title: Priporočilo Komisije z dne 24. oktobra 2006 o upravljanju finančnih sredstev za razgradnjo jedrskih objektov, izrabljenega goriva in radioaktivnih odpadkov

text:
               28.11.2006

               SL

               Uradni list Evropske unije

               L 330/31

      PRIPOROČILO KOMISIJE

   z dne 24. oktobra 2006
   o upravljanju finančnih sredstev za razgradnjo jedrskih objektov, izrabljenega goriva in radioaktivnih odpadkov
   (2006/851/Euratom)
   KOMISIJA EVROPSKIH SKUPNOSTI –
   ob upoštevanju Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti za atomsko energijo in zlasti člena 124 Pogodbe,
   ob upoštevanju naslednjega:

               (1)

               Preambula k Pogodbi navaja, da si države članice želijo vzpostaviti varnostne razmere, s katerimi bodo odpravile nevarnost za življenje in zdravje prebivalstva.

               (2)

               Člen 2(b) Pogodbe poziva Skupnost, da zlasti postavi enotne varnostne standarde za varovanje zdravja delavcev in prebivalstva ter zagotavlja njihovo uporabo.

               (3)

               Poglavje III Pogodbe določa temeljne standarde, ki Skupnosti omogočajo, da zagotovi varovanje zdravja delavcev in prebivalstva pred nevarnostmi, ki izvirajo iz ionizirajočih sevanj.

               (4)

               Direktiva Sveta 96/29/Euratom določa temeljne varnostne standarde za varstvo zdravja delavcev in prebivalstva pred nevarnostmi zaradi ionizirajočega sevanja (1).

               (5)

               Direktiva Sveta 85/337/EGS z dne 27. junija 1985 o presoji vplivov nekaterih javnih in zasebnih projektov na okolje (2), poziva države članice, da „sprejmejo vse potrebne ukrepe za zagotovitev, da se pred izdajo soglasja za izvedbo presodijo vplivi projektov, ki bodo, med drugim zaradi svoje narave, velikosti ali lokacije, verjetno pomembno vplivali na okolje“.

               (6)

               Ionizirajoče sevanje iz radioaktivnih snovi ima lahko posledice, ki presegajo življenjsko dobo jedrskega objekta in nacionalne meje.

               (7)

               Varnost delavcev in prebivalstva pred temi nevarnostmi je za Evropske skupnosti največjega pomena. Zato je treba upoštevati visoke varnostne standarde, da bi zagotovili, da se te nevarnosti obvladujejo med življenjsko dobo jedrskih objektov in po njej.

               (8)

               Evropski parlament, Svet in Komisija so poudarili, „da morajo države članice zagotoviti, da so primerna finančna sredstva za razgradnjo in ravnanje z odpadki, katerih revizija se izvaja v državah članicah, dejansko na razpolago za namene, za katere so bila zbrana, in da se upravljajo pregledno, tako da se preprečijo ovire pri pravični konkurenci na energetskem trgu“ (3).

               (9)

               Komisija je prav tako poudarila „potrebo po zagotovitvi, da se sredstva, ustvarjena za razgradnjo in ravnanje z odpadki, ki se nanašajo na cilje Pogodbe Euratom, upravljajo pregledno in se uporabljajo izključno v ta namen. V ta namen namerava Komisija v okviru pristojnosti iz Pogodbe Euratom objaviti letno poročilo o uporabi skladov za razgradnjo in ravnanje z odpadki. Pazila bo predvsem na to, da se pomembne določbe zakonodaje Skupnosti uporabljajo v celoti“ (4).

               (10)

               V sporočilu Evropskemu parlamentu in Svetu (5) je Komisija navedla potrebo po večji preglednosti in usklajenosti pri upravljanju teh finančnih sredstev. Komisija je prav tako izrazila svoj namen, da bo leta 2005 izdala priporočilo.

               (11)

               Dejavnosti razgradnje same lahko prav tako pomenijo možno nevarnost za zdravje prebivalstva in okolje, zlasti če se ukrepi, potrebni za obvladovanje teh radioloških nevarnosti pri dejavnostih razgradnje, ne sprejmejo pravočasno.

               (12)

               Da bi obvladali te nevarnosti, je treba zagotoviti varno razgradnjo jedrskih objektov, vključno z dolgoročnim ravnanjem z radioaktivnimi odpadki in izrabljenim gorivom.

               (13)

               Varna razgradnja jedrskih objektov, vključno z dolgoročnim ravnanjem z radioaktivnimi odpadki in izrabljenim gorivom, zahteva precejšnja finančna sredstva. Pomanjkanje teh sredstev, kadar so potrebna, lahko negativno vpliva na proces razgradnje. Da se zagotovi popolna razgradnja v jedrskih objektih v skladu z varnostnimi standardi, morajo zadostna finančna sredstva biti na voljo ob primernem času.

               (14)

               V skladu z načelom „onesnaževalec plača“ morajo jedrski upravljavci nameniti primerna finančna sredstva za stroške razgradnje v prihodnosti že med življenjsko dobo teh objektov.

               (15)

               Med posameznimi vprašanji pri pogajanjih o pristopu je bila obravnavana tema zgodnjega zaprtja jedrskih reaktorjev, ki v ekonomskem smislu niso nadgradljivi. Zato je Skupnost na lastno pobudo sodelovala pri zbiranju finančnih sredstev in ob izpolnjevanju nekaterih pogojev zagotavlja ekonomsko podporo različnim projektom za razgradnjo v nekaterih novih državah članicah.

               (16)

               Člen 26 Skupne konvencije o varnem ravnanju z izrabljenim jedrskim gorivom in o varnem ravnanju z radioaktivnimi odpadki, ki je začela veljati 18. junija 2001, določa, da „vsaka pogodbenica sprejme potrebne ukrepe, da zagotovi varno razgradnjo jedrskega objekta. Ti ukrepi morajo med drugim zagotoviti, da so na voljo usposobljeno osebje in primerni finančni viri“. Člen 22(ii) Konvencije od vsake pogodbenice zahteva, da sprejme primerne ukrepe, da zagotovi, „da so na razpolago primerna finančna sredstva za podporo varnosti objektov za ravnanje z izrabljenim gorivom in radioaktivnimi odpadki med njihovo življenjsko dobo in za razgradnjo“.

               (17)

               Člen 2(c) Pogodbe poziva Skupnost, da olajšuje naložbe in zagotavlja postavitev osnovnih naprav, potrebnih za razvoj jedrske energije v Skupnosti. Razvoja take energije ni mogoče ločiti od procesa razgradnje takih naložb ali objektov. Člen 41 Pogodbe zahteva, da se Komisiji v preučitev sporočijo naložbeni programi v zvezi z jedrsko energijo. Uredba Sveta (Euratom) št. 2587/1999 z dne 2. decembra 1999 o določitvi naložbenih programov, ki se sporočijo Komisiji v skladu s členom 41 Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti za atomsko energijo (6), vključuje dejavnosti razgradnje kot naložbene programe, ki se sporočijo v preučitev Komisiji. Posledično morajo osebe in podjetja (7) obvestiti Komisijo o režimih financiranja v zvezi z novo zgrajenimi jedrskimi objekti.

               (18)

               Zagotavljanje zadostnih finančnih sredstev, kadar so ta potrebna, zahteva dobro in premišljeno analizo tako virov za tako financiranje kot tudi stroškov, povezanih z razgradnjo takih objektov. Metoda za določanje zneskov financiranja za razgradnjo mora upoštevati tehnološke vidike in omejitve zaradi jedrske varnosti.

               (19)

               Pri zagotavljanju razpoložljivosti sredstev, kadar so ta potrebna za namene razgradnje jedrskih objektov, je velikega pomena, da se taka finančna sredstva pregledno upravljajo z ustreznim zunanjim nadzorom. To bo prav tako pripomoglo k preprečevanju ovir pri pravični konkurenci na energetskem trgu. Za zagotovitev teh ciljev bi lahko uporabili različne primerne možnosti upravljanja. Treba je ustanoviti namenski nacionalni organ, da bi zagotovili strokovno presojo na področju upravljanja sklada in stroškov razgradnje.

               (20)

               To priporočilo ne ustvarja odstopanj od pravil za državne pomoči. V tej zvezi državna intervencija zadeva vprašanja, ki so zajeta v Pogodbi o ustanovitvi Evropske Skupnosti za atomsko energijo, in jo je treba ustrezno oceniti. Vendar jih je v primeru, če to ni potrebno ali presega cilje te pogodbe ali izkrivlja ali grozi, da bo izkrivljalo konkurenco na notranjem trgu, treba oceniti na podlagi Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti.

               (21)

               Natančno je treba preučiti način vlaganja teh finančnih sredstev, da bi se izognili možnim zlorabam. Naložbe morajo biti dolgoročne in imeti varen profil tveganj, hkrati pa morajo zagotavljati zadostno varstvo dejanske vrednosti skladov.

               (22)

               Da bi zagotovili varnost, mora zbiranje primernih sredstev za zagotovitev razgradnje jedrskih objektov upoštevati posebne okoliščine nekaterih jedrskih objektov.

