title: Priporočilo Sveta (EU) 2020/1144 z dne 30. julija 2020 o spremembi Priporočila (EU) 2020/912 o začasni omejitvi nenujnih potovanj v EU in morebitni odpravi te omejitve

text:
                  31.7.2020

                  SL

                  Uradni list Evropske unije

                  L 248/26

         PRIPOROČILO SVETA (EU) 2020/1144
         z dne 30. julija 2020
         o spremembi Priporočila (EU) 2020/912 o začasni omejitvi nenujnih potovanj v EU in morebitni odpravi te omejitve
         SVET EVROPSKE UNIJE JE –
         ob upoštevanju Pogodbe o delovanju Evropske unije in zlasti člena 77(2)(b) in (e) ter prvega in drugega stavka člena 292 Pogodbe,
         ob upoštevanju naslednjega:

                     (1)

                     Svet je 30. junija 2020 sprejel Priporočilo o začasni omejitvi nenujnih potovanj v EU in morebitni odpravi te omejitve (1) (v nadaljnjem besedilu: Priporočilo Sveta). Svet je 16. julija 2020 sprejel Priporočilo (EU) 2020/1052 z dne 16. julija 2020 o spremembi Priporočila Sveta (EU) 2020/912 o začasni omejitvi nenujnih potovanj v EU in morebitni odpravi te omejitve (2).

                     (2)

                     V Priporočilu Sveta je določeno, da bi morale države članice s 1. julijem 2020 začeti usklajeno in postopoma odpravljati začasno omejitev nenujnih potovanj v EU za rezidente tretjih držav iz Priloge I k Priporočilu Sveta. Svet bi moral vsaka dva tedna pregledati in po potrebi posodobiti seznam tretjih držav iz Priloge I po tesnem posvetovanju s Komisijo ter ustreznimi agencijami in službami EU ter po splošni oceni na podlagi metodologije, meril in informacij iz Priporočila Sveta.

                     (3)

                     Vse od takrat so v Svetu, v tesnem posvetovanju s Komisijo ter ustreznimi agencijami in službami EU, potekale razprave o pregledu seznama tretjih držav iz Priloge I k Priporočilu Sveta ter o uporabi meril in metodologije iz Priporočila Sveta. Na podlagi teh razprav bi bilo treba spremeniti seznam tretjih držav iz Priloge I. Predvsem bi bilo treba s seznama črtati Alžirijo.

                     (4)

                     Mejni nadzor ni samo v interesu države članice, na katere zunanjih mejah se opravlja, temveč tudi v interesu vseh držav članic, ki so odpravile nadzor meje na svojih notranjih mejah. Zato bi morale države članice zagotoviti, da bodo ukrepi, sprejeti na zunanjih mejah, usklajeni, s čimer bodo zagotovile, da bo schengensko območje dobro delovalo. Države članice bi morale v ta namen z 31. julijem 2020 spet začeti usklajeno odpravljati začasno omejitev nenujnih potovanj v EU za rezidente tretjih držav iz Priloge I k Priporočilu Sveta, kot je spremenjeno s tem priporočilom.

                     (5)

                     V skladu s členoma 1 in 2 Protokola št. 22 o stališču Danske, ki je priložen Pogodbi o Evropski uniji in Pogodbi o delovanju Evropske unije, Danska ne sodeluje pri sprejetju tega priporočila, ki zato zanjo ni zavezujoče in se v njej ne uporablja. Ker to priporočilo nadgrajuje schengenski pravni red, se Danska v skladu s členom 4 navedenega protokola v šestih mesecih od dne, ko Svet sprejme to priporočilo, odloči, ali bo to priporočilo uveljavila.

                     (6)

                     To priporočilo predstavlja razvoj določb schengenskega pravnega reda, pri katerem Irska ne sodeluje v skladu s Sklepom Sveta 2002/192/ES (3). Irska torej ne sodeluje pri sprejetju tega priporočila, ki zato zanjo ni zavezujoče in se v njej ne uporablja.

                     (7)

                     To priporočilo za Islandijo in Norveško predstavlja razvoj določb schengenskega pravnega reda v smislu Sporazuma med Svetom Evropske unije in Republiko Islandijo ter Kraljevino Norveško o pridružitvi obeh k izvajanju, uporabi in razvoju schengenskega pravnega reda, ki spadajo na področje iz točke A člena 1 Sklepa Sveta 1999/437/ES (4).

                     (8)

                     To priporočilo za Švico predstavlja razvoj določb schengenskega pravnega reda v smislu Sporazuma med Evropsko unijo, Evropsko skupnostjo in Švicarsko konfederacijo o pridružitvi Švicarske konfederacije k izvajanju, uporabi in razvoju schengenskega pravnega reda, ki spadajo na področje iz točke A člena 1 Sklepa Sveta 1999/437/ES (5) v povezavi s členom 3 Sklepa Sveta 2008/146/ES (6).

                     (9)

                     To priporočilo za Lihtenštajn predstavlja razvoj določb schengenskega pravnega reda v smislu Protokola med Evropsko unijo, Evropsko skupnostjo, Švicarsko konfederacijo in Kneževino Lihtenštajn o pristopu Kneževine Lihtenštajn k Sporazumu med Evropsko unijo, Evropsko skupnostjo in Švicarsko konfederacijo o pridružitvi Švicarske konfederacije k izvajanju, uporabi in razvoju schengenskega pravnega reda, ki spadajo na področje iz točke A člena 1 Sklepa Sveta 1999/437/ES (7) v povezavi s členom 3 Sklepa Sveta 2011/350/EU (8) –

               SPREJEL NASLEDNJE PRIPOROČILO:
         Priporočilo Sveta (EU) 2020/912, kot je spremenjeno s Priporočilom (EU) 2020/1052, o začasni omejitvi nenujnih potovanj v EU in morebitni odpravi te omejitve se spremeni:

                     (1)

                     prvi odstavek točke 1 Priporočila Sveta se nadomesti z naslednjim:

                                 „1.

                                 Države članice bi morale z 31. julijem 2020 začeti usklajeno in postopoma odpravljati začasno omejitev nenujnih potovanj v EU za rezidente tretjih držav iz Priloge I.“;

                     (2)

                     Priloga I k Priporočilu se nadomesti z naslednjim:

                           „Priloga I
                           Tretje države, na rezidente katerih ne bi smela vplivati začasna omejitev nenujnih potovanj v EU na zunanjih mejah

                                       1.

                                       AVSTRALIJA

                                       2.

                                       KANADA

                                       3.

                                       GRUZIJA

                                       4.

                                       JAPONSKA

                                       5.

                                       MAROKO

                                       6.

                                       NOVA ZELANDIJA

                                       7.

                                       RUANDA

                                       8.

                                       JUŽNA KOREJA

                                       9.

                                       TAJSKA

                                       10.

                                       TUNIZIJA

                                       11.

                                       URUGVAJ

                                       12.

                                       KITAJSKA (*)

                     “

            V Bruslju, 30. julija 2020

                  Za Svet

                  Predsednik

               M. ROTH

            (1)  UL L 208I, 1.7.2020, str. 1.

            (2)  UL L 230, 17.7.2020, str. 26.

            (3)  Sklep Sveta 2002/192/ES z dne 28. februarja 2002 o prošnji Irske, da sodeluje pri izvajanju nekaterih določb schengenskega pravnega reda (UL L 64, 7.3.2002, str. 20).

            (4)  UL L 176, 10.7.1999, str. 36.

            (5)  UL L 53, 27.2.2008, str. 52.

            (6)  Sklep Sveta 2008/146/ES z dne 28. januarja 2008 o sklenitvi Sporazuma med Evropsko unijo, Evropsko skupnostjo in Švicarsko konfederacijo o pridružitvi Švicarske konfederacije k izvajanju, uporabi in razvoju schengenskega pravnega reda v imenu Evropske skupnosti (UL L 53, 27.2.2008, str. 1).

            (7)  UL L 160, 18.6.2011, str. 21.

            (8)  Sklep Sveta 2011/350/EU z dne 7. marca 2011 o sklenitvi Protokola med Evropsko unijo, Evropsko skupnostjo, Švicarsko konfederacijo in Kneževino Lihtenštajn o pristopu Kneževine Lihtenštajn k Sporazumu med Evropsko unijo, Evropsko skupnostjo in Švicarsko konfederacijo o pridružitvi Švicarske konfederacije k izvajanju, uporabi in razvoju schengenskega pravnega reda, v zvezi z odpravo kontrol na notranjih mejah in prostim gibanjem oseb, v imenu Evropske unije (UL L 160, 18.6.2011, str. 19).

