydande fara för arbetstagarnas säkerhet och hälsa, måste lämpliga skyddsåtgärder vidtas.2.8 När det finns risk för olyckor på grund av mekanisk kontakt med arbetsutrustningens rörliga delar, måste dessa vara försedda med skydd eller säkerhetsanordningar, som förhindrar tillträde till riskområden eller stoppar de farliga delarnas rörelse, innan man når riskområdena.Skydd och säkerhetsanordningar- skall vara av robust konstruktion,- får inte medföra ytterligare risker,- får inte vara lätta att avlägsna eller sätta ur funktion,- måste vara placerade på tillräckligt avstånd från riskområdet,- får inte mer än nödvändigt skymma uppsikten över utrustningens operationer,- måste tillåta nödvändiga ingrepp för att montera eller byta ut delar liksom även underhållsarbete, varvid tillträde endast får ges till det område, där arbetet skall utföras och detta, om möjligt, utan att skyddet eller säkerhetsanordningen behöver avlägsnas.2.9 Belysningen på områden och ställen för arbete med eller underhåll av arbetsutrustning skall vara väl anpassad till arbetets natur.2.10 Delar av en arbetsutrustning med hög eller mycket låg temperatur, skall, om det behövs, vara skyddade för att förhindra att arbetstagarna kommer i beröring med dem, eller för nära dem.2.11 Varningssystemen på arbetsutrustningen skall vara otvetydiga och lätta att upptäcka och förstå.2.12 Arbetsutrustningen får endast användas för det ändamål och under de betingelser den är lämpad för.2.13 Underhållsarbetet skall kunna utföras, när arbetsutrustningen är avstängd. Om detta inte är möjligt, måste man kunna vidta passande skyddsåtgärder eller förlägga sådant arbete utanför riskområdena.När det finns en underhållsjournal till arbetsutrustningen, skall denna hållas aktuell.2.14 Varje arbetsutrustning skall vara försedd med lätt identifierbara anordningar för att frånkoppla all energitillförsel.Återinkoppling skall kunna ske utan risk för arbetstagarna.2.15 Arbetsutrustningen skall vara försedd med de skyltar och andra varningsanordningar som krävs för arbetstagarnas säkerhet.2.16 Arbetstagarna skall ha säkra tillträdesvägar till, och kunna uppehålla sig säkert inom, alla områden, där deras närvaro fordras för produktions-, justerings- och underhållsarbete.2.17 All arbetsutrustning skall vara konstruerad så att arbetstagarna skyddas mot risken att den fattar eld eller överhettas och mot utsläpp av gas, damm, vätska, ånga eller andra ämnen, som produceras av arbetsutrustningen, används vid drift eller lagras i den.2.18 All arbetsutrustning skall vara konstruerad för att förhindra risken för explosion, vilket gäller såväl själva arbetsutrustningen som ämnen som produceras av den, används vid drift eller lagras i den.2.19 All arbetsutrustning måste vara konstruerad så att utsatta arbetare skyddas från risken att komma i direkt eller indirekt kontakt med elektricitet.3. Ytterligare minimikrav för särskild arbetsutrustningomnämns i artikel 9.1 i detta direktiv.


Avis juridique important

|

32000L0010

Kommissionens direktiv 2000/10/EG av den 1 mars 2000 om införande av ett verksamt ämne (fluroxipyr) i bilaga I till rådets direktiv 91/414/EEG om utsläppande av växtskyddsmedel på marknaden (Text av betydelse för EES)

Europeiska gemenskapernas officiella tidning nr L 057 , 02/03/2000 s. 0028 - 0030