               (23)

               Izkušnje kažejo, da je izmenjava informacij med nacionalnimi strokovnjaki glede različnih pristopov in finančnih režimov za razgradnjo in ravnanje z odpadki izvrsten način za omogočanje skupnega odziva na varnostne izzive. Da bi povečala sodelovanje med Komisijo in državami članicami, Komisija sporoča, da ima namen ustanoviti stalno skupino o financiranju razgradnje. Ta skupina o financiranju razgradnje mora Komisiji pomagati pri njenih dejavnostih v zvezi s tem priporočilom.

               (24)

               Brez poseganja v splošno načelo subsidiarnosti je treba predlagati, da se kolikor toliko uskladijo pojmi, ki se uporabljajo na področju razgradnje. Tako usklajevanje mora potekati v Skupini o financiranju razgradnje, saj se je tam treba dogovarjati o skupnih razlagah Priporočila zaradi njegovega praktičnega izvajanja, zlasti pa je treba upoštevati uskladitev metodologij za izračun stroškov dejavnosti razgradnje.

               (25)

               Skupno raziskovalno središče, ustanovljeno na podlagi člena 8 Pogodbe, izvaja raziskovalne programe na jedrskem področju, ki lahko vključujejo tveganja zaradi ionizirajočega sevanja po preteku življenjskih dob objektov. Da bi zagotovili varnost teh objektov, mora Komisija zagotoviti skladnost tega središča s tukaj navedenimi priporočili. Komisija mora zlasti preveriti primernost finančnih sredstev za namene razgradnje objektov Središča. Službe Komisije, odgovorne za jedrske in proračunske zadeve, so najbolj primerne za izvajanje takih nalog –

         PRIPOROČA:
   ODDELEK 1
   NAMEN
   Na podlagi varnostnih ciljev Pogodbe to priporočilo predlaga ukrepe za zagotovitev razpoložljivosti primernih finančnih sredstev ob načrtovanem času za vse dejavnosti razgradnje jedrskih objektov ter za ravnanje z izrabljenim gorivom in radioaktivnimi odpadki.
   ODDELEK 2
   OPREDELITVE POJMOV
   Za namene tega priporočila se uporabljajo naslednje opredelitve:

         (a)
         „razgradnja“ pomeni vse dejavnosti, ki zajemajo tehnično razgradnjo jedrskega objekta (dekontaminacijo, demontiranje in uničenje) ter ravnanje z odpadki (ravnanje z radioaktivnimi odpadki in izrabljenim gorivom ter njihovo odlaganje), zaradi katerih se jedrski objekti razbremenijo radioloških omejitev;

         (b)
         „sklad za razgradnjo“ pomeni kakršno koli obliko finančnih sredstev, posebej namenjenih za kritje stroškov, potrebnih za razgradnjo jedrskih objektov;

         (c)
         „zunanji sklad za razgradnjo“ pomeni sklad za razgradnjo, ki ga upravlja namenski organ, neodvisen pri svojih odločitvah od vlagateljev v sklad;

         (d)
         „notranji sklad za razgradnjo“ pomeni sklad za razgradnjo, ki ga upravlja upravljavec;

         (e)
         „ločeni sklad za razgradnjo“ pomeni notranji ali zunanji sklad za razgradnjo, ki je opredeljen ločeno;

         (f)
         „upravljavec“ pomeni pravno osebo, ki upravlja jedrski objekt in ima glavno odgovornost za jedrsko varnost;

         (g)
         „jedrski objekt“ pomeni katero koli civilno napravo in njeno zemljišče, zgradbe in opremo, v kateri se proizvajajo, predelujejo, uporabljajo, obdelujejo, shranjujejo ali odlagajo radioaktivne snovi.
   ODDELEK 3
   RAZGRADNJA JEDRSKIH OBJEKTOV

               1.

               Vsi jedrski objekti se po dokončnem zaprtju razgradijo in z odpadki se ravna primerno.

               2.

               Dejavnosti razgradnje se izvedejo brez nepotrebnih nevarnosti za zdravje in varnost delavcev in prebivalstva.

               3.

               Načelo „onesnaževalec plača“ se med razgradnjo jedrskega objekta uporablja v celoti. V zvezi s tem je glavna naloga jedrskih upravljavcev, da zagotovijo razpoložljivost primernih finančnih sredstev za varno razgradnjo do takrat, ko se zadevni jedrski objekt dokončno zapre.

               4.

               Razpoložljiva finančna sredstva so namenjena kritju vseh vidikov dejavnosti razgradnje, od tehnične razgradnje objekta do ravnanja z odpadki.

         ODDELEK 4
   INSTITUCIONALNI IN PROCEDURALNI VIDIKI

               5.

               Brez poseganja v določbe člena 41 Pogodbe in veljavnih uredb v zvezi z njenim izvajanjem (8) osebe in podjetja poročajo o načrtovanih režimih financiranja za razgradnjo po postopku iz člena 41 Pogodbe glede postavitve novih jedrskih objektov.
               Pri preučitvi predlaganega režima financiranja za razgradnjo se bo Komisija v skladu z zahtevami člena 44 Pogodbe posvetovala s Skupino o financiranju razgradnje.

               6.

               Če ni bilo že prej določeno, države članice ustanovijo ali imenujejo nacionalni organ, ki zagotavlja strokovno presojo na področju upravljanja sklada in stroškov razgradnje. Ta organ je neodvisen od vlagateljev v sklad.
               Nacionalni organ letno pregleda zbrana finančna sredstva in periodično, najmanj vsakih 5 let, ocene stroškov za razgradnjo. Vsako neujemanje med ocenami stroškov in zbranimi sredstvi se obravnava pravočasno.
               Države članice letno poročajo Komisiji o dejavnostih ustreznega zgoraj navedenega nacionalnega organa.

         ODDELEK 5
   SKLADI ZA RAZGRADNJO

               7.

               Jedrski objekti ustanovijo primerne sklade za razgradnjo na podlagi prihodkov iz svojih jedrskih dejavnosti med predvideno življenjsko dobo.

               8.

               Prednostna izbira za vse jedrske objekte je ločen sklad z ustreznim nadzorom premišljene uporabe. Pregled nacionalnega organa, ki ga določa to priporočilo, je ključnega pomena pri zagotavljanju primernega upravljanja in uporabe skladov.

               9.

               Novi jedrski objekti ustanovijo ločene sklade za razgradnjo z ustreznim nadzorom premišljene uporabe.

         ODDELEK 6
   OCENA STROŠKOV RAZGRADNJE

               10.

               Zaradi razlik pri uporabi zbranih skladov za razgradnjo je treba tehnično razgradnjo na eni strani in ravnanje z odpadki na drugi strani obravnavati ločeno na podlagi ločenih izračunov stroškov.

               11.

               Da bi zagotovili razpoložljivost primernih finančnih sredstev, morajo izračuni stroškov temeljiti na premišljeni izbiri med različnimi možnostmi, ki so dejansko uresničljive, in sicer ob zunanjem nadzoru ter s soglasjem nacionalnega organa, ki ga določa to priporočilo.

               12.

               Vse ocene stroškov je treba izdelati za vsak objekt posebej in na podlagi najboljših razpoložljivih ocen.

               13.

               Če se med izvajanjem projekt razgradnje izkaže kot dražji od odobrene ocene stroškov, krije dodatne stroške upravljavec. Ta vidik je treba skrbno upoštevati, če se med življenjsko dobo jedrskega objekta ali po njej zamenja upravljavec.

               14.

               Paziti je treba na primere, ki se pojavljajo zaradi zgodovinskih razlogov in pri katerih je najprimernejša posebna rešitev. Ta pristop, ki upošteva vsak primer posebej, mora biti pregleden in se mora izvajati s polno vključenostjo nacionalnega organa, ki ga določa to priporočilo.

         ODDELEK 7
   UPORABA SKLADOV ZA RAZGRADNJO

               15.

               Finančna sredstva se uporabijo samo za namene, za katere so bila zbrana in upravljana. Pri tem je treba paziti na preglednost. Vsi podatki, ki niso trgovinsko občutljivi, so javni.

               16.

               Pri vlaganju sredstev je treba iskati varen profil tveganja in tako zagotoviti dobiček v vsakem časovnem obdobju.

               17.

               Ker upravljavec objekta nima vpliva na finančno upravljanje zunanjega sklada za razgradnjo, za vrednost naložb jamči država, tako da se zagotovi razpoložljivost ustreznih sredstev, kadar so potrebna, tudi če je neodvisni upravljavec vloženih zneskov ustvaril izgubo do tedaj, ko se ta sredstva uporabijo. V takih primerih dopolnitev skladov ne presega zneska izgube pri naložbi.

               18.

               Če upravljanje notranjega sklada ni dovolj uspešno, je upravljavec objekta odgovoren za zagotovitev razpoložljivosti ustreznih sredstev, kadar so potrebna.

               19.

               V primeru jedrskih objektov, katerih glavni namen ni prodaja proizvodov ali storitev, je treba razgradnjo primerno načrtovati in vključiti v proračun, tako da se omogoči razpoložljivost primernega financiranja za varno in pravočasno razgradnjo takih objektov.

               20.

               Proračunsko načrtovanje preveri nacionalni organ, ki ga določa to priporočilo. Če tak nacionalni organ ne obstaja, države članice prosijo Komisijo za nasvet glede ukrepov, ki jih je treba sprejeti.