            (*)  s pridržkom potrditve vzajemnosti.


title: Priporočilo Evropske centralne banke z dne 27. julija 2020 o razdelitvi dividend med pandemijo bolezni COVID-19 in o razveljavitvi Priporočila ECB/2020/19 (ECB/2020/35) 2020/C 251/01

text:
               31.7.2020

               SL

               Uradni list Evropske unije

               C 251/1

      PRIPOROČILO EVROPSKE CENTRALNE BANKE
      z dne 27. julija 2020
      o razdelitvi dividend med pandemijo bolezni COVID-19 in o razveljavitvi Priporočila ECB/2020/19
      (ECB/2020/35)
      (2020/C 251/01)
      SVET EVROPSKE CENTRALNE BANKE JE –
      ob upoštevanju Pogodbe o delovanju Evropske unije,
      ob upoštevanju Uredbe Sveta (EU) št. 1024/2013 z dne 15. oktobra 2013 o prenosu posebnih nalog, ki se nanašajo na politike bonitetnega nadzora kreditnih institucij, na Evropsko centralno banko (1) in zlasti člena 4(3) Uredbe,
      ob upoštevanju naslednjega:

                  (1)

                  Evropska centralna banka (ECB) je 27. marca 2020 sprejela Priporočilo ECB/2020/19 Evropske centralne banke (2), v katerem je priporočila, da kreditne institucije najmanj do 1. oktobra 2020 ne izvedejo nobenega izplačila dividend in ne prevzamejo nobene nepreklicne obveznosti izplačila dividend za poslovni leti 2019 in 2020 ter se vzdržijo odkupov delnic z namenom plačila delničarjem. Navedeno priporočilo je temeljilo na mnenju, da je ključno, da kreditne institucije sredi gospodarskega šoka, povezanega z boleznijo COVID-19, še naprej izpolnjujejo svojo vlogo pri financiranju gospodinjstev, malih in srednje velikih podjetij in družb. Zato se je štelo za bistveno, da kreditne institucije ohranijo kapital in s tem sposobnost podpiranja gospodarstva v okolju povišane stopnje negotovosti zaradi pandemije bolezni COVID-19. Tako se je ocenilo, da bi moralo ohranjanje kapitalskih virov za podporo realnemu gospodarstvu in pokrivanje izgub imeti prednost pred diskrecijskimi izplačili dividend in odkupi delnic.

                  (2)

                  ECB je v povezavi s Priporočilom ECB/2020/19 izvedla aktivnosti, da bi dodatno ovrednotila gospodarske razmere in proučila, ali je priporočljivo odložiti izplačilo dividend tudi po 1. oktobru 2020. V tej zvezi ECB meni, da je raven gospodarske negotovosti zaradi pandemije bolezni COVID-19 še vedno povišana in da se kreditne institucije posledično soočajo s težavami pri natančnem napovedovanju svojih srednjeročnih potreb po kapitalu. ECB prav tako meni, da je v tem okolju izjemne sistemske negotovosti in zaostrenih gospodarskih razmer še naprej potrebno preudarno načrtovanje kapitala, kar vključuje ohranjanje kapitala kreditnih institucij z odložitvijo ali preklicem razdelitev. Zato ECB meni, da je treba priporočilo o dividendah podaljšati do 1. januarja 2021 in razveljaviti Priporočilo ECB/2020/19. Ta pristop je tudi skladen s Priporočilom ESRB/2020/7 Evropskega odbora za sistemska tveganja (3).

                  (3)

                  Ob polnem upoštevanju enotnosti in celovitosti notranjega trga ECB vidi potrebo po razpravi z ustreznimi organi zadevnih držav članic, da se ugotovi, ali je primerno, da se dividende izplačajo nadrejeni instituciji, nadrejenemu finančnemu holdingu ali nadrejenemu mešanemu finančnemu holdingu v državi članici, ki ni sodelujoča država članica. Pri tej razpravi bi morali slediti med drugim načeloma enakovrednosti in vzajemnosti, da bi podprli nemoteno delovanje notranjega trga Unije kot celote, ohranili trdno kapitalsko pozicijo kreditne institucije z bonitetnega vidika in prispevali k stabilnosti finančnega sistema v Uniji in vsaki državi članici.

                  (4)

                  Da se čim bolj poveča podpora realnemu gospodarstvu, je primerno, da tudi manj pomembne kreditne institucije ne izvedejo diskrecijskih izplačil dividend.

                  (5)

                  To je ukrep začasne narave, ki je upravičen zgolj zaradi teh izjemnih okoliščin, vendar pa namerava ECB v četrtem četrtletju leta 2020 odločiti, kakšen pristop naj se uporablja po 1. januarju 2021, pri tem pa upoštevati gospodarsko okolje, stabilnost finančnega sistema v Uniji in raven gotovosti glede načrtovanja kapitala –

            SPREJEL NASLEDNJE PRIPOROČILO:

         I.

                  1.

                  ECB priporoča, da kreditne institucije do 1. januarja 2021 ne izvedejo nobenega izplačila dividend (4) in ne prevzamejo nobene nepreklicne obveznosti izplačila dividend za poslovni leti 2019 in 2020 ter se vzdržijo odkupov delnic z namenom plačila delničarjem (5).

                  2.

                  Kreditne institucije, ki ne morejo izpolniti tega priporočila, ker menijo, da so pravno zavezane izplačati dividende, bi morale razloge za to nemudoma pojasniti svoji skupni nadzorniški skupini.

                  3.

                  To priporočilo se uporablja na konsolidirani ravni pomembne nadzorovane skupine, kakor je opredeljena v točki 22 člena 2 Uredbe (EU) št. 468/2014 Evropske centralne banke (ECB/2014/17) (6), in na posamični ravni pomembnega nadzorovanega subjekta, kakor je opredeljen v točki 16 člena 2 Uredbe (EU) št. 468/2014 (ECB/2014/17), če tak pomemben nadzorovani subjekt ni del pomembne nadzorovane skupine.

                  4.

                  Kreditne institucije, ki nameravajo izplačati dividende ali prevzeti nepreklicno obveznost izplačila dividend svoji nadrejeni instituciji, nadrejenemu finančnemu holdingu ali nadrejenemu mešanemu finančnemu holdingu s sedežem v državi članici, ki ni sodelujoča država članica, bi morale stopiti v stik s svojo skupno nadzorniško skupino, da se ugotovi, ali je tako izplačilo dividend ali prevzemanje nepreklicnih obveznosti izplačila dividend primerno.

         II.

      To priporočilo je naslovljeno na pomembne nadzorovane subjekte in pomembne nadzorovane skupine, kakor so opredeljeni v točkah 16 in 22 člena 2 Uredbe (EU) št. 468/2014 (ECB/2014/17).

         III.

      To priporočilo je naslovljeno tudi na pristojne nacionalne organe glede manj pomembnih nadzorovanih subjektov in manj pomembnih nadzorovanih skupin, kakor so opredeljeni v točkah 7 in 23 člena 2 Uredbe (EU) št. 468/2014 (ECB/2014/17). Od pristojnih nacionalnih organov se pričakuje, da bodo to priporočilo primerno uporabili za take subjekte in skupine.

         IV.

      Glede na začasno naravo tega ukrepa bo ECB dodatno ovrednotila gospodarske razmere in proučila, ali je priporočljivo odložiti izplačilo dividend tudi po 1. januarju 2021.

         V.

      Priporočilo ECB/2020/19 se razveljavi.

         V Frankfurtu na Majni, 27. julija 2020

               Predsednica ECB

            Christine LAGARDE

         (1)  UL L 287, 29.10.2013, str. 63.

         (2)  Priporočilo ECB/2020/19 Evropske centralne banke z dne 27. marca 2020 o politiki razdelitve dividend med pandemijo bolezni COVID-19 in o razveljavitvi Priporočila ECB/2020/1 (UL C 102I, 30.3.2020, str. 1).

         (3)  Priporočilo ESRB/2020/7 Evropskega odbora za sistemska tveganja z dne 27. maja 2020 o omejitvi razdelitev med pandemijo bolezni COVID-19 (UL C 212, 26.6.2020, str. 1).

         (4)  Kreditne institucije so lahko v različnih pravnih oblikah, npr. družbe, ki kotirajo na borzi, in družbe, ki niso delniške družbe, kot so vzajemne družbe, zadruge ali hranilnice. Pojem „dividenda“ se v tem priporočilu uporablja za vse vrste izplačil denarja v povezavi z navadnim lastniškim temeljnim kapitalom, katerih učinek je zmanjšanje količine ali kakovosti kapitala.

         (5)  Če bi želela finančna institucija nadomestiti navadne delnice, bi bilo to skladno s tem priporočilom.

         (6)  Uredba (EU) št. 468/2014 Evropske centralne banke z dne 16. aprila 2014 o vzpostavitvi okvira za sodelovanje znotraj enotnega mehanizma nadzora med Evropsko centralno banko in pristojnimi nacionalnimi organi ter z imenovanimi nacionalnimi organi (okvirna uredba o EMN) (ECB/2014/17) (UL L 141, 14.5.2014, str. 1).


title: Priporočilo Komisije (EU) 2020/1364 z dne 23. septembra 2020 o zakonitih poteh do zaščite v EU: spodbujanje preselitve, humanitarnega sprejema in drugih dopolnilnih poti

text:
                  1.10.2020

                  SL

                  Uradni list Evropske unije

                  L 317/13

         PRIPOROČILO KOMISIJE (EU) 2020/1364
         z dne 23. septembra 2020
         o zakonitih poteh do zaščite v EU: spodbujanje preselitve, humanitarnega sprejema in drugih dopolnilnih poti
         EVROPSKA KOMISIJA JE –
         ob upoštevanju Pogodbe o delovanju Evropske unije in zlasti člena 292 Pogodbe,
         ob upoštevanju naslednjega:

                     (1)

                     Število beguncev in drugih oseb, ki potrebujejo mednarodno zaščito, narašča po vsem svetu. Zato je treba okrepiti sposobnost Unije, da izpolni svojo moralno dolžnost glede zagotavljanja učinkovite pomoči. Vse države članice bi morale sodelovati v skupnih prizadevanjih Unije za izkazovanje solidarnosti z osebami, ki potrebujejo mednarodno zaščito, in sicer tako, da ponujajo zakonite poti v Unijo in izboljšajo zaščitni prostor zunaj Unije.

                     (2)

                     Cilj tega priporočila je podpreti stalna prizadevanja držav članic za zagotavljanje in izboljšanje zakonitih in varnih poti za osebe, ki potrebujejo mednarodno zaščito. Priporočeni ukrepi so namenjeni zlasti izkazovanju solidarnosti s tretjimi državami, v katerih je razseljenih veliko ljudi, ki potrebujejo mednarodno zaščito, prispevanju k mednarodnim pobudam za preselitev in humanitarni sprejem ter boljšemu splošnemu upravljanju migracij.

                     (3)

                     Unija si prizadeva razviti in izboljšati zaščitni prostor v državah tranzita, ciljnih državah ali državah prvega azila, da bi pomagala ljudem, ki potrebujejo mednarodno zaščito, in migrantom, ki so še posebej ranljivi, pa tudi gostiteljskim skupnostim. Regionalni programi za razvoj in zaščito (1) v Afriškem rogu, severni Afriki in na Bližnjem vzhodu med drugim podpirajo spoštovanje in izboljševanje zaščitnega prostora s krepitvijo zmogljivosti nacionalnih sistemov ter organe in civilno družbo. Poleg tega zagotavljajo zaščito, saj nudijo neposredno pomoč osebam, ki potrebujejo mednarodno zaščito. Vse ukrepe izvajajo izvajalski partnerji. Programi podpirajo trajne rešitve za osebe, ki potrebujejo mednarodno zaščito, zlasti na področju preselitve, in sicer tako, da zagotavljajo preverjanje in registracijo, omogočajo učinkovito določitev statusa begunca in neposredno podpirajo operacije preselitve s strani Urada visokega komisarja Združenih narodov za begunce (UNHCR). Države članice so pozvane, da prevzamejo dejavno vlogo kot članice konzorcijev ali zagotavljajo finančne prispevke za podporo in izvajanje regionalnih programov za razvoj in zaščito, da bi okrepile zunanjo razsežnost migracijske politike EU.

                     (4)

                     Preselitev je pomembno orodje za zagotavljanje zaščite osebam, ki potrebujejo mednarodno zaščito, in izkazovanje globalne solidarnosti s tretjimi državami pri obvladovanju velikega števila ljudi, ki bežijo pred vojnami ali preganjanjem. Je tudi ključni element celovite azilne in migracijske politike Unije: z zagotavljanjem varnih in zakonitih poti za osebe, ki potrebujejo zaščito, preselitev pomaga reševati življenja, zmanjšati nezakonite migracije in preprečevati poslovni model tihotapskih mrež. Preselitev je tudi pomemben in sestavni del celovitega pristopa k migracijam, kadar partnerske države sodelujejo pri celotnem spektru področij, ki so povezana z migracijami.

                     (5)

                     UNHCR je potrdil, da so globalne potrebe po preselitvi še vedno visoke, pri čemer je število primerov leta 2020 znašalo 1,44 milijona. Ta številka naj bi se v prihodnjih letih povečala.

                     (6)

                     Na prvem svetovnem forumu o beguncih, ki je potekal decembra 2019, je bil pregledan napredek pri izvajanju globalnega dogovora UNHCR o beguncih (2). Zagotovljena je bila široka mednarodna podpora iskanju trajnih rešitev za begunce po vsem svetu, vključno z rešitvami za preselitev ter razširitev števila in vrste zakonitih poti, ki so na voljo osebam, ki potrebujejo mednarodno zaščito. Triletna strategija UNHCR (2019–2021) za preselitev in dopolnilne poti zagotavlja načrt za njihovo razširitev, in sicer tako, da zagotavlja več mest, mobilizira več akterjev in ustvarja gostoljubnejše družbe. Da bi države članice prevzele vodilno svetovno vlogo na področju preselitve, so pozvane, da podprejo izvajanje strategije ter obrnejo trenutni trend zmanjševanja števila držav preselitve na svetovni ravni in preprečijo znaten upad zavez za preselitev oseb (3).

                     (7)

                     Od leta 2015 sta dva uspešna programa za preselitev, ki ju financira EU in v katerih je sodelovalo veliko število držav članic, pomagala najti zatočišče v Uniji več kot 70 000 najranljivejšim osebam, ki so potrebovale mednarodno zaščito. Med letoma 2015 in 2018, ko so se svetovne razmere v zvezi s preselitvijo znatno spremenile, so se letne preselitve v države članice potrojile, delež EU pri preselitvah na svetovni ravni pa se je povečal z manj kot 9 % pred letom 2016 na 41 % leta 2018. To povečanje kaže korist in potencial sodelovanja in usklajevanja na ravni EU na področju preselitve, pa tudi pomen financiranja iz proračuna EU, pri čemer je bila v obdobju 2015–2020 za neposredno podporo prizadevanjem držav članic za preselitev namenjena milijarda EUR.

                     (8)

                     V okviru prvega programa EU za preselitev (4) so se države članice skupaj s pridruženimi državami dublinske uredbe dogovorile o preselitvi 22 504 oseb, ki so potrebovale mednarodno zaščito, z Bližnjega vzhoda, iz Afriškega roga in severne Afrike v dveh letih (2015–2017) (5). V okviru tega prvega uspešnega programa EU je bilo skupno preseljenih 19 452 oseb (86 % vseh zavez).

                     (9)

                     V okviru drugega programa EU za preselitev (6) so se države članice dogovorile, da bodo preselile 50 039 oseb, ki so potrebovale mednarodno zaščito, iz Turčije, Libanona, Jordanije in držav vzdolž osrednjesredozemske poti, zlasti v podporo mehanizmom za nujen tranzit, ki jih je UNHCR vzpostavil v Nigru (2017) in Ruandi (2019). Program je bil uspešen, saj je bilo preseljenih 43 827 oseb (88 % vseh zavez).

                     (10)

                     Da bi se čim bolj povečalo število preselitev in izkoristila razpoložljiva sredstva, imajo države članice, ki še niso v celoti uresničile svojih zavez v okviru drugega programa EU za preselitev, možnost, da to storijo v letih 2020 in 2021, da bi izpolnile svoje prejšnje zaveze.

                     (11)

                     V okviru izjave EU in Turčije (7) je bilo do sredine septembra 2020 preseljenih več kot 27 000 oseb (8). Države članice so v okviru nacionalnih programov iz Turčije preselile dodatne osebe, ki so potrebovale mednarodno zaščito.

                     (12)

                     Unija mora preiti z ad hoc programov za preselitev na programe, ki delujejo na podlagi stabilnega okvira, ki zagotavlja, da so programi Unije za preselitev trajnostni in predvidljivi. V ta namen je Komisija leta 2016 predlagala uredbo o vzpostavitvi okvira Unije za preselitev (9), da bi se v okviru prenove azilnega sistema Unije zagotovile varne in zakonite poti do mednarodne zaščite za osebe, ki jo potrebujejo. Junija 2018 je bil dosežen delni začasni politični dogovor, s katerim je bil med drugim v področje uporabe predlagane uredbe vključen humanitarni sprejem (poleg preselitve). Hitro sprejetje predloga je pomemben element za učinkovitejšo, pravičnejšo in stabilnejšo politiko EU na področju azila in migracij, vključno s stabilnim okvirom za preselitev.

                     (13)

                     Da bi se prizadevanja za preselitev nadaljevala do vzpostavitve stabilnega okvira, je Komisija na 9. forumu za preselitev julija 2019 pozvala države članice, naj predložijo zaveze za preselitev za leto 2020. To je temeljilo na dogovorjenih prednostnih nalogah za to obdobje ter je bilo v skladu z napovedjo UNHCR glede svetovnih potreb po preselitvi za leto 2020 in njegovimi priporočili v zvezi z načrtovanjem preselitev na ravni EU za leto 2020, v katerih se je za leto 2020 zahtevalo 30 000 mest. Države članice so v odgovor na to predložile nekaj manj kot 29 500 zavez. Ta obsežna skupna zaveza, ki predstavlja več kot 50 % vseh mest za preselitev, ki so jih države dale na voljo UNHCR za leto 2020, kaže, da so države članice še naprej zavezane zagotavljanju zaščite, reševanju življenj in zagotavljanju verodostojnih alternativ nezakonitemu gibanju.

                     (14)

                     Glede na predvidene svetovne potrebe po preselitvi za leto 2020, triletno strategijo UNHCR (2019–2021) za preselitev in dopolnilne poti ter prvi svetovni forum o beguncih (december 2019) ta pomembna zaveza držav članic potrjuje vodilno svetovno vlogo EU na področju preselitve.

                     (15)

                     Izbira prednostnih regij za preselitve v okviru zavez, sprejetih za leto 2020, temelji na napovedih UNHCR glede svetovnih potreb po preselitvi in na potrebi po nadaljnjem izvajanju izjave EU in Turčije iz marca 2016. Države članice bi morale nadaljevati preselitve iz Turčije, Jordanije, Libanona ter ključnih afriških držav vzdolž osrednjesredozemske poti in na poti do nje, vključno z Libijo, Nigrom, Čadom, Egiptom, Etiopijo in Sudanom. Prav tako bi morale podpirati mehanizme za nujen tranzit v Nigru in Ruandi ter zagotoviti mesta za nujne preselitve. Izvajanje izjave EU in Turčije vključuje aktivacijo prostovoljnega programa humanitarnega sprejema s Turčijo, pod pogojem, da so izpolnjeni vsi predpogoji in da so se nezakoniti prehodi med Turčijo in EU končali ali vsaj bistveno in trajno zmanjšali.

                     (16)

                     Za pomoč državam članicam pri uresničevanju cilja 29 500 mest v letu 2020 je bilo iz proračuna Unije zagotovljenih približno 300 milijonov EUR (10). V skladu s pravili Sklada za azil, migracije in vključevanje so lahko države članice upravičene do spodbujevalnega plačila v višini 10 000 EUR na preseljeno osebo iz prednostnih regij ali posebej ranljivih skupin in 6 000 EUR za druge preselitve.

                     (17)

                     Med januarjem in marcem 2020 je v okviru zavez, sprejetih za leto 2020, v EU na podlagi preselitve prispelo več kot 3 600 oseb. Vendar je izbruh koronavirusne pandemije povzročil hude motnje operacij preselitve. Države članice, UNHCR in Mednarodna organizacija za migracije (IOM) so te operacije od sredine marca 2020 začasno ustavile. UNHCR in IOM sta 18. junija 2020 napovedala ponovno vzpostavitev potovanj za namene preselitve beguncev (11). Od poletja je več držav članic začelo postopoma ponovno izvajati dejavnosti preselitve.

                     (18)

                     Ta globalna grožnja za zdravje, ki je brez primere, in ukrepi za zajezitev širjenja virusa so močno vplivali na vse operacije in postopke, povezane s preselitvijo, humanitarnim sprejemom in skupnostnim sponzorstvom. Postalo je jasno, da je potrebno usklajevanje na ravni EU, da bi se čim bolj povečal učinek sprejetih ukrepov.

                     (19)

                     Komisija je v svojih smernicah za izvajanje zadevnih določb EU na področju azila in vračanja ter za preselitve (12) pozvala države članice, naj še naprej izkazujejo solidarnost z osebami, ki potrebujejo mednarodno zaščito, in tretjimi državami, ki gostijo veliko število beguncev, in sicer tako, da v največji možno meri zagotovijo nadaljevanje postopkov v zvezi s preselitvijo. Prav tako jih je pozvala, naj razmislijo o novih načinih dela, kot so razgovori na daljavo ali preselitev na podlagi dokumentacije. Glede teh tem je Evropski azilni podporni urad (EASO) zagotovil hitro operativno podporo z vrsto tematskih spletnih sestankov v okviru mreže za preselitev in humanitarni sprejem.

                     (20)

                     Komisija se je ob priznavanju negativnega učinka koronavirusne pandemije na izvajanje zavez, sprejetih za leto 2020, odločila podaljšati obdobje izvajanja po letu 2020, da bi imele države članice dovolj časa, da te zaveze v celoti izvedejo. Prvotni enoletni program bo zato preoblikovan v dveletni program, ki bo zajemal obdobje 2020–2021 in v katerem naj bi države članice izvedle 29 500 zavez. Poleg tega so države članice pozvane, naj razmislijo o financiranju morebitnih dodatnih nacionalnih programov za preselitev.

                     (21)

                     Da bi se zagotovilo nemoteno nadaljevanje prizadevanj EU za preselitev po motnjah, ki jih je povzročila koronavirusna pandemija, bi bilo treba razmisliti o novih programih za preselitev od leta 2022 naprej, in sicer ob upoštevanju finančnih sredstev, dodeljenih v okviru Sklada za azil in migracije za obdobje 2021–2027 v podporo zavezam držav članic. Unija si še naprej želi, da bi se število preselitev v prihodnjih letih postopoma povečevalo.

                     (22)

                     Poleg finančne podpore EU so za pomoč državam članicam pri preselitvi ljudi vzpostavljeni različni ukrepi. EASO si prizadeva pomagati državam članicam pri izpolnjevanju njihovih zavez glede preselitve. Instrument za podporo pri preseljevanju v Istanbulu, ki deluje od aprila 2019 (pilotna faza), podpira prizadevanja držav članic za preselitev iz Turčije. Poleg tega mreža za preselitev in humanitarni sprejem, ki jo podpira EASO in deluje od januarja 2020, spodbuja sodelovanje in izmenjavo znanja med državami članicami, pri čemer je poudarek na temah, ki so specifične za EU. Mreža je bila z izmenjavo informacij in medsebojnim učenjem glavni forum držav članic za obravnavanje učinka koronavirusne pandemije.

                     (23)

                     V skladu s triletno strategijo UNHCR (2019–2021) za preselitev in dopolnilne poti je primerno spodbujati vzpostavitev ali nadaljnjo uporabo modelov humanitarnega sprejema in drugih dopolnilnih poti kot dodatnih načinov sprejema za povečanje števila mest, ki se zagotavljajo z varnimi in zakonitimi potmi, poleg preselitve.

                     (24)

                     Predlagana uredba o vzpostavitvi okvira Unije za preselitev predvideva, da se državam članicam zagotovi financiranje za humanitarni sprejem.

                     (25)

                     Zaradi raznolikosti modelov humanitarnega sprejema imajo države članice in tretje države že obsežne in obetavne izkušnje, na katerih bi lahko druge države članice gradile oziroma se po njih zgledovale.

                     (26)

                     Več držav članic izvaja programe skupnostnega sponzorstva (13), ki lahko podprejo preselitev, humanitarni sprejem in druge dopolnilne poti. V vseh primerih imajo lahko zasebni sponzorji, skupine posameznikov iz zasebnega sektorja ali neprofitne organizacije strukturirano vlogo pri sprejemanju in vključevanju oseb, ki potrebujejo mednarodno zaščito.

                     (27)

                     Kar zadeva preselitev, lahko programi skupnostnega sponzorstva pomagajo državam članicam povečati število mest za preselitev in uspešno vključiti begunce v gostoljubne gostiteljske skupnosti. Na podlagi močnega partnerstva med državo in organizacijami civilne družbe, posamezniki ali skupinami posameznikov zasebni sponzorji običajno zagotavljajo finančno, praktično in moralno podporo za sprejem ali vključevanje beguncev. Kot je razvidno iz študije o izvedljivosti in dodani vrednosti programov sponzorstva iz leta 2018 (14), imajo lahko modeli skupnostnega sponzorstva veliko različnih oblik. Glede na njihovo zasnovo in cilje prispevajo k povečanju števila mest za sprejem, ki so na voljo osebam, ki potrebujejo zaščito, omogočajo hitrejše in učinkovitejše vključevanje, izboljšujejo javno podporo za begunce in preselitev ter pomagajo preprečevati nezakonito nadaljnje gibanje preseljenih oseb.

                     (28)

                     Druge oblike skupnostnega sponzorstva zunaj področja preselitve, ki lahko služijo kot model, vključujejo to, kar nekatere države članice in zasebne organizacije imenujejo „humanitarni koridorji“. Gre za model skupnostnega sponzorstva, ki ga trenutno izvajajo verske organizacije v Italiji, Franciji in Belgiji v sodelovanju z zadevnimi nacionalnimi vladami. Pri tem modelu so zasebni sponzorji vključeni v vse faze postopka sprejema, in sicer od identifikacije oseb, ki potrebujejo mednarodno zaščito, do njihove premestitve v zadevno državo članico. Poleg tega prevzamejo naloge sprejemanja in vključevanja ter krijejo s tem povezane stroške. Od leta 2016 je po tej poti v Evropo, večinoma v Italijo in Francijo, prispelo več kot 2 700 ljudi, ki so potrebovali mednarodno zaščito. Podrobna pravila o sodelovanju med državo in zasebnimi sponzorji so pogosto določena v memorandumih o soglasju.

                     (29)

                     Glede na koristi skupnostnega sponzorstva bi morala Unija še naprej spodbujati pristop EU k skupnostnemu sponzorstvu, ki bi temeljil na obstoječih izkušnjah držav članic in vključeval EASO. Unija bo še naprej podpirala krepitev zmogljivosti akterjev civilne družbe, ki sodelujejo v programih skupnostnega sponzorstva, in spodbujala nadnacionalno izmenjavo znanja, da bi se razširili obstoječi ali ustvarili novi programi skupnostnega sponzorstva, tudi v državah članicah, ki takih programov še ne izvajajo. V ta namen je Komisija leta 2019 objavila poseben razpis za zbiranje predlogov na podlagi programa ukrepov Unije v okviru Sklada za azil, migracije in vključevanje (15). Spodbujanje dopolnilnih poti za osebe, ki potrebujejo zaščito, in njihovo nadaljnje vključevanje je ena od tem, vključenih v razpis za zbiranje predlogov za nadnacionalne ukrepe na področju azila, migracij in vključevanja v okviru delovnega programa Sklada za azil, migracije in vključevanje za leto 2020 (16).

                     (30)

                     Koronavirusna pandemija je vplivala tudi na programe skupnostnega sponzorstva. Komisija je v svojih smernicah za izvajanje zadevnih določb EU na področju azila in vračanja ter za preselitve pozvala države članice, naj ohranijo odprte komunikacijske kanale s sponzorji, jih obveščajo o razvoju dogodkov ter še naprej pridobivajo in preverjajo sponzorje, da bi se povečale gostiteljske zmogljivosti v prihodnosti.