KOMMISSIONENS DIREKTIV 2000/10/EGav den 1 mars 2000om införande av ett verksamt ämne (fluroxipyr) i bilaga I till rådets direktiv 91/414/EEG om utsläppande av växtskyddsmedel på marknaden(Text av betydelse för EES)EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIVmed beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen,med beaktande av rådets direktiv 91/414/EEG av den 15 juli 1991 om utsläppande av växtskyddsmedel på marknaden(1), senast ändrat genom kommissionens direktiv 1999/80/EG(2), särskilt artikel 6.1 och artikel 8.2 fjärde stycket i detta, ochav följande skäl:(1) I kommissionens förordning (EEG) nr 3600/92(3), senast ändrad genom förordning (EG) nr 1972/1999(4), fastställs närmare föreskrifter för genomförandet av den första fasen i det arbetsprogram som avses i artikel 8.2 i direktiv 91/414/EEG (nedan kallat direktivet). I enlighet med den förordningen fastställdes genom kommissionens förordning (EG) nr 933/94(5), senast ändrad genom förordning (EG) nr 2230/95(6), en förteckning över verksamma ämnen i växtskyddsmedel som skall bedömas, för att eventuellt införas i bilaga I till direktivet.(2) De verksamma ämnena kan införas i bilagan om det kan antas att ämnet inte har några skadliga effekter på människors eller djurs hälsa eller på grundvattnet och att det inte har någon oacceptabel inverkan på miljön.(3) Införandet i bilagan får gälla i högst tio år.(4) I artikel 8.2 i direktivet föreskrivs att efter det att ett verksamt ämne har förts in i bilaga I till direktivet skall medlemsstaterna inom en bestämd tid se till att godkännanden för växtskyddsprodukter som innehåller det verksamma ämnet beviljas, återkallas eller ändras på lämpligt sätt. I artikel 4.1 och artikel 13.1 i direktivet krävs att växtskyddsprodukter endast godkänns efter uppfyllande av de villkor som gäller för införande av det verksamma ämnet i bilaga I och de enhetliga principer som fastställs i bilaga VI på grundval av en akt som innehåller de uppgifter som krävs enligt artikel 13.(5) Effekterna av fluroxipyr på människa och miljö har bedömts i enlighet med de bestämmelser som fastställs i förordning (EEG) nr 3600/92 för ett antal av de användningsområden som har föreslagits av de anmälande företagen. I egenskap av rapporterande medlemsstat i enlighet med förordning (EG) nr 933/94 lämnade Tyskland den 27 september 1996 in en utvärderingsrapport till kommissionen.(6) Den inkomna rapporten har granskats av medlemsstaterna och kommissionen inom ramen för arbetet i Ständiga kommittén för växtskydd. Resultatet av denna granskning presenterades den 30 november 1999 i form av en kommissionsrapport om fluroxipyr. Det kan bli nödvändigt att uppdatera denna rapport till följd av tekniska och vetenskapliga framsteg. Då detta sker måste också villkoren för införande av fluroxipyr i bilaga I till direktiv 91/414/EEG ändras, i enlighet med artikel 6.1 i det direktivet. Akten och granskningen har också lämnats för utlåtande till Vetenskapliga kommittén för växter.(7) Det har framgått av de olika bedömningar som har gjorts, att växtskyddsmedel som innehåller det verksamma ämnet i fråga i allmänhet kan antas uppfylla de krav som fastställs i artikel 5.1 a och 5.1 b i direktivet, särskilt vad gäller de undersökta användningsområdena. Det är därför nödvändigt att införa det verksamma ämnet i bilaga I, för att se till att godkännandena av de växtskyddsmedel som innehåller fluroxipyr i alla medlemsstater kan beviljas, återkallas eller ändras på lämpligt sätt i enlighet med bestämmelserna i direktivet, och detta utan dröjsmål.(8) Vetenskapliga kommittén för växter framhöll i sitt yttrande behovet av att genom ytterligare uppgifter fastställa att miljön inte tar skada av vissa restprodukter av fluroxipyr i jord och vatten.(9) Enligt artikel 5.5 i direktiv 91/414/EEG kan ett beslut om att införa ett verksamt ämne i bilaga I när som helst omprövas om det finns tecken som tyder på att kriterierna för att införa det i bilagan inte längre uppfylls. Därför kommer kommissionen att överväga beslutet att införa ämnet i bilaga I på nytt om de begärda ytterligare undersökningsresultaten som beskrivs i punkt 7 i granskningsrapporten tyder på möjliga skadliga effekter eller om de begärda ytterligare resultaten och uppgifterna inte lämnats in.