      V Bruslju, 24. oktobra 2006

            Za Komisijo

         Andris PIEBALGS

            Član Komisije

      (1)  UL L 159, 29.6.1996, str. 1.

      (2)  UL L 175, 5.7.1985, str. 40. Direktiva, kakor je bila nazadnje spremenjena z Direktivo 2003/35/ES Evropskega parlamenta in Sveta (UL L 156, 25.6.2003, str. 17).

      (3)  Medinstitucionalna izjava, UL L 176, 15.7.2003, str. 56.

      (4)  Izjava Komisije, UL L 176, 15.7.2003, str. 56.

      (5)  COM(2004) 719, Poročilo o uporabi finančnih sredstev, namenjenih za razgradnjo jedrskih elektrarn, 26.10.2004.

      (6)  UL L 315, 9.12.1999, str. 1.

      (7)  Osebe in podjetja, ki se ukvarjajo z industrijskimi dejavnostmi iz Priloge II k Pogodbi Euratom.

      (8)  Uredba Sveta (Euratom) št. 2587/1999 z dne 2. decembra 1999 o določitvi naložbenih programov, ki se sporočijo Komisiji v skladu s členom 41 Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti za atomsko energijo (UL L 315, 9.12.1999, str. 1) in Uredba Komisije (Euratom) št. 1325/2003 z dne 23. julija 2003 o spremembi Uredbe (ES) št. 1209/2000 o določitvi postopkov sporočanja, predpisanega v členu 41 Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti za atomsko energijo (UL L 192, 31.7.2003, str. 15).


				|

		52013PC0395

			Priporočilo za SKLEP SVETA o razveljavitvi Odločbe 2009/590/ES o obstoju čezmernega primanjkljaja v Romuniji /* COM/2013/0395 final - 2013/ () */

			   	Priporočilo za
SKLEP SVETA
o razveljavitvi Odločbe 2009/590/ES o obstoju
čezmernega primanjkljaja v Romuniji
SVET EVROPSKE UNIJE JE –
ob upoštevanju Pogodbe o delovanju Evropske
unije, zlasti člena 126(12) Pogodbe,
ob upoštevanju priporočila Evropske komisije,
ob upoštevanju naslednjega:
(1)       Z Odločbo Sveta 2009/590/ES z
dne 7. julija 2009[1]
je bila po priporočilu Komisije v skladu s členom 104(6) Pogodbe o ustanovitvi
Evropske skupnosti (PES) sprejeta odločitev, da v Romuniji obstaja čezmeren
primanjkljaj. Svet je opozoril, da je leta 2008 javnofinančni primanjkljaj
dosegel 5,4 % BDP in je tako bil nad referenčno vrednostjo 3 % BDP iz
Pogodbe, medtem ko je bruto javnofinančni dolg znašal 13,6 % BDP, kar je
precej pod referenčno vrednostjo 60 % BDP iz Pogodbe[2].
(2)       Svet je 7. julija 2009
v skladu s členom 104(7) PES in členom 3(4) Uredbe Sveta (ES) št. 1467/97 z dne
7. julija 1997 o pospešitvi in razjasnitvi izvajanja postopka v zvezi
s čezmernim primanjkljajem[3]
po priporočilu Komisije na Romunijo naslovil priporočilo, v skladu s katerim
naj bi ta odpravila čezmerni primanjkljaj najpozneje do konca leta 2011.
Priporočilo je bilo javno objavljeno.
(3)       Svet je 12. februarja 2010
v skladu s členom 126(7) Pogodbe od delovanju Evropske unije (PDEU) in členom 3(4)
Uredbe Sveta (ES) št. 1467/97 z dne 7. julija 1997 o pospešitvi in razjasnitvi
izvajanja postopka v zvezi s čezmernim primanjkljajem po priporočilu Komisije
in ob upoštevanju dejstva, da so romunski organi sprejeli učinkovite ukrepe v
skladu s priporočilom Sveta z dne 7. julija 2009 in da je v Romuniji
prišlo do nepričakovanih neugodnih gospodarskih dogodkov z večjimi negativnimi
posledicami za javne finance, na Romunijo naslovil revidirano priporočilo, v
skladu s katerim naj bi ta odpravila čezmerni primanjkljaj najpozneje do konca
leta 2012. Priporočilo je bilo javno objavljeno.
(4)       V skladu s členom 4 Protokola
o postopku v zvezi s čezmernim primanjkljajem, ki je priloga k Pogodbama,
Komisija zagotovi podatke za izvajanje postopka. V skladu s členom 3
Uredbe Sveta (ES) št. 479/2009 z dne 25. maja 2009 o uporabi
Protokola o postopku v zvezi s čezmernim primanjkljajem, ki je priloga k
Pogodbi o ustanovitvi Evropske skupnosti[4],
morajo države članice v okviru uporabe tega protokola dvakrat letno sporočiti
podatke o javnofinančnem primanjkljaju in javnem dolgu ter drugih s tem
povezanih spremenljivkah, in sicer pred 1. aprilom in 1. oktobrom.
(5)       Svet bi moral sklep o
razveljavitvi odločbe o obstoju čezmernega primanjkljaja sprejeti na podlagi
sporočenih podatkov. Poleg tega lahko Svet odločbo o obstoju čezmernega
primanjkljaja razveljavi le, če primanjkljaj v skladu z napovedmi Komisije v
obdobju, ki ga napovedi zajemajo, ne bi presegal referenčne vrednosti 3 % BDP[5].
(6)       Na podlagi podatkov, ki jih
je predložila Komisija (Eurostat) v skladu s členom 14 Uredbe (ES)
št. 479/2009 po uradnem obvestilu, ki ga je Romunija poslala pred 1. aprilom 2013,
in na podlagi napovedi služb Komisije iz pomladi 2013 je ugotovljeno naslednje:
–
Hujša recesija od pričakovane v letu 2009 je
privedla do znatnega primanjkljaja v javnofinančnih prihodkih, kar je
javnofinančni primanjkljaj povečalo na 9 % BDP kljub prizadevanjem, da se
zmanjšajo javnofinančni odhodki. Po tem nepričakovanem razvoju dogodkov in
podaljšanju roka za zmanjšanje čezmernega primanjkljaja za eno leto se je
javnofinančni primanjkljaj v letu 2010 nato zmanjšal na 6,8 % BDP, v letu 2011
na 5,6 % BDP in v letu 2012 na 2,9 % BDP, kar je pod referenčno
vrednostjo 3 % BDP iz Pogodbe. Na zmanjšanje primanjkljaja je vplival
predvsem strog nadzor nad rastjo odhodkov, vključno z nadzorom plačne mase v
javnem sektorju, zamrznitvijo pokojnin in zmanjšanjem vseh socialnih nadomestil
razen pokojnin. K zmanjšanju primanjkljaja so prispevali tudi ukrepi na strani
prihodkov, kot sta povečanje stopenj DDV za 5 odstotnih točk in razširitev
osnove za dohodnino. Fiskalna prilagoditev se je izvedla v okviru dveh
zaporednih programov gospodarskega prilagajanja, podprtih s plačilnobilančno
pomočjo.
–
V konvergenčnem programu za leto 2013 je
napovedano, da se bo primanjkljaj še naprej zmanjševal, in sicer na 2,4 %
BDP v letu 2013 in 2,0 % BDP v letu 2014. Po napovedih služb Komisije iz
pomladi 2013 naj bi se ob nespremenjeni politiki javnofinančni primanjkljaj v
letu 2013 zmanjšal na 2,6 % BDP, v letu 2014 pa na 2,4 % BDP, kar je pod
referenčno vrednostjo iz Pogodbe.
–
Glede na napovedi služb Komisije iz pomladi 2013
naj bi se bruto javnofinančni primanjkljaj nekoliko povečal, in sicer s 37,8 %
BDP v letu 2012 na 38,5 % v letu 2014.
(7)       Svet poudarja, da bi morala
Romunija z letom 2013, ki je leto po letu, v katerem je odpravila čezmerni
primanjkljaj, s primerno hitrostjo nadaljevati z doseganjem srednjeročnega
cilja, pri tem pa upoštevati tudi cilj glede odhodkov.
(8)       V skladu s členom 126(12)
Pogodbe bi bilo treba sklep Sveta o obstoju čezmernega primanjkljaja
razveljaviti, če se je čezmerni primanjkljaj v zadevni državi članici po mnenju
Sveta odpravil.
(9)       Po mnenju Sveta se je
čezmerni primanjkljaj v Romuniji odpravil, zato bi bilo treba Odločbo 2009/590/ES
razveljaviti –
SPREJEL NASLEDNJI SKLEP:
Člen 1
Iz celovite ocene sledi, da je čezmerni
primanjkljaj v Romuniji odpravljen.
Člen 2
Odločba 2009/590/ES se razveljavi.
Člen 3
Ta sklep je naslovljen na Romunijo.
V Bruslju,
                                                                       Za
Svet
                                                                       Predsednik
[1]               UL L 202, 4.8.2009, str. 48–49.
[2]               Javnofinančni primanjkljaj in dolg za leto 2008 sta bila
naknadno popravljena na trenutnih 5,8 % BDP oziroma 13,4 % BDP.
[3]               UL L 209, 2.8.1997, str. 8.
[4]               UL L 145, 10.6.2009, str. 1.
[5]               V skladu z dokumentom „Posebnosti izvajanja Pakta
stabilnosti in rasti ter smernice za obliko in vsebino programov stabilnosti in
konvergenčnih programov“ z dne 3. septembra 2012. Glej:
http://ec.europa.eu/economy_finance/economic_governance/sgp/pdf/coc/code_of_conduct_en.pdf


title: Priporočilo Komisije z dne 7. februarja 2008 o kodeksu ravnanja za odgovorno raziskovanje na področju nanoznanosti in nanotehnologije (notificirano pod dokumentarno številko C(2008) 424)

text:
               30.4.2008

               SL

               Uradni list Evropske unije

               L 116/46

      PRIPOROČILO KOMISIJE

   z dne 7. februarja 2008
   o kodeksu ravnanja za odgovorno raziskovanje na področju nanoznanosti in nanotehnologije
   (notificirano pod dokumentarno številko C(2008) 424)
   (2008/345/ES)
   KOMISIJA EVROPSKIH SKUPNOSTI –
   ob upoštevanju Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti in zlasti člena 211 Pogodbe,
   ob upoštevanju naslednjega:

               (1)

               Komisija je v sporočilu Svetu, Evropskemu parlamentu, Evropskemu ekonomsko-socialnemu odboru in Odboru regij z naslovom „K Evropskemu raziskovalnemu prostoru“ januarja 2000 predlagala vzpostavitev Evropskega raziskovalnega prostora (1), da bi konsolidirali in strukturirali evropsko raziskovalno politiko. Z zeleno knjigo z naslovom „Evropski raziskovalni prostor: Nove perspektive“ je Komisija maja 2007 ponovno začela široko institucionalno in javno razpravo o tem, kaj je treba narediti za vzpostavitev enotnega in privlačnega Evropskega raziskovalnega prostora, ki bo izpolnil potrebe in pričakovanja znanstvene skupnosti, podjetij in državljanov (2).

               (2)

               Komisija je februarja 2000 sprejela sporočilo o previdnostnem načelu (3), katerega namen je doseči skupen dogovor o tem, kako oceniti, ovrednotiti, obvladovati in sporočati tveganje, ki ga znanost zaenkrat še ni sposobna v celoti oceniti.

               (3)

               Evropski svet si je v Lizboni marca 2000 zastavil cilj, v skladu s katerim naj bi Skupnost v naslednjem desetletju postala najbolj konkurenčno in dinamično, na znanju temelječe gospodarstvo na svetu s sposobnostjo zagotavljanja trajnostne gospodarske rasti s številnejšimi in boljšimi delovnimi mesti ter večjo socialno kohezijo.

               (4)

               Komisija je leta 2004 v sporočilu z naslovom „K evropski strategiji za nanotehnologijo“ (4) opredelila ukrepe za ustvarjanje dodane vrednosti Skupnosti, ki je potrebna, da bi Skupnost ostala konkurenčna v tem sektorju, hkrati pa zagotavljala odgovoren razvoj nanotehnologije. Svet (Konkurenčnost) je v sklepih z dne 24. septembra 2004 (5) pozdravil predlagan celostni, varni in odgovorni pristop ter namen Komisije, da sestavi akcijski načrt za nanotehnologijo.

               (5)

               Ob upoštevanju rezultatov javnega posvetovanja je Komisija leta 2005 sestavila akcijski načrt za nanotehnologijo (6), ki določa skladne in medsebojno povezane ukrepe za takojšnje izvajanje celostne, varne in odgovorne strategije za nanoznanosti in nanotehnologije, ki temelji na prednostnih področjih, opredeljenih v sporočilu z naslovom „K evropski strategiji za nanotehnologijo“. V obeh sporočilih je izrecno navedeno, da je treba okoljski in varnostni vidik ter vidik človekovega zdravja vključiti v vse raziskave na področju nanoznanosti in nanotehnologije.

               (6)

               Po sprejetju akcijskega načrta za nanoznanosti in nanotehnologijo je Evropska skupina za etiko v znanosti in novih tehnologijah (EGE) januarja 2007 predložila mnenje o etičnih vidikih nanomedicine (7).

               (7)

               Na podlagi pripomb, izraženih med javnim posvetovanjem o predhodnem mnenju, je Znanstveni odbor za nastajajoča in na novo ugotovljena zdravstvena tveganja (SCENIHR) marca 2006 sprejel spremenjeno mnenje o primernosti obstoječih metodologij za oceno možnih tveganj, povezanih s pridobljenimi in naključnimi proizvodi nanotehnologije (8).

               (8)

               Evropski svet je junija 2006 sprejel pregledano strategijo trajnostnega razvoja, ki podrobno določa strategijo Skupnosti za trajnostni razvoj, uvedeno na vrhu v Göteborgu junija 2001 in katere cilji so se osredotočali na okolje, varovanje zdravja in odpravo revščine.

               (9)

               Svet (Konkurenčnost) je v sklepih (9) z dne 23. novembra 2007 priznal potrebo po spodbujanju sinergij in sodelovanja med vsemi zainteresiranimi stranmi na področju nanoznanosti in nanotehnologije, vključno z državami članicami, Evropsko komisijo, akademiki, raziskovalnimi centri, industrijo, finančnimi organi, NVO in širšo družbo.

               (10)

               Prvo poročilo o izvajanju akcijskega načrta za nanotehnologijo za Evropo je Komisija predložila leta 2007 (10). V poročilu je Komisija naznanila, da namerava sprejeti prostovoljni kodeks ravnanja v okviru odgovornih raziskav v zvezi z nanoznanostmi in nanotehnologijo.

               (11)

               To priporočilo vključuje kodeks ravnanja, katerega cilj je spodbujati celostne, varne in odgovorne raziskave na področju nanoznanosti in nanotehnologije v Evropi v korist družbe kot celote.

               (12)

               O splošnih načelih in smernicah za ukrepe, ki jih je treba sprejeti in ki so navedeni v tem priporočilu, se je razpravljalo na javnem posvetovanju.

               (13)

               To priporočilo državam članicam zagotavlja instrument za nadaljnje pobude za zagotovitev varnih, etičnih in trajnostnih raziskav na področju nanoznanosti in nanotehnologije v Evropski uniji.

               (14)

               Cilj tega priporočila je tudi prispevati k ustreznem usklajevanju med državami članicami, da bi se dosegle največje možne sinergije med vsemi zainteresiranimi stranmi na področju raziskav v zvezi z nanoznanostmi in nanotehnologijo na evropski in mednarodni ravni –

         PRIPOROČA:

               1.

               Države članice se pri oblikovanju, sprejemanju in izvajanju svojih strategij za razvoj trajnostnega raziskovanja na področju nanoznanosti in nanotehnologij (v nadaljnjem besedilu N&N) v skladu s strategijo in akcijskim načrtom Skupnosti za nanotehnologijo ravnajo po splošnih načelih in smernicah za ukrepe, ki jih je treba sprejeti, določenih v kodeksu ravnanja za odgovorno raziskovanje na področju nanoznanosti in nanotehnologije, ki se nahaja v prilogi k temu priporočilu.

               2.

               Države članice si prizadevajo slediti tem splošnim načelom in smernicam pri izvajanju nacionalnih regulativnih strategij za raziskave in razvoj ali pri razvoju sektorskih in institucionalnih standardov na področju raziskav in razvoja, ob upoštevanju že obstoječih smernic, dobrih praks in predpisov na področju N&N.

               3.

               Države članice takšna splošna načela in smernice za raziskovanje obravnavajo kot sestavni del institucionalnih mehanizmov zagotavljanja kakovosti s tem, da jih po eni strani uporabijo kot sredstvo za oblikovanje meril financiranja za nacionalne/regionalne sheme financiranja in po drugi strani za postopke revizije, spremljanja in ocenjevanja za javne organe.

               4.

               Države članice spodbujajo nacionalne in regionalne organe, delodajalce, organe, pristojne za financiranje raziskav, raziskovalce ter vse posameznike ali organizacije civilne družbe, ki sodelujejo pri raziskavah na področju N&N ali se zanje zanimajo, da prostovoljno sprejmejo kodeks ravnanja ter si prizadevajo sprejeti ukrepe, potrebne za zagotovitev njihovega prispevka k razvoju in ohranjanju ugodnega okolja za raziskave, ki omogoča varno, etično in učinkovito uporabo potenciala N&N.

               5.

               Države članice sodelujejo s Komisijo pri pregledu tega priporočila na vsaki dve leti in pri spremljanju, v kolikšni meri so zainteresirane strani sprejele in uporabljale kodeks ravnanja.

               6.

               Merila za ugotavljanje takšnega sprejetja in uporabe kodeksa ravnanja se oblikujejo na podlagi skupnega dogovora z državami članicami glede na podobna dela na ravni Skupnosti.

               7.

               Države članice v okviru dvostranskih sporazumov s tretjimi državami o strategijah in dejavnostih na področju raziskav ter v okviru njihove vloge članic mednarodnih organizacij ustrezno upoštevajo to priporočilo, ko predlagajo raziskovalne strategije in sprejemajo odločitve, ter se ustrezno uskladijo z drugimi državami članicami in Komisijo.

               8.

               To poročilo se uporablja tudi kot instrument za spodbujanje dialoga med oblikovalci politike, raziskovalci, podjetji, odbori za etiko, organizacijami civilne družbe in družbo na splošno na vseh ravneh vodenja, da bi bila splošna javnost bolje poučena o razvoju novih tehnologij in bi bila pri njem bolj vključena.

               9.

               Države članice Komisijo do 30. junija 2008 in pozneje na letni osnovi obvestijo o vseh ukrepih, ki so jih sprejele na podlagi tega priporočila, in o prvih rezultatih njegove uporabe ter navedejo dobre prakse.

      V Bruslju, 7. februarja 2008

            Za Komisijo

         Janez POTOČNIK

            Član Komisije

      (1)  COM(2000) 6, 18.1.2000.

      (2)  COM(2007) 161, 4.4.2007.

      (3)  COM(2000) 1, 2.2.2000.

      (4)  COM(2004) 338, 12.5.2004.

      (5)  Dokument 12487/04.

      (6)  COM(2005) 243, 7.6.2005.

      (7)  Mnenje EGE št. 21, 17.1.2007.

      (8)  SCENIHR/002/05, 10.3.2006.

      (9)  Dokument 14865/07.

      (10)  COM(2007) 505, 6.9.2007.

      PRILOGA
      Kodeks ravnanja za odgovorno raziskovanje na področju nanoznanosti in nanotehnologije
      Ta kodeks ravnanja državam članicam, delodajalcem, vlagateljem v raziskave, raziskovalcem ter z bolj splošnega vidika vsem posameznikom in organizacijam civilne družbe, ki sodelujejo pri raziskavah na področju nanoznanosti in nanotehnologij (N&N) ali se zanje zanimajo („vse zainteresirane strani“), zagotavlja smernice, ki spodbujajo odgovoren in odprt pristop do raziskav na področju N&N v Skupnosti.
      Kodeks ravnanja dopolnjuje obstoječe predpise. Ne omejuje ali kako drugače vpliva na možnosti držav članic, da uvedejo višjo raven varstva v zvezi z raziskavami na področju N&N od tiste, ki je določena v temu kodeksu ravnanja.
      Zainteresirane strani, ki uporabljajo ta kodeks ravnanja, po potrebi upoštevajo tudi načela, določena v Listini Evropske unije o temeljnih pravicah.
      Kodeks ravnanja bo Komisija redno spremljala in pregledala na vsaki dve leti, da bi se upoštevala svetovni razvoj na področju N&N in njihova vključitev v evropsko družbo.
      1.   Področje uporabe in namen
      Kodeks ravnanja poziva vse zainteresirane strani, da v skladu s strategijo in akcijskim načrtom Komisije za N&N odgovorno ravnajo in medsebojno sodelujejo za zagotovitev, da se raziskave na področju N&N v Skupnosti izvajajo v okviru varnih, etičnih in učinkovitih načel, ki spodbujajo trajnostni gospodarski, družbeni in okoljski razvoj.
      Kodeks ravnanja vključuje vse raziskovalne dejavnosti na področju N&N, ki se izvajajo v Evropskem raziskovalnem prostoru.
      Upoštevanje kodeksa ravnanja je prostovoljno. Kodeks ravnanja vsebuje sklop splošnih načel in smernic za ukrepe, ki jih morajo sprejeti vse zainteresirane strani na področju N&N. Olajšal in okrepil naj bi regulativne in neregulativne pristope iz akcijskega načrta za Evropo na področju N&N za obdobje 2005–2009 ter tako izboljšal izvajanje obstoječih predpisov in soočanje z znanstvenimi negotovostmi.
      Prav tako bi moral predstavljati evropski temelj za dialog s tretjimi državami in mednarodnimi organizacijami.
      2.   Opredelitve pojmov
      V kodeksu ravnanja se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:

                  (a)

                  „Nanopredmeti“: ker priznana mednarodna terminologija ne obstaja, se splošen pojem „nanopredmet“ v celotnem kodeksu ravnanja uporablja za označevanje proizvodov, ki nastanejo na podlagi raziskav v zvezi z N&N. Vključuje nanodelce in njihovo agregacijo na nano ravni, nanosisteme, nanomateriale, nanostrukturne materiale in nanoproizvode.

                  (b)

                  „Raziskave na področju N&N“: pojem v najširšem smislu zajema vse raziskovalne dejavnosti, ki se ukvarjajo s snovjo na nano ravni (1 do 100 nm). Vključuje vse pridobljene ali naključno ustvarjene nanopredmete, ki jih je izdelal človek. Naravno nastali nanopredmeti so izključeni iz področja uporabe kodeksa ravnanja. Raziskave na področju N&N vključujejo raziskovalne dejavnosti, od temeljnih raziskav do uporabnih raziskav, tehnološki razvoj ter predhodne in vzporedne normativne raziskave, na katerih temeljijo znanstveni nasveti, standardi in predpisi.

                  (c)

                  „Zainteresirane strani na področju N&N“: države članice, delodajalci, vlagatelji v raziskave, raziskovalci ter z bolj splošnega vidika vsi posamezniki in organizacije civilne družbe, ki izvajajo raziskave na področju N&N, sodelujejo pri njih ali se zanje zanimajo.

                  (d)

                  „Organizacije civilne družbe“: v kodeksu ravnanja organizacije civilne družbe pomenijo vse nevladne, neprofitne pravne subjekte, ki ne predstavljajo komercialnega interesa in si prizadevajo za skupni cilj v javnem interesu.

            3.   Splošna načela
      Ta kodeks ravnanja temelji na sklopu splošnih načel, ki zahtevajo ukrepe za zagotovitev, da jih vse zainteresirane strani upoštevajo.
      3.1   Pomen
      Raziskovalne dejavnosti na področju N&N morajo biti razumljive za javnost. Upoštevati morajo temeljne pravice, njihovo načrtovanje, izvajanje, razširjanje in uporaba pa morajo biti v interesu dobrega počutja posameznikov in družbe.
      3.2   Trajnost
      Raziskovalne dejavnosti na področju N&N morajo biti varne in etične ter morajo prispevati k trajnostnem razvoju, kar ustreza trajnostnim ciljem Skupnosti in prispeva k razvojnim ciljem tisočletja Združenih narodov (1). Niti zdaj niti v prihodnosti ne smejo škodovati ali predstavljati biološko, fizično ali moralno grožnjo ljudem, živalim, rastlinam ali okolju.
      3.3   Previdnostni ukrepi
      Raziskovalne dejavnosti na področju N&N je treba izvajati v skladu s previdnostnim načelom, tj. s predvidevanjem možnih okoljskih, zdravstvenih in varnostnih vplivov njihovih rezultatov in s sprejetjem ustreznih previdnostnih ukrepov, sorazmernih s stopnjo varstva, ki hkrati spodbujajo napredek v korist družbe in okolja.
      3.4   Vključenost
      Pri vodenju raziskovalnih dejavnosti na področju N&N je treba upoštevati načela odprtosti za vse zainteresirane strani, preglednosti in spoštovanja zakonite pravice do dostopa do informacij. Vsem zainteresiranim stranem, ki sodelujejo pri raziskovalnih dejavnostih na področju N&N ali jih te dejavnosti zadevajo, je treba omogočiti sodelovanje v postopkih odločanja.
      3.5   Odličnost
      Raziskovalne dejavnosti na področju N&N morajo ustrezati najboljšim znanstvenim standardom, vključno s standardi, ki zagotavljajo celovitost raziskav, in standardi v zvezi z dobro laboratorijsko prakso (2).
      3.6   Inovacije
      Pri vodenju raziskovalnih dejavnosti na področju N&N je treba v največji možni meri spodbujati ustvarjalnost, prožnost in sposobnost načrtovanja za inovacije in rast.
      3.7   Odgovornost
      Raziskovalci in raziskovalne organizacije morajo ostati odgovorni za morebitne posledice za družbo, okolje in človekovo zdravje, ki lahko zaradi njihovih raziskav na področju N&N nastanejo za sedanje in prihodnje generacije.
      4.   Smernice za ukrepe, ki jih je treba sprejeti
      Smernice, določene v tej točki, temeljijo na sklopu splošnih načel, opisanih v točki 3. Njihov namen je dati navodila za zagotovitev dobrega vodenja, ustreznega upoštevanja previdnostnega načela, obsežnega razširjanja in učinkovitega spremljanja kodeksa ravnanja. Glavni odgovorni za ukrepe so navedeni spodaj, vendar pa bi morale vse zainteresirane strani na področju N&N glede na svoje pristojnosti v največji možni meri prispevati k izvajanju smernic.
      4.1   Dobro vodenje raziskav na področju N&N
      Pri dobrem vodenju raziskav na področju N&N je treba upoštevati potrebo in željo vseh zainteresiranih strani, da se jih obvešča o posebnih izzivih in možnostih, ki jih prinašajo N&N. Razviti je treba splošno kulturo odgovornosti v zvezi z izzivi in možnostmi, ki bi se lahko pojavili v prihodnosti in ki jih trenutno ne moremo predvideti.
      4.1.1   Države članice morajo sodelovati s Komisijo, da bi se ohranil odprt in pluralističen forum za razpravo o raziskavah na področju N&N na ravni Skupnosti kot sredstvo za spodbujanje družbene razprave o raziskavah na področju N&N s spodbujanjem opredelitve bojazni in upanj ter razprave o njih in z omogočitvijo lažjega oblikovanja pobud in rešitev. Zato morajo države članice izboljšati komunikacijo o koristih, tveganjih in negotovostih v zvezi z raziskavami na področju N&N. Posebno pozornost je treba nameniti mlajšemu in starejšemu delu prebivalstva.
      4.1.2   Države članice, organe, pristojne za financiranje raziskav na področju N&N, raziskovalne organizacije in raziskovalce se spodbuja, da ob ustreznem upoštevanju pravic intelektualne lastnine zagotovijo, da bodo nepoznavalci in znanstvena skupnost imeli lažji dostop do celotnega znanstvenega znanja v zvezi z N&N in s tem povezanimi informacijami, kot so zadevni standardi, reference, oznake, raziskave o učinkih, zakoni in drugi predpisi, ter da bodo to znanje in informacije razumeli.
      4.1.3   Države članice morajo spodbujati laboratorije v zasebnem in javnem sektorju k izmenjavi najboljših praks pri raziskavah na področju N&N, ob ustreznem upoštevanju pravic intelektualne lastnine.
      4.1.4   Organizacije in raziskovalci, ki se ukvarjajo z raziskavami na področju N&N, morajo zagotoviti, da se znanstveni podatki in rezultati ustrezno strokovno ocenijo, preden se jih razširi zunaj znanstvene skupnosti, da se zagotovi njihova jasnost in ustrezna predstavitev.
      4.1.5   Glede na potencial raziskav na področju N&N morajo države članice in organizacije, ki se ukvarjajo z raziskavami na področju N&N, te raziskave voditi na najvišji ravni znanstvene celovitosti. Vprašljive prakse raziskav na področju N&N (ki niso omejene le na plagiatorstvo, ponarejanje in prirejanje podatkov) je treba preprečiti, saj bi lahko predstavljale tveganje za zdravje, varnost in okolje, privedle do javnega nezaupanja in upočasnile razširjanje ugodnosti, ki bi nastale zaradi raziskav. Posameznike, ki opozorijo na nepravilnosti pri raziskavah, bi morali njihovi delodajalci ter nacionalna ali regionalna zakonodaja zaščititi.
      4.1.6   Države članice morajo zagotoviti, da se ustrezni človeški in finančni viri namenijo uporabi obstoječih zakonov in drugih predpisov, ki veljajo za raziskave na področju N&N. Organizacije, ki se ukvarjajo z raziskovalnimi dejavnostmi na področju N&N, morajo na pregleden način dokazati, da upoštevajo zadevne predpise.
      4.1.7   Nacionalni in lokalni odbori za etiko ter pristojni organi morajo oceniti, na kakšen način bi se morale zahteve po etični presoji uporabljati za raziskave v zvezi z dvonamensko nanotehnologijo. Proučiti morajo zlasti posledice vseh morebitnih omejitev v zvezi s prostovoljnim soglasjem in objavo rezultatov raziskav o človekovem zdravju za temeljne pravice.
      Spodbujanje vključujočega pristopa

                  4.1.8

                  O splošnih smernicah za raziskave na področju N&N se je treba odločati na vključujoč način, na podlagi katerega vse zainteresirane strani lahko prispevajo k predhodnim razpravam o teh smernicah.

                  4.1.9

                  Države članice, organe, pristojne za financiranje raziskav na področju N&N, raziskovalne organizacije in raziskovalce se spodbuja, da kar najhitreje in s skupnimi prizadevanji proučijo prihodnje posledice tehnologij ali predmetov, ki se jih raziskuje. S tem se bo omogočil razvoj rešitev za soočanje z morebitnimi negativnimi učinki uporabe novih predmetov ali tehnologij, ki bi se lahko pojavili pozneje. Del takšnih prizadevanj bi morala po potrebi biti posvetovanja z zadevnimi odbori za etiko.

                  4.1.10

                  Same raziskave na področju N&N morajo biti odprte za prispevke vseh zainteresiranih strani, ki jih je treba obveščati in podpirati, da lahko v okviru svojih nalog in pooblastil aktivno sodelujejo pri raziskovalnih dejavnostih.

            Ključne prednostne naloge

                  4.1.11

                  Za raziskave pristojni organi in organi za standardizacijo si morajo prizadevati za sprejetje standardne terminologije v zvezi z N&N, da bi omogočili lažje sporočanje znanstvenih podatkov. Spodbujati morajo standardne postopke merjenja in uporabo ustreznega referenčnega gradiva, da bi izboljšali primerljivost znanstvenih podatkov.

                  4.1.12

                  Organi, pristojni za financiranje raziskav na področju N&N, morajo ustrezen del raziskav na področju N&N nameniti razvoju metod in orodij za oceno tveganja, izpopolnitev meroslovja na nano ravni in dejavnosti standardizacije. V zvezi s tem je treba posebno pozornost nameniti razvoju metod za oceno tveganja aktivnih nanostruktur druge generacije.

                  4.1.13

                  Države članice, organi in organizacije, pristojni za financiranje raziskav na področju N&N, morajo spodbujati področja raziskav v zvezi z N&N z največjimi možnimi pozitivnimi učinki. Prednost je treba dati raziskavam, namenjenim varstvu javnosti, okolja, potrošnikov in delavcev ter zmanjšanju, izboljšanju ali odpravi testiranja na živalih.

                  4.1.14

                  Organi, pristojni za financiranje raziskav na področju N&N, morajo na podlagi najboljših razpoložljivih znanstvenih podatkov izvajati uravnotežene ocene morebitnih stroškov, tveganj in koristi raziskovalnih področij, upravičenih do financiranja, ter jih objaviti.

            Prepovedi in omejitve

                  4.1.15

                  Organi, pristojni za financiranje raziskav na področju N&N, ne smejo financirati raziskav na področjih, pri katerih bi lahko prišlo do kršitev temeljnih pravic ali temeljnih etičnih načel na raziskovalni ali razvojni stopnji (npr. sintetični virusi s patogenimi potenciali).

                  4.1.16

                  Organizacije, ki se ukvarjajo z raziskavami na področju N&N, ne smejo izvajati raziskav, ki so namenjene neterapevtskim izboljšavam človekovih sposobnosti, ki bi vodile k odvisnosti, ali izključno nedovoljenim izboljšavam sposobnosti človeškega telesa.

                  4.1.17

                  Dokler ne bo na voljo študij o oceni tveganja glede dolgoročne varnosti se je treba izogibati izvajanju raziskav, ki vključujejo namerno vnašanje nanopredmetov v človeško telo, v hrano (zlasti v hrano za dojenčke), krmo, igrače, kozmetične izdelke in druge proizvode, zaradi katerih bi se lahko pojavilo tveganje za ljudi in okolje.

            4.2   Ustrezno upoštevanje previdnostnega načela
      Ker je znanje o učinkih nanopredmetov na okolje in zdravje še vedno pomanjkljivo, morajo države članice uporabiti previdnostno načelo, da se v teku raziskovalnih dejavnosti na področju N&N zaščiti ne le raziskovalce, ki bodo prvi prišli v stik z nanopredmeti, temveč tudi strokovnjake, potrošnike, državljane in okolje.
      4.2.1   Študentje, raziskovalci in organizacije, ki sodelujejo pri raziskavah na področju N&N, morajo sprejeti posebne zdravstvene, varnostne in okoljske ukrepe, prilagojene posebnostim nanopredmetov, s katerimi so v stiku. V skladu s strategijo Skupnosti 2007–2012 za zdravje in varnost pri delu (3) je treba oblikovati posebne smernice za preprečevanje bolezni, do katerih pride zaradi nanopredmetov.
      4.2.2   Organizacije, ki se ukvarjajo z raziskavami na področju N&N, morajo za klasifikacijo in označevanje uporabiti obstoječe dobre prakse. Ker imajo nanopredmeti zaradi svoje velikosti lahko posebne lastnosti, morajo navedene organizacije poleg tega proučiti sisteme (vključno z oblikovanjem posebnih piktogramov), namenjene informiranju raziskovalcev in bolj splošno ljudi, ki bi lahko prišli v stik z nanopredmeti v raziskovalnih prostorih (npr. varnostno osebje in osebje služb za nujno pomoč), da bi ti pri svojem delu lahko sprejeli potrebne in ustrezne varstvene ukrepe.
      4.2.3   Javni in zasebni organi, pristojni za financiranje raziskav na področju N&N, morajo zahtevati predložitev ocene tveganja ob vsaki predložitvi predloga za financiranje raziskav na področju N&N.
      4.2.4   Programi organov, pristojnih za financiranje raziskav na področju N&N, morajo vključevati spremljanje morebitnih učinkov N&N na družbo, okolje in človekovo zdravje, in sicer v ustreznem obdobju.
      Uporaba previdnostnega načela mora vključevati zmanjševanje vrzeli v znanstvenem znanju ter posledično sprejemanje nadaljnjih ukrepov na področju raziskav in razvoja, kot so na primer:
      4.2.5   Organi, pristojni za financiranje raziskav, morajo nameniti ustrezen del raziskav na področju N&N razumevanju morebitnih tveganj, zlasti za okolje in človekovo zdravje, ki jih povzročijo nanopredmeti, in pri tem upoštevati njihov celotni življenjski cikel, od njihovega nastanka do konca njihove življenjske dobe, vključno z recikliranjem.
      4.2.6   Organizacije in raziskovalci, ki se ukvarjajo z raziskavami na področju N&N, morajo začeti izvajati in usklajevati posebne raziskovalne dejavnosti na področju N&N, da bi dosegli boljše razumevanje osnovnih bioloških procesov v toksikologiji in ekotoksikologiji nanopredmetov, ki jih je ustvaril človek ali so nastali naravno. Podatke in odkritja o njihovih bioloških učinkih bi morali, ne glede na to, ali so pozitivni, negativni ali jih ni, v širokem obsegu objaviti, potem ko bodo ustrezno potrjeni.
      4.2.7   Organi, pristojni za financiranje raziskav na področju N&N, morajo začeti izvajati in usklajevati posebne raziskovalne dejavnosti, da bi dosegli boljše razumevanje etičnih, pravnih in družbenih učinkov novih področij, ki so se pojavila zaradi N&N. Posebno pozornost je treba posvetiti informacijski in komunikacijski tehnologiji, biotehnologiji ter zbliževanju teh področij s kognitivnimi znanostmi in N&N.
      4.3   Obsežno razširjanje in spremljanje kodeksa ravnanja
      4.3.1   Države članice morajo podpirati obsežno razširjanje tega kodeksa ravnanja, zlasti prek nacionalnih in regionalnih javnih organov, pristojnih za financiranje raziskav.
      4.3.2   Organi, pristojni za financiranje raziskav na področju N&N, morajo zagotoviti, da so raziskovalci s področja N&N obveščeni ne samo o obstoju tega kodeksa ravnanja, temveč tudi o obstoju vse zadevne zakonodaje ter etičnih in družbenih okvirov.
      4.3.3   Ker je treba uporabo kodeksa ravnanja spremljati v celotni Skupnosti, morajo države članice sodelovati s Komisijo pri oblikovanju ustreznih ukrepov za izvajanje takšnega spremljanja na nacionalni ravni ter zagotavljanje sinergij z drugimi državami članicami.

         (1)  Milenijska deklaracija Združenih narodov, resolucija Generalne skupščine Združenih narodov št. 55/2, 8.9.2000.

         (2)  Direktivi 2004/9/ES in 2004/10/ES.

         (3)  COM(2007) 62, 21.2.2007.


title: Priporočilo Komisije z dne  8. decembra 2005  o obravnavi nekaterih vprašanj v harmoniziranih indeksih cen življenjskih potrebščin glede reforme zdravstvenega varstva v okviru Uredbe Sveta (ES) št. 2494/95 in posebnih izvedbenih ukrepov iz te uredbe   (Besedilo velja za EGP)

text:
               10.12.2005

               SL

               Uradni list Evropske unije

               L 324/94

      PRIPOROČILO KOMISIJE

   z dne 8. decembra 2005
   o obravnavi nekaterih vprašanj v harmoniziranih indeksih cen življenjskih potrebščin glede reforme zdravstvenega varstva v okviru Uredbe Sveta (ES) št. 2494/95 in posebnih izvedbenih ukrepov iz te uredbe
   (Besedilo velja za EGP)
   (2005/881/ES)
   KOMISIJA EVROPSKIH SKUPNOSTI –
   ob upoštevanju Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti in zlasti člena 211 Pogodbe,
   ob upoštevanju naslednjega:

               (1)

               Reforma zdravstvenega zavarovanja na Nizozemskem bo začela veljati januarja 2006. Nov sistem obveznega osnovnega socialnega zavarovanja bo pokrival velik del zdravstvenega varstva za celotno prebivalstvo in pričakuje se, da bo približno 37,5 % celotnega prebivalstva iz zasebnih zavarovalnih sistemov prešlo na nov sistem socialnega zavarovanja (v nadaljevanju „reforma“).

               (2)

               Reforma bo temeljito spremenila organizacijo in institucionalno strukturo sistema zdravstvenega varstva. Njena obravnava v harmoniziranih indeksih cen življenjskih potrebščin mora biti ustrezna, skladna s pravnim okvirom HICP in zlasti naslednjimi uredbami:

                           —

                           Uredbo Sveta (ES) št. 2494/95 z dne 23. oktobra 1995 o harmoniziranih indeksih cen življenjskih potrebščin (1), in zlasti členi 4, 5(3), 8(3), 9 in 12 Uredbe,

                           —

                           Uredbo Komisije (ES) št. 1749/96 z dne 9. septembra 1996 o začetnih izvedbenih ukrepih za Uredbo Sveta (ES) št. 2494/95 o harmoniziranih indeksih cen življenjskih potrebščin (2), členoma 2 in 4 ter Prilogo Ia, zlasti opombama 16 in 17 Uredbe,

                           —

                           Uredbo Komisije (ES) št. 2454/97 z dne 10. decembra 1997 o podrobnih pravilih za izvajanje Uredbe Sveta (ES) št. 2494/95 glede minimalnih standardov za kakovost ponderiranja HICP (3),

                           —

                           Uredbo Komisije (ES) št. 1617/1999 z dne 23. julija 1999 določitvi podrobnih pravil za izvajanje Uredbe Sveta (ES) št. 2494/95 o minimalnih standardih za obravnavo zavarovanja v harmoniziranem indeksu cen življenjskih potrebščin in spremembi Uredbe Komisije (ES) št. 2214/96 (4) ter členoma 2 in 3 Uredbe,

                           —

                           Uredbo Komisije (ES) št. 2166/1999 z dne 8. oktobra 1999 o določitvi podrobnih pravil za izvajanje Uredbe (ES) št. 2494/95 glede minimalnih standardov za obravnavo proizvodov v zdravstvu, izobraževanju in socialnem varstvu v harmoniziranem indeksu cen življenjskih potrebščin (5) in členom 4 Uredbe,

                     dobljeni HICP pa morajo biti primerljivi, zanesljivi in ustrezni.

               (3)

               Pravni okvir HICP ne obravnava izrecno in posebej vprašanja te reforme, ki vključuje temeljne spremembe glede pravil o upravičenosti in dostopu do socialnega zavarovanja. Ob upoštevanju možnega vpliva na HICP in posledične negotovosti za uporabnike Komisija meni, da je potrebno izdati priporočilo v zvezi z obravnavo reforme v HICP, da se pojasnijo veljavne uredbe v zvezi z HICP.

               (4)

               Za merjenje sprememb cen življenjskih potrebščin pravni okvir HICP zahteva, da mora HICP upoštevati spremembe od cen nič do pozitivnih cen in obratno. Ločena obravnava te zahteve bi lahko pomenila, da mora HICP zaradi te reforme zabeležiti zelo velik padec inflacije. Kljub temu Komisija (Eurostat) v okviru te reforme meni, da bi takšna obravnava pokazala neupravičene spremembe cen zaradi oblikovanja cen transakcij z različnimi koncepti vrednotenja.

               (5)

               Vrednotenje izdatkov za zdravstveno varstvo v HICP (COICOP/HICP 06) (6) je pogojeno z obravnavo zdravstvenega zavarovanja (COICOP/HICP 12.5.3).

               (6)

               Socialno zavarovanje tako pred kot po reformi ni vključeno v denarne izdatke za končno potrošnjo gospodinjstev (Household Final Monetary Consumption Expenditure – HFMCE). Reforma je znatno zmanjšala število ljudi, ki so vključeni v zasebne zavarovalne sisteme.

               (7)

               Obseg izdatkov za zdravstveno varstvo na prebivalca se načeloma ni spremenil v primerjavi s tistimi iz osnovnega ali referenčnega obdobja, vendar se sestava populacije potrošnikov in koncept vrednotenja v primerjalnih obdobjih spreminjata zaradi novih pravil o upravičenosti in dostopu do sistemov zdravstvenega zavarovanja.

               (8)

               Zato od januarja, ko začne veljati takšna reforma, prehod potrošnikov na nov sistem socialnega zdravstvenega zavarovanja dejansko ne bi smel vplivati na HICP.

               (9)

               Komisija meni, da takšna obravnava ne postavlja pod vprašaj obravnave prejšnjih primerov sprememb od cen nič do pozitivnih cen in obratno (na primer odprava televizijske naročnine leta 2000 in reforma zdravstvenega zavarovanja leta 2004 na Nizozemskem, ali reforma zdravstvenega varstva leta 2004 v Nemčiji).

               (10)

               Komisija (Eurostat) je v zvezi z zgoraj navedenim upoštevala stališča ključnih uporabnikov HICP in nacionalnih strokovnjakov za HICP –

         PRIPOROČA:

               1.

               Spremembe cen življenjskih potrebščin se za HICP ne bi smele meriti samo zaradi sprememb glede pravil o upravičenosti in dostopu do sistema zdravstvenega zavarovanja. Namesto tega bi moral HICP upoštevati spremembe cen znotraj istega sistema ter spremembe cen, ki so posledica sprememb pravil za določanje cen znotraj istega sistema.

               2.

               Cene in ponderje za zdravstveno zavarovanje ter izdatke za zdravstveno varstvo je treba med seboj dolgoročno uskladiti.

               3.

               Da bi bili HICP točni in ustrezni, se je treba reform, ki imajo zgoraj navedene značilnosti, lotiti s prilagoditvijo ponderjev in verižnimi indeksi cen za

                           (a)

                           zdravstveno zavarovanje ali znotraj zdravstvenega zavarovanja med decembrom pred začetkom veljavnosti reforme in januarjem, ko reforma začne veljati;

                           (b)

                           izdatke za zdravstveno varstvo ali znotraj izdatkov za zdravstveno varstvo med decembrom pred začetkom veljavnosti reforme in januarjem, ko reforma začne veljati. Ta obravnava je tako skladna z obravnavo zdravstvenega zavarovanja.

               4.

               Organi, ki zbirajo HICP, bi morali upoštevati to priporočilo glede na posebne okoliščine posameznih reform.

               5.

               To priporočilo je naslovljeno na države članice.

      V Bruslju, 8. decembra 2005

            Za Komisijo

         Joaquín ALMUNIA

            Član Komisije

      (1)  UL L 257, 27.10.1995, str. 1. Uredba, kakor je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 1882/2003 Evropskega parlamenta in Sveta (UL L 284, 31.10.2003, str. 1).

      (2)  UL L 229, 10.9.1996, str. 3. Uredba, kakor je bila nazadnje spremenjena z Uredbo (ES) št. 1708/2005 (UL L 274, 20.10.2005, str. 9).

      (3)  UL L 340, 11.12.1997, str. 24.

      (4)  UL L 192, 24.7.1999, str. 9.

      (5)  UL L 266, 14.10.1999, str. 1.

      (6)  Razvrstitev posamezne potrošnje po namenu, prilagojena potrebam HICP (COICOP/HICP).


title: Priporočilo Sveta z dne 11. julija 2017 v zvezi z nacionalnim programom reform Švedske za leto 2017 in mnenje Sveta o konvergenčnem programu Švedske za leto 2017

text:
               9.8.2017

               SL

               Uradni list Evropske unije

               C 261/119

         PRIPOROČILO SVETA
   z dne 11. julija 2017
   v zvezi z nacionalnim programom reform Švedske za leto 2017 in mnenje Sveta o konvergenčnem programu Švedske za leto 2017
   (2017/C 261/26)
   SVET EVROPSKE UNIJE –
   ob upoštevanju Pogodbe o delovanju Evropske unije ter zlasti člena 121(2) in člena 148(4) Pogodbe,
   ob upoštevanju Uredbe Sveta (ES) št. 1466/97 z dne 7. julija 1997 o okrepitvi nadzora nad proračunskim stanjem ter o nadzoru in usklajevanju gospodarskih politik (1) in zlasti člena 9(2) Uredbe,
   ob upoštevanju Uredbe (EU) št. 1176/2011 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. novembra 2011 o preprečevanju in odpravljanju makroekonomskih neravnotežij (2) in zlasti člena 6(1) Uredbe,
   ob upoštevanju priporočila Evropske komisije,
   ob upoštevanju resolucij Evropskega parlamenta,
   ob upoštevanju sklepov Evropskega sveta,
   ob upoštevanju mnenja Odbora za zaposlovanje,
   ob upoštevanju mnenja Ekonomsko-finančnega odbora,
   ob upoštevanju mnenja Odbora za socialno zaščito,
   ob upoštevanju mnenja Odbora za ekonomsko politiko,
   ob upoštevanju naslednjega:

               (1)

               Komisija je 16. novembra 2016 sprejela letni pregled rasti, ki zaznamuje začetek evropskega semestra za usklajevanje ekonomskih politik za leto 2017. Evropski svet je na zasedanju 9. in 10. marca 2017 potrdil prednostne naloge iz letnega pregleda rasti. Komisija je 16. novembra 2016 na podlagi Uredbe (EU) št. 1176/2011 sprejela poročilo o mehanizmu opozarjanja, v katerem je Švedsko opredelila kot eno od držav članic, za katere bo opravljen poglobljeni pregled.

               (2)

               Poročilo o državi za Švedsko za leto 2017 je bilo objavljeno 22. februarja 2017. V njem so bili ocenjeni napredek Švedske pri izvajanju priporočil za posamezne države, ki jih je Svet sprejel 12. julija 2016, nadaljnje ukrepanje po priporočilih za posamezne države, sprejetih v prejšnjih letih, in napredek pri doseganju njenih nacionalnih ciljev iz strategije Evropa 2020. Poročilo o državi vsebuje tudi rezultate poglobljenega pregleda v skladu s členom 5 Uredbe (EU) št. 1176/2011, ki so bili prav tako objavljeni 22. februarja 2017. Na podlagi opravljene analize Komisija ugotavlja, da na Švedskem obstajajo makroekonomska neravnotežja. Zlasti vztrajna rast cen že tako precenjenih stanovanjskih nepremičnin skupaj z nadaljnjim povečevanjem zadolženosti gospodinjstev pomeni tveganje neurejene odprave neravnotežij. Banke so sicer ustrezno kapitalizirane, vendar bi neurejena odprava neravnotežij lahko vplivala tudi na finančni sektor, saj so banke vse bolj izpostavljene s hipotekarnimi posojili gospodinjstev. V takem primeru bi lahko prišlo do učinkov prelivanja na sosednje države, saj so švedske bančne skupine sistemsko pomembne v nordijsko-baltski regiji. Švedski organi se dobro zavedajo vse večjih tveganj, zato so v zadnjih letih sprejeli ukrepe za omejitev rasti hipotekarnih dolgov in povečanje obsega gradnje stanovanj. Vendar doslej izvedeni ukrepi politik niso zadostovali za preprečitev pregrevanja stanovanjskega sektorja. Na splošno ostajajo vrzeli v politikah na področjih davčne ureditve, povezane s stanovanji, in makrobonitetnega okvira ter pri odpravljanju ozkih grl pri ponudbi novih stanovanj in ovir za učinkovito uporabo obstoječih stanovanjskih nepremičnin.

               (3)

               Švedska je 28. aprila 2017 predložila nacionalni program reform za leto 2017 in konvergenčni program za leto 2017. Programa sta bila ocenjena istočasno, da bi se upoštevala njuna medsebojna povezanost.

               (4)

               Ustrezna priporočila za posamezne države so bila obravnavana pri načrtovanju programov evropskih strukturnih in investicijskih skladov (skladi ESI) za obdobje 2014–2020. Člen 23 Uredbe (EU) št. 1303/2013 Evropskega parlamenta in Sveta (3) določa, da lahko Komisija od države članice zahteva, da pregleda svoj partnerski sporazum in ustrezne programe ter predlaga njihove spremembe, kadar je to potrebno za podporo izvajanju ustreznih priporočil Sveta. Komisija je dodatne podrobnosti o tem, kako bo uporabila to določbo, zagotovila v smernicah o uporabi ukrepov za povezovanje uspešnosti skladov ESI z dobrim gospodarskim upravljanjem.

               (5)

               Za Švedsko trenutno velja preventivni del Pakta za stabilnost in rast. Vlada namerava v skladu s konvergenčnim programom za leto 2017 doseči presežek v višini 0,3 % BDP leta 2017 ter še naprej izpolnjevati srednjeročni proračunski cilj – tj. strukturni primanjkljaj v višini 1 % BDP – v celotnem programskem obdobju. V skladu s konvergenčnim programom za leto 2017 naj bi dolg sektorja država kot odstotek BDP v letu 2017 padel na 39,5 % in se še zmanjšal na 31,4 % v letu 2020. Močna gospodarska rast in zdrave javne finance sta opredeljena kot glavna dejavnika za upadajoči dolg sektorja država kot odstotek BDP. Makroekonomski scenarij, na katerem temeljijo te proračunske projekcije, je verjeten. Glede na pomladansko napoved Komisije iz leta 2017 naj bi strukturni saldo kazal presežek v višini 0,4 % BDP v letu 2017 in presežek v višini 0,8 % BDP v letu 2018, kar je nad srednjeročnim proračunskim ciljem. Svet na podlagi ocene konvergenčnega programa za leto 2017 in ob upoštevanju pomladanske napovedi Komisije iz leta 2017 pričakuje, da bo Švedska v letih 2017 in 2018 izpolnjevala določbe Pakta za stabilnost in rast.

               (6)

               Že v osnovi visoka zadolženost gospodinjstev je še naprej naraščala. Zadolženost gospodinjstev je v letu 2016 narasla za 7,1 % ter se s tem približala 86 % BDP in okoli 180 % razpoložljivega dohodka, kar je bila zlasti posledica višjih hipotekarnih posojil, povezanih s stalnim zviševanjem cen stanovanjskih nepremičnin. Porazdelitev ravni dolga je postajala vse bolj neenaka, pri čemer se je povečal delež gospodinjstev, na novo obremenjenih s hipoteko (16,4 % leta 2016), ki so se zadolžila do 600 % svojega razpoložljivega dohodka. Vlada je sprejela nekaj pomembnih makrobonitetnih ukrepov – vključno z uvedbo nove zahteve za amortizacijo hipotekarnih posojil leta 2016 – vendar ostaja nejasno, ali bodo imeli ti ukrepi srednjeročno zadosten učinek. Vlada je februarja 2017 začela izvajati zakonodajni postopek za okrepitev