                     (31)

                     Kot je poudaril UNHCR, je združitev družine splošno priznana kot ključni dejavnik za uspešno vključevanje v državo gostiteljico. Prisilno razseljene osebe, ki potrebujejo mednarodno zaščito, se pri uveljavljanju pravice do združitve družine pogosto soočajo s številnimi izzivi, kot so dolgotrajni in obremenjujoči upravni postopki (17). To lahko privede do poskusov izogibanja pravilom z nevarnimi in nezakonitimi migracijami. Za lažji dostop do pravice do združitve družine v skladu z direktivo o združitvi družine (18) bi morale države članice vzpostaviti programe za pomoč pri združitvi družine, ki izboljšujejo dostop do informacij in poenostavljajo postopek za pridobitev vizuma. Poleg tega so države članice pozvane, da za primere, ki ne spadajo v področje uporabe direktive o združitvi družine, vzpostavijo programe za humanitarni sprejem, kot je sponzorstvo, ki temelji na družini.

                     (32)

                     Da bi se izkoristila znanja, spretnosti, kvalifikacije in motivacija posameznikov, ki potrebujejo mednarodno zaščito, bi bilo treba proučiti tudi druge dopolnilne poti za sprejem, kot je izobraževanje ali delo. Več držav članic podpira programe, ki olajšujejo dostop do obstoječih zakonitih poti za osebe, ki potrebujejo mednarodno zaščito, kot so študenti ali delavci. Države članice bi morale v takih postopkih uporabljati orodje EU za profiliranje znanj in spretnosti državljanov tretjih držav. To posebno spletno orodje pomaga pri evidentiranju znanj, spretnosti in kvalifikacij ljudi z migrantskim ozadjem (19).

                     (33)

                     Ocenjuje se, da ima dostop do visokošolskega izobraževanja manj kot tri odstotke beguncev po svetu (20). Tudi ko imajo potrebna znanja in spretnosti, pogosto nimajo informacij in finančnih sredstev za prijavo na dodiplomske ali podiplomske programe v Uniji. Države članice bi morale razmisliti o izboljšanju dostopa do univerz za mlade, ki potrebujejo mednarodno zaščito, da bi jim olajšale vstop na njihovo ozemlje kot študentom. Take pobude lahko zahtevajo proaktiven izbirni postopek v tretjih državah, jezikovno usposabljanje, prožnost pri merilih za sprejem na študijske programe ter štipendije in namenske ukrepe za vključevanje ob prihodu. Študenti, ki želijo po zaključku študija ostati v zadevni državi članici v skladu z Direktivo (EU) 2016/801 Evropskega parlamenta in Sveta (21), bi morali prejeti svetovanje in pomoč pri iskanju zaposlitve.

                     (34)

                     Da bi Komisija olajšala izvajanje takih programov, bo spodbujala medsebojno učenje in izmenjavo izkušenj med državami članicami ter proučila možnosti za finančno podporo EU pri oblikovanju in razvoju teh poti za študente.

                     (35)

                     Države članice bi morale razmisliti tudi o tem, da bi v sodelovanju z zasebnim sektorjem, delodajalci, sindikati in civilno družbo razvile inovativne mednarodne programe mobilnosti delovne sile za osebe, ki potrebujejo zaščito.

                     (36)

                     EASO bo skupaj z mrežo za preselitev in humanitarni sprejem pomagal državam članicam pri oblikovanju in izvajanju programov za humanitarni sprejem in druge dopolnilne poti.

                     (37)

                     Države članice bi morale pri izvajanju programov za preselitev in humanitarni sprejem ter drugih dopolnilnih poti upoštevati obveznosti iz Konvencije ZN o pravicah invalidov.

                     (38)

                     Da bi se zagotovilo spremljanje izvajanja programov EU za preselitev v letih 2020 in 2021, bi morale države članice na zahtevo poročati Komisiji o osebah, ki so bile preseljene na njihovo ozemlje v skladu z njihovimi zavezami, pri čemer bi morale navesti državo, iz katere je bila oseba preseljena. Komisija bo spremljala tudi različne projekte in programe za humanitarni sprejem, ki se izvajajo v državah članicah, da bi ohranila pregled nad vsemi zakonitimi potmi za osebe, ki potrebujejo mednarodno zaščito, in številom mest, ponujenih prek teh kanalov.

                     (39)

                     To priporočilo bi moralo biti naslovljeno na države članice. Pridružene države dublinske uredbe so pozvane, da prispevajo k skupnim evropskim prizadevanjem v zvezi s preselitvijo in skupnim prizadevanjem v zvezi z drugimi dopolnilnimi potmi –

               SPREJELA NASLEDNJE PRIPOROČILO:

            POVEČANJE ŠTEVILA DRŽAV ČLANIC, KI SODELUJEJO PRI PRESELITVI IN HUMANITARNEM SPREJEMU

                     1.

                     Države članice bi morale v duhu mednarodne solidarnosti z državami prvega azila ali tranzita prispevati k zagotavljanju zakonitih poti osebam, ki potrebujejo mednarodno zaščito, in okrepiti medsebojno solidarnost.

            OKREPITEV PRIZADEVANJ ZA IZVAJANJE V ČASU KORONAVIRUSNE PANDEMIJE IN POVEČANJE ŠTEVILA PRESELITEV V SREDNJEROČNEM OBDOBJU

                     2.

                     Države članice so pozvane, da na podlagi izkušenj, pridobljenih pri izvajanju prejšnjih programov EU za preselitev, ter za prehod s teh programov na stabilni okvir Unije za preselitev dosežejo cilj glede preselitve vsaj 29 500 oseb, ki potrebujejo mednarodno zaščito, iz tretjih držav v obdobju dveh let (od 1. januarja 2020 do 31. decembra 2021), ki je bil zastavljen v okviru zavez, sprejetih za leto 2020.

                     3.

                     Države članice so pozvane, da glede na učinek koronavirusne pandemije izpolnijo svoje zaveze, sprejete za leto 2020, kakor hitro je to praktično izvedljivo. Razmisliti bi morale o inovativnih načinih dela in prilagoditi svoje postopke spreminjajočim se razmeram na terenu, tudi v državah prvega azila.

                     4.

                     Države članice, ki še niso v celoti izpolnile svojih zavez v okviru programa EU za preselitev za obdobje 2018–2019 (22), bi morale te zaveze izpolniti v letih 2020 in 2021 v skladu z nacionalnimi programi Sklada za azil, migracije in vključevanje.

                     5.

                     V letih 2020 in 2021 bi morale države članice, kolikor je to mogoče zaradi koronavirusne pandemije, nadaljevati dejavnosti v zvezi s preselitvijo in osredotočiti svoje zaveze na:

                                 (a)

                                 zagotavljanje nadaljnje preselitve državljanov iz Sirije in tretjih držav ter oseb brez državljanstva, razseljenih zaradi konflikta v Siriji, iz Turčije v podporo izvajanju izjave EU in Turčije iz marca 2016; to vključuje aktivacijo prostovoljnega programa humanitarnega sprejema, pod pogojem, da so izpolnjeni vsi predpogoji in da so se nezakoniti prehodi med Turčijo in EU končali ali vsaj bistveno in trajno zmanjšali;

                                 (b)

                                 zagotavljanje nadaljnjih preselitev iz Libanona in Jordanije;

                                 (c)

                                 prispevanje k nadaljnji stabilizaciji razmer v osrednjem Sredozemlju s preselitvijo oseb, ki potrebujejo zaščito, iz Libije, Nigra, Čada, Egipta, Etiopije in Sudana, vključno z zagotavljanjem podpore začasnim mehanizmom UNHCR, ki so vzpostavljeni v Nigru in Ruandi ter so namenjeni nujni evakuaciji najranljivejših skupin migrantov iz Libije.

                     6.

                     Države članice bi se morale prožno odzivati na nujne potrebe po preselitvi po vsem svetu. Pozvane so, da izvedejo čim več zavez za preselitev in ustrezno izkoristijo proračun, ki jim je bil dan na voljo. Svoje programe za preselitev bi morale izvajati v tesnem sodelovanju z UNHCR in po potrebi s podporo EASO.

                     7.

                     Države članice bi morale za zagotovitev nadaljevanja in ponovnega povečanja števila operacij preselitve po motnjah, ki jih je povzročila koronavirusna pandemija, prispevati k prihodnjim programom EU za preselitev. Pozvane so, da okrepijo obstoječe, obnovijo prejšnje ali vzpostavijo nove programe za preselitev, da bi se povečalo število mest za sprejem, ki so na voljo osebam, ki potrebujejo mednarodno zaščito, ko bodo preselitve znova mogoče pod varnimi pogoji za vse udeležene strani.

            ZAGOTAVLJANJE KAKOVOSTNIH PROGRAMOV ZA PRESELITEV

                     8.

                     Države članice bi morale zagotoviti, da se vse faze postopka preselitve, zlasti orientacijski programi pred odhodom (na daljavo) in informacije po prihodu, izvajajo v skladu z visokim standardom kakovosti. Pozvane so, da zagotovijo ustrezne in zadostne sprejemne zmogljivosti, pri tem pa upoštevajo povečana zdravstvena tveganja, da se zagotovi hiter prihod izbranih oseb v Evropo.

                     9.

                     Države članice bi morale oblikovati namenske in učinkovite programe za (socialno) vključevanje preseljenih oseb, ki upoštevajo zlasti njihovo ranljivost. Pozvane so, da v tesnem sodelovanju s civilno družbo in sprejemnimi skupnostmi vzpostavijo ali razširijo programe skupnostnega sponzorstva za preselitev, katerih cilj je učinkovito, boljše in hitrejše vključevanje preseljenih beguncev v gostiteljske družbe.

                     10.

                     Države članice bi morale vzpostaviti interne programe za spremljanje in ocenjevanje učinkovitosti in uspešnosti svojih programov za preselitev in ustreznih programov za vključevanje.

            SPODBUJANJE HUMANITARNEGA SPREJEMA

                     11.

                     Države članice so pozvane, da povečajo število sprejemov ranljivih oseb, ki potrebujejo mednarodno zaščito, na svoje ozemlje. Poleg preselitve bi morale razmisliti zlasti o vzpostavitvi ali razširitvi drugih oblik zakonitih poti za ranljive osebe, ki potrebujejo mednarodno zaščito.

                     12.

                     Države članice bi morale olajšati dostop do pravice do združitve družine, in sicer z vzpostavitvijo programov za pomoč pri združitvi družine, ki izboljšujejo dostop do informacij in poenostavljajo postopek v zvezi s takimi prošnjami. Poleg tega so pozvane, da prek programov za humanitarni sprejem, kot so programi sponzorstva, ki temeljijo na družini, zagotovijo poti za sprejem članov družine upravičencev do mednarodne zaščite.

                     13.

                     Države članice so pozvane, da prispevajo k pristopu EU k skupnostnemu sponzorstvu, pri čemer se lahko pri oblikovanju programov za sprejem v skladu z njihovimi nacionalnimi prednostnimi nalogami opirajo na številne modele humanitarnega sprejema, ter upoštevajo prednostne naloge in interese EU na področju zunanjih odnosov.

                     14.

                     Države članice so pozvane k tesnemu sodelovanju s civilno družbo, da bi vzpostavile ali razširile programe skupnostnega sponzorstva kot humanitarno pot za sprejem, pri kateri so zasebni sponzorji, skupine posameznikov iz zasebnega sektorja ali neprofitne organizacije vključeni v različne faze programa, in sicer od identifikacije oseb, ki potrebujejo mednarodno zaščito, v tretji državi do vključevanja po njihovem prihodu.

                     15.

                     Države članice in njihovi partnerji bi morali pri oblikovanju takih programov skupnostnega sponzorstva določiti pregledna in nediskriminatorna merila za izbor oseb, ki potrebujejo mednarodno zaščito. Od začetka programa bi bilo treba zagotoviti, da so jasno opredeljene vloge in odgovornosti civilne družbe in vlade v fazi pred odhodom in po prihodu. Države članice so še naprej odgovorne za varnostne preglede in postopke sprejema ter morajo zagotoviti, da so vzpostavljeni ustrezni zaščitni ukrepi in varnostne mreže.

                     16.

                     Države članice so pozvane, da vzpostavijo ali razširijo programe skupnostnega sponzorstva, katerih namen je zagotoviti boljše in hitrejše (socialno) vključevanje oseb, ki jim je priznana mednarodna zaščita, v gostiteljske družbe ter izboljšati javno podporo z ustvarjanjem gostoljubnejših in bolj vključujočih družb.

                     17.

                     Države članice bi morale med koronavirusno pandemijo in po njej ohranjati odprte komunikacijske kanale z zasebnimi sponzorji in spodbujati njihovo dejavno podpiranje programov sponzorstva.

                     18.

                     Države članice so pozvane, da uporabijo različne možnosti sofinanciranja EU za spodbujanje programov skupnostnega sponzorstva.

            SPODBUJANJE DOPOLNILNIH POTI ZA OSEBE, KI POTREBUJEJO MEDNARODNO ZAŠČITO, V POVEZAVI Z IZOBRAŽEVANJEM IN DELOM

                     19.

                     Države članice bi morale razviti in podpirati programe, ki olajšujejo dostop do drugih obstoječih zakonitih poti za osebe, ki potrebujejo mednarodno zaščito, pri čemer lahko po potrebi uporabijo orodja EU za evidentiranje njihovih znanj, spretnosti in kvalifikacij. Poleg tega bi morale čim prej zagotoviti dostop do trga dela, med drugim tudi z aktivacijskimi programi (kot sta preusposabljanje in izpopolnjevanje). Za lažje vključevanje na trg dela bi morale tesno sodelovati s socialnimi partnerji.

                     20.

                     Države članice bi morale razmisliti o izboljšanju dostopa do univerz za mlade, ki potrebujejo mednarodno zaščito, in jim omogočiti, da postanejo študenti, ob upoštevanju njihovih posebnih potreb. V tesnem partnerstvu z univerzami bi lahko razmislile o vzpostavitvi namenskih programov, ki bi lahko vključevali poseben in bolj prilagodljiv postopek akademskega izbora, finančno podporo in prilagojene jezikovne tečaje, ali o okrepitvi obstoječih pobud. Diplomantom, ki želijo ostati v državi članici, bi morale zagotoviti svetovanje in pomoč pri iskanju zaposlitve.

                     21.

                     Države članice bi morale razmisliti o tem, da bi v sodelovanju z zasebnim sektorjem in delodajalci razvile inovativne mednarodne programe mobilnosti delovne sile za osebe, ki potrebujejo mednarodno zaščito, brez poseganja v njihove pravice do zaščite.

                     22.

                     Države članice so pozvane, da prispevajo k pristopu EU k skupnostnemu sponzorstvu, da bi podprle dopolnilne poti za izobraževanje in delo za osebe, ki potrebujejo mednarodno zaščito.

            KREPITEV SODELOVANJA MED DRŽAVAMI ČLANICAMI IN SPODBUJANJE PRESELITVE NA SVETOVNI RAVNI

                     23.

                     Da bi se izkoristile prednosti in možnosti sodelovanja in usklajevanja na ravni EU na področju preselitve, humanitarnega sprejema, skupnostnega sponzorstva in dopolnilnih poti, so države članice pozvane, da sodelujejo v mreži EASO za preselitev in humanitarni sprejem ter dejavno prispevajo k njenim sestankom in dejavnostim.

                     24.

                     Države članice bi morale sodelovati v okviru mreže EASO za preselitev in humanitarni sprejem, da bi se omogočilo pravočasno in nemoteno nadaljevanje preselitev po odpravi omejitev zaradi koronavirusne pandemije, ter razviti nove načine dela in nove postopke za povečanje odpornosti operacij preselitve v srednjeročnem obdobju.

                     25.

                     Za nadaljnjo razširitev preselitev na svetovni ravni bi morale države članice sodelovati s tretjimi državami in jim pomagati pri oblikovanju programov za preselitev, in sicer s krepitvijo zmogljivosti ter izmenjavo izkušenj in dobrih praks, pri tem pa bi se morale opirati na strokovno znanje EASO ter sodelovati z UNHCR in IOM.

            SPREMLJANJE

                     26.

                     Države članice bi morale na zahtevo Komisije sporočiti število oseb, ki so bile preseljene na njihovo ozemlje v skladu z njihovimi zavezami, pri čemer bi morale navesti države, iz katerih so bile te osebe preseljene.

                     27.

                     Države članice bi morale Komisijo obveščati o sprejemih prek programov za humanitarni sprejem in drugih dopolnilnih poti.

            FINANČNA PODPORA

                     28.

                     Države članice bi morale do konca obdobja izvajanja Sklada za azil, migracije in vključevanje v celoti izkoristiti finančno podporo, ki je na voljo prek tega sklada, da bi izpolnile zaveze glede preselitve in zagotovile, da se vse faze postopka preselitve iz tega priporočila izvajajo v skladu z visokimi standardi kakovosti.

                     29.

                     Države članice bi morale v celoti izkoristiti tudi druge možnosti financiranja EU za podporo in izboljšanje preselitve, humanitarnega sprejema in drugih dopolnilnih poti za osebe, ki potrebujejo mednarodno zaščito, ter njihovo (socialno) vključevanje v gostiteljske družbe, zlasti Evropski socialni sklad in Evropski sklad za regionalni razvoj v skladu z njunimi cilji.

            NASLOVNIKI

         To priporočilo je naslovljeno na države članice.

            V Bruslju, 23. septembra 2020

                  Za Komisijo

               Ylva JOHANSSON

                  Članica Komisije

            (1)  Ki se sofinancirajo iz proračuna Unije in izvajajo v okviru konzorcijev, ki jih vodijo države članice.

            (2)  https://www.unhcr.org/the-global-compact-on-refugees.html

            (3)  UNHCR je leta 2018 prejel zaveze za preselitev oseb iz 29 držav, leta 2017 pa 35; število odhodov za namene preselitve se je s 65 100 leta 2017 zmanjšalo na 55 680 leta 2018.

            (4)  Priporočilo Komisije (EU) 2015/914 z dne 8. junija 2015 o Evropskem programu za ponovno naselitev (UL L 148, 13.6.2015, str. 32).

            (5)  Sklepi predstavnikov vlad držav članic, ki so se sestali v okviru Sveta 20. julija 2015.

            (6)  Priporočilo Komisije (EU) 2017/1803 z dne 3. oktobra 2017 o izboljšanju zakonitih poti za osebe, ki potrebujejo mednarodno zaščito (UL L 259, 7.10.2017, str. 21).

            (7)  https://www.consilium.europa.eu/sl/press/press-releases/2016/03/18/eu-turkey-statement/

            (8)  Te preselitve so se delno štele pod programoma EU za preselitev iz uvodnih izjav 8 in 9.

            (9)  COM(2016) 468 final.

            (10)  Finančna podpora združuje odobrena proračunska sredstva za leti 2019 in 2020, ki so bila državam članicam dana na voljo v dveh obrokih.

            (11)  https://www.unhcr.org/news/press/2020/6/5eeb85be4/joint-statement-un-refugee-chief-grandi-iomsvitorino-announce-resumption.html?query=resettlement resumption

            (12)  C(2020) 2516 final.

            (13)  V nekaterih državah se ti programi imenujejo tudi „programi zasebnega sponzorstva“.

            (14)  https://op.europa.eu/fr/publication-detail/-/publication/1dbb0873-d349-11e8-9424-01aa75ed71a1/language-en/format-PDF/source-114630059

            (15)  Razpis za zbiranje predlogov 2019, AMIF-2019-AG-Call, tema št. 1: Spodbujanje vključevanja oseb, ki potrebujejo zaščito, prek programov zasebnega sponzorstva.

            (16)  Izvedbeni sklep Komisije z dne 26. junija 2020 o financiranju ukrepov Unije v okviru Sklada za azil, migracije in vključevanje ter sprejetju delovnega programa za leto 2020: https://ec.europa.eu/home-affairs/sites/homeaffairs/files/financing/fundings/migration-asylum-borders/asylum-migration-integration-fund/union-actions/docs/c4223-annex-decision-amif-awp-2020.pdf.

            (17)  https://www.unhcr.org/uk/protection/basic/5f5743f84/families-together-family-reunification-for-refugees-in-the-european-union.html

            (18)  Direktiva Sveta 2003/86/ES z dne 22. septembra 2003 o pravici do združitve družine (UL L 251, 3.10.2003, str. 12).

            (19)  https://ec.europa.eu/migrantskills/#/

            (20)  Ocene UNHCR: https://www.unhcr.org/tertiary-education.html.

            (21)  Direktiva (EU) 2016/801 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. maja 2016 o pogojih za vstop in prebivanje državljanov tretjih držav za namene raziskovanja, študija, opravljanja pripravništva, prostovoljskega dela, programov izmenjave učencev ali izobraževalnih projektov in dela varušk au pair (UL L 132, 21.5.2016, str. 21), člen 25.

            (22)  Priporočilo (EU) 2017/1803.

            PRILOGA

               Preselitev: zaveze za leto 2020

                        Država članica

                        Skupno število mest za leto 2020

                        Belgija

                        758

                        Bolgarija (*1)

                        [25]

                        Češka

                        Danska

                        Nemčija

                        5 500

                        Estonija

                        Irska

                        994

                        Grčija

                        Španija

                        1 000

                        Francija

                        5 200

                        Hrvaška

                        100

                        Italija

                        700

                        Ciper

                        Latvija

                        Litva

                        18

                        Luksemburg (*1)

                        [50]

                        Madžarska

                        Malta (*1)

                        [20]

                        Nizozemska

                        1 902

                        Avstrija

                        Poljska

                        Portugalska

                        1 150

                        Romunija

                        200

                        Slovenija

                        Slovaška

                        Finska

                        850

                        Švedska

                        5 114

                        Združeno kraljestvo

                        6 000

                           SKUPAJ

                           29 487

               (*1)  Uresničitev zavez iz prejšnjega programa (ki se ne štejejo v zaveze, sprejete za leto 2020).


title: Priporočilo Komisije (EU) 2020/1365 z dne 23. septembra 2020 o sodelovanju med državami članicami pri operacijah, ki se izvajajo s plovili, ki jih imajo v lasti ali upravljajo zasebni subjekti za namene dejavnosti iskanja in reševanja

text:
               1.10.2020

               SL

               Uradni list Evropske unije

               L 317/23

      PRIPOROČILO KOMISIJE (EU) 2020/1365
      z dne 23. septembra 2020
      o sodelovanju med državami članicami pri operacijah, ki se izvajajo s plovili, ki jih imajo v lasti ali upravljajo zasebni subjekti za namene dejavnosti iskanja in reševanja
      EVROPSKA KOMISIJA JE –
      ob upoštevanju Pogodbe o delovanju Evropske unije in zlasti člena 292 Pogodbe,
      ob upoštevanju naslednjega:

                  (1)

                  Zagotavljanje pomoči osebam, ki so v stiski na morju, je pravna obveznost držav članic, določena v običajnem in konvencionalnem mednarodnem pravu, zlasti v Mednarodni konvenciji o varstvu človeškega življenja na morju (konvencija SOLAS, 1974), Konvenciji Združenih narodov o pomorskem mednarodnem pravu (UNCLOS, 1979), Mednarodni konvenciji o iskanju in reševanju na morju (konvencija SAR, 1979) ter pravu Unije. Evropska unija je pogodbenica konvencije UNCLOS.

                  (2)

                  Od leta 2014 na tisoče ljudi poskuša prečkati Sredozemlje, da bi prišli v Evropo, kar zahteva večplasten odziv Evropske unije in njenih držav članic, da bi preprečili izgubo življenj, izboljšali upravljanje migracij, odpravili temeljne vzroke nezakonitih migracij in razbili organizirane kriminalne mreže tihotapcev migrantov in trgovcev z ljudmi.

                  (3)

                  Medtem ko se je število nezakonitih migracij v EU v zadnjih dveh letih zmanjšalo, na morju pa je umrlo manj ljudi, je tvegana uporaba majhnih in neprimernih plovil v Sredozemlju še vedno značilna za področje migracij ter še naprej spodbuja organizirani kriminal in povzroča nesprejemljivo izgubo življenj. Po podatkih Mednarodne organizacije za migracije (IOM) je do zdaj v Sredozemlju v letu 2020 umrlo več kot 500 ljudi, v letu 2019 več kot 1 880, od leta 2014 pa skupno več kot 20 300, kar pomeni, da je osrednjesredozemska pot v Evropo najnevarnejša na svetu.

                  (4)

                  Od leta 2015 so se zmogljivosti za iskanje in reševanje, usklajevanje in učinkovitost v Sredozemlju v odziv na migracijsko krizo znatno izboljšali, med drugim tudi z znatnimi prispevki obalnih držav ter večjim vključevanjem zasebnih in komercialnih plovil. EU in države članice so okrepile svoje zmogljivosti v Sredozemlju, med drugim tudi z nacionalnimi operacijami in operacijami pod vodstvom Evropske agencije za mejno in obalno stražo (Frontex), kot so Themis (prej Triton), Poseidon in Indalo, predhodno pa tudi pomorska operacija EU EUNAVFOR MED Sophia, ki so od leta 2015 pomagale rešiti več kot 600 000 ljudi na morju.

                  (5)

                  V tem okviru je zasebna plovila upravljalo tudi več nevladnih organizacij (NVO), in sicer večinoma v osrednjem Sredozemlju, s čimer so znatno prispevale k reševanju oseb na morju, ki so nato prepeljane na ozemlje EU za varno izkrcanje. Kot je bilo že poudarjeno v akcijskem načrtu EU za boj proti tihotapljenju migrantov (2015–2020) in dodatno pojasnjeno v smernicah Komisije glede svežnja o preprečevanju nudenja pomoči (C(2020) 6470), je treba preprečiti kriminalizacijo tistih, ki zagotavljajo humanitarno pomoč ljudem v stiski na morju, hkrati pa zagotoviti, da so vzpostavljene ustrezne kazenske sankcije proti tihotapcem.

                  (6)

                  Evropski parlament je v svoji Resoluciji z dne 18. aprila 2018 o napredku pri globalnih dogovorih OZN o varnih, urejenih in zakonitih migracijah in o beguncih (2018/2642(RSP)) pozval k večjim zmogljivostim za iskanje in reševanje ljudi v stiski, večjim zmogljivostim, ki naj se razporedijo po vseh državah, in priznanju podpore, ki jo zagotavljajo zasebni akterji in nevladne organizacije z izvajanjem operacij reševanja na morju in na kopnem.

                  (7)

                  Operacije iskanja in reševanja v izrednih razmerah zahtevajo usklajevanje in hitro izkrcanje na varnem mestu ter spoštovanje temeljnih pravic rešenih oseb v skladu z obveznostmi iz Listine EU o temeljnih pravicah, kot je med drugim načelo nevračanja, ter običajnim in konvencionalnim mednarodnim pravom o človekovih pravicah in pomorskim pravom, vključno s smernicami Odbora za pomorsko varnost (MSC) Mednarodne pomorske organizacije (IMO) o ravnanju z osebami, rešenimi na morju.

                  (8)

                  V zadnjih letih se je v evropskem pomorskem prostoru pojavila nova oblika operacij iskanja in reševanja, pri katerih se uporabljajo plovila, ki jih upravljajo NVO v osrednjem Sredozemlju in katerih glavna dejavnost so tovrstne operacije, ki se izvajajo pod vodstvom nacionalnih centrov za usklajevanje reševanja na morju ali na lastno pobudo. V številnih primerih so bila ta plovila uporabljena za zaporedne operacije reševanja, nato pa za izkrcanje rešenih oseb na varnem mestu.

                  (9)

                  Tihotapljenje migrantov po morju je kaznivo dejanje, ki lahko ogrozi življenja ljudi ter se kaznuje v skladu z evropskim in mednarodnim pravom. Evropska unija in njene države članice so pogodbenice Konvencije Združenih narodov proti mednarodnemu organiziranemu kriminalu (UNTOC) in njenih protokolov, vključno s Protokolom proti tihotapljenju migrantov po kopnem, morju in zraku, ki dopolnjuje to konvencijo. Zato je bistveno preprečiti, da bi mreže tihotapcev migrantov ali trgovcev z ljudmi, vključno s kriminalnimi organizacijami, ki trgujejo z ljudmi ali izvajajo oblike izkoriščanja, podobnega suženjstvu, izkoristile operacije reševanja, ki jih izvajajo zasebna plovila v Sredozemlju.

                  (10)

                  Opozoriti je treba, da konvencija SAR zavezuje pogodbenice, da sodelujejo pri razvoju storitev iskanja in reševanja ter sprejmejo nujne ukrepe za zagotovitev potrebne pomoči vsaki osebi, ki je (ali se zdi, da je) v stiski na morju; zadevne pogodbenice bi se morale usklajevati in sodelovati, da se osebe, ki prejmejo pomoč, izkrcajo z ladje, ki nudi pomoč, in prepeljejo na varno mesto takoj, ko je to razumno izvedljivo. V skladu s smernicami IMO o ravnanju z osebami, rešenimi na morju, bi bilo treba pri izbiri varnega mesta za izkrcanje upoštevati različne pomembne dejavnike in posebne okoliščine posameznega primera. Med drugim bi bilo treba v primeru prosilcev za azil in beguncev, rešenih na morju, upoštevati potrebo po preprečevanju izkrcanja na ozemljih, na katerih bi bili ogroženi življenje in svoboščine oseb, ki trdijo, da imajo utemeljen strah pred preganjanjem. Poleg tega smernice IMO določajo, da bi morali organi odgovorne države storiti vse, kar je v njihovi moči, da pospešijo postopke za izkrcanje preživelih oseb z ladje, hkrati pa poudarjajo, da lahko v nekaterih primerih potrebno usklajevanje povzroči neizogibne zamude.

                  (11)

                  Zaradi redne prisotnosti plovil NVO, s katerimi se izvajajo dejavnosti iskanja in reševanja v Sredozemlju, nastajajo posebne operativne potrebe po okrepljenem usklajevanju in sodelovanju med plovili, na katerih se prevažajo rešene osebe, in nacionalnimi organi, pri čemer to zadeva države članice na različne načine: nekatere države usklajujejo operacije iskanja in reševanja, nekatere sprejemajo rešene osebe, ki se izkrcajo na njihovem ozemlju, v nekaterih so NVO zakonito ustanovljene, v drugih pa so plovila, ki se uporabljajo pri dejavnostih iskanja in reševanja, pridobila svojo zastavo.

                  (12)

                  Zasebna plovila, ki se uporabljajo za reševanje v Sredozemlju, so vključena v zapletene in pogosto ponavljajoče se operacije iskanja in reševanja, ki lahko zadevajo veliko število ljudi glede na zmogljivost plovil ter ki v fazah od reševanja do izkrcanja vključujejo širok nabor akterjev. Zato je stvar javne politike, vključno z varnostjo, da so ta plovila ustrezno registrirana in primerno opremljena za izpolnjevanje zadevnih varnostnih in zdravstvenih zahtev, povezanih s to dejavnostjo, da ne bi ogrožala posadke ali rešenih oseb. Te dejavnosti morajo potekati v usklajenem okviru, in sicer z okrepljenim sodelovanjem in usklajevanjem med zasebnimi upravljavci in nacionalnimi organi.

                  (13)

                  Nenehna izkrcanja rešenih ljudi v obalnih državah članicah neposredno vplivajo na njihove sisteme za upravljanje migracij ter pomenijo večji in takojšen pritisk na njihove migracijske in azilne sisteme, vključno z njihovimi zmogljivostmi za sprejem in obdelavo.

                  (14)

                  Poleg drugih pobud je Komisija 4. julija 2017 sprejela „Akcijski načrt za ukrepe v podporo Italiji, zmanjšanje pritiska na osrednjesredozemski poti in večjo solidarnost“, v okviru katerega je Italija ob posvetovanju s Komisijo in na podlagi dialoga z NVO razvila kodeks ravnanja za NVO, ki izvajajo dejavnosti iskanja in reševanja v Sredozemlju.

                  (15)

                  Poleg dosedanjih prizadevanj za usklajevanje, med drugim tudi v okviru mehanizma za medsebojno obveščanje o razmerah in odpravo konfliktov v Sredozemlju (SHADE MED), vzpostavljenega v sklopu pomorske operacija EU Sophia, je še vedno treba obravnavati posebnost prakse iskanja in reševanja, ki se v Sredozemlju izvaja v zadnjih letih, in sicer z vzpostavitvijo bolj strukturiranega, zanesljivejšega in bolj trajnostnega okvira v skladu s pristojnostmi EU in ustreznimi mednarodnimi standardi. Ta okvir bi moral določati posebna pravila za solidarnost med državami članicami ter obravnavati potrebo po okrepljenem sodelovanju zlasti med državami članicami zastave in obalnimi državami članicami. Potrebno je tudi sodelovanje z zasebnimi subjekti, ki imajo v lasti ali upravljajo plovila za namene dejavnosti iskanja in reševanja ter prevažanja rešenih ljudi na ozemlje EU. Tak okvir bi moral biti namenjen tudi zagotavljanju ustreznih informacij o operacijah in upravni strukturi teh subjektov v skladu z načelom sorazmernosti in Listino EU o temeljnih pravicah ter povečanju varnosti v interesu vseh na krovu v skladu z veljavno mednarodno zakonodajo.

                  (16)

                  Komisija bo ustanovila interdisciplinarno kontaktno skupino, v kateri bodo države članice lahko sodelovale in usklajevale dejavnosti za namene izvajanja tega priporočila. Skupina bo pripravila pregled nacionalnih pravil in praks, opredelila pridobljene izkušnje, ocenila možnosti za oblikovanje boljših načinov sodelovanja med državami zastave in obalnimi državami glede na njihove naloge in odgovornosti ter razvila dobre prakse, ki bodo odražale potrebe, ki izhajajo iz operacij iskanja in reševanja, kot so se razvijale v zadnjih letih. Redno se bo povezovala z zadevnimi zainteresiranimi stranmi, vključno z agencijami EU, zlasti agencijo Frontex, in po potrebi z NVO, ki izvajajo dejavnosti iskanja in reševanja v Sredozemlju, akademsko skupnostjo in mednarodnimi organizacijami, kot je IMO, da bi si izmenjevala znanje ter ohranila skladnost dejavnosti z mednarodnim pravnim in operativnim okvirom. Države članice bi morale Komisiji predložiti vse ustrezne informacije o izvajanju tega priporočila. Kontaktna skupina bo spremljala izvajanje priporočila in enkrat letno izdala poročilo Komisiji.

                  (17)

                  Komisija bo upoštevala delo kontaktne skupine in izvajanje tega priporočila pri pripravi evropske strategije za upravljanje azila in migracij oziroma letnih poročil o upravljanju migracij iz uredbe o upravljanju azila in migracij. Na podlagi tega bo po potrebi ocenila in priporočila tudi prihodnje pobude.

                  (18)

                  To priporočilo ne posega v nobeno obveznost sodelovanja ali druge obveznosti, ki izhajajo iz zadevnega mednarodnega prava in prava Unije –

            SPREJELA NASLEDNJE PRIPOROČILO:

                  1.

                  Države članice bi morale med seboj sodelovati v zvezi z operacijami, ki se izvajajo s plovili, ki jih imajo v lasti ali upravljajo zasebni subjekti za namene dejavnosti iskanja in reševanja, da bi zmanjšale število smrtnih žrtev na morju, ohranjale varnost plovbe in zagotovile učinkovito upravljanje migracij v skladu z ustreznimi pravnimi obveznostmi.
                  Zlasti bi si morale države članice zastave in obalne države članice v skladu z mednarodnim pravom in pravom Unije, vključno z Listino EU o temeljnih pravicah in varstvom osebnih podatkov, redno in pravočasno izmenjevati informacije o plovilih, ki se uporabljajo v posameznih operacijah reševanja, in subjektih, ki ta plovila upravljajo ali imajo v lasti.

                  2.

                  Države članice bi morale sodelovati med seboj in s Komisijo, zlasti prek kontaktne skupine, pri čemer bi se morale povezovati z vsemi zadevnimi zainteresiranimi stranmi, po potrebi vključno z zasebnimi subjekti, ki imajo v lasti ali upravljajo plovila za namene dejavnosti iskanja in reševanja, da bi opredelile dobre prakse in sprejele vse potrebne ukrepe za zagotovitev:

                              (a)

                              večje varnosti na morju in

                              (b)

                              razpoložljivosti vseh informacij, ki jih pristojni organi potrebujejo za spremljanje in preverjanje skladnosti s standardi za varnost na morju in ustreznimi pravili o upravljanju migracij.

                  3.

                  Države članice bi morale Komisiji vsaj enkrat letno predložiti vse zadevne informacije o izvajanju tega priporočila, in sicer do 31. marca v letu, ki sledi referenčnemu letu.

         V Bruslju, 23. septembra 2020

               Za Komisijo

            Ylva JOHANSSON

               Članica Komisije