(10) Före anförandet är det nödvändigt att medlemsstaterna och berörda parter ges en rimlig tidsfrist för att anpassa sig till de nya krav som kommer att bli resultatet av införandet. Efter det att anförandet skett är det nödvändigt att medlemsstaterna beviljas en rimlig tidsfrist för att genomföra bestämmelserna i direktivet och särskilt för att vid behov ändra eller återkalla befintliga godkännanden eller bevilja nya godkännanden i enlighet med bestämmelserna i direktiv 91/414/EEG. En längre period bör föreskrivas för inlämnande och bedömning av den fullständiga akten för bilaga III för varje växtskyddsprodukt i enlighet med de enhetliga principer som fastställs i bilaga VI till direktivet. För växtskyddsprodukter som innehåller flera verksamma ämnen kan den fullständiga utvärderingen på grundval av de enhetliga principerna emellertid genomföras först när alla de verksamma ämnena i fråga har förts in i bilaga I till direktivet.(11) De perioder som fastställts för genomförande av detta direktiv påverkar inte de perioder som kommer att fastställas för införande av andra verksamma ämnen i bilaga I i direktivet.(12) Granskningsrapporten är en nödvändig förutsättning för att medlemsstaterna på ett korrekt sätt skall kunna tillämpa flera avsnitt av de enhetliga principer som fastställs i bilaga VI till direktivet, i de fall dessa principer hänför sig till utvärderingen av de uppgifter i bilaga II som inlämnats i syfte att ligga till grund för ett införande av ett verksamt ämne i bilaga I till direktivet.(13) De åtgärder som föreskrivs i detta direktiv är förenliga med yttrandet från Ständiga kommittén för växtskydd.HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.Artikel 1Fluroxipyr skall föras in som ett verksamt ämne i bilaga I till direktiv 91/414/EEG i enlighet med vad som framgår av bilagan till det här direktivet.Artikel 21. Medlemsstaterna skall sätta i kraft de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa detta direktiv senast den 1 juni 2001. Medlemsstaterna skall särskilt, när så krävs, i enlighet med direktiv 91/414/EEG, ändra eller återkalla befintliga godkännanden för växtskyddsprodukter som innehåller fluroxipyr som verksamt ämne inom denna period.2. Med hänsyn till utvärdering och beslutsfattande enligt de enhetliga principerna i bilaga VI till direktiv 91/414/EEG och på grundval av en akt som uppfyller kraven i bilaga III till samma direktiv, gäller följande för den period som fastställs i första stycket:- För växtskyddsprodukter som endast innehåller fluroxipyr skall perioden förlängas med fyra år från det att detta direktiv träder i kraft.- För växtskyddsprodukter som innehåller fluroxipyr och ett eller flera verksamma ämnen som är införda i bilaga I till direktiv 91/414/EEG skall perioden förlängas med fyra år från det att ett direktiv om införande av det sista av dessa övriga verksamma ämnen i bilaga I har trätt i kraft.3. När en medlemsstat antar de bestämmelser som anges i punkt 1 skall de innehålla en hänvisning till detta direktiv eller åtföljas av en sådan hänvisning när de offentliggörs. Närmare föreskrifter om hur hänvisningen skall göras skall varje medlemsstat själv utfärda.Artikel 3Medlemsstaterna skall informera kommissionen om de begärda ytterligare undersökningsresultat och uppgifter som beskrivs i punkt 7 i granskningsrapporten inte lämnats in före den 1 december 2000.Artikel 4Detta direktiv träder i kraft den 1 december 2000.Artikel 5Detta direktiv riktar sig till medlemsstaterna.Utfärdat i Bryssel den 1 mars 2000.På kommissionens vägnarDavid BYRNELedamot av kommissionen(1) EGT L 230, 19.8.1991, s. 1.(2) EGT L 210, 10.8.1999, s. 13.(3) EGT L 366, 15.12.1992, s. 10.(4) EGT L 244, 16.9.1999, s. 41.(5) EGT L 107, 28.4.1994, s. 8.(6) EGT L 225, 22.9.1995, s. 1.BILAGAFLUROXIPYR1. Beteckning:Trivialnamn: FluroxipyrNamn enligt IUPAC: 4-amino-3,5-diklor-6-fluor-2-pyridyloxyättiksyra2. Särskilda villkor:2.1 Det verksamma ämnet skall ha en lägsta renhetsgrad på 950 g/kg.2.2 Det får endast godkännas för användning som herbicid.2.3 För genomförande av de enhetliga principerna i bilaga VI skall hänsyn tas till slutsatserna i granskningsrapporten om fluroxipyr från Ständiga växtskyddskommittén av den 30 november 1999, särskilt tilläggen I och II i denna. I denna samlade utvärdering skall medlemsstaterna- ta hänsyn till de ytterligare uppgifter som krävs enligt punkt 7 i granskningsrapporten,- ta särskild hänsyn till grundvattenskyddet,- ta särskild hänsyn till effekterna på vattenlevande organismer och se till att det vid behov ingår riskminskande åtgärder i villkoren för godkännande.3. Införandet gäller till och med den 30 november 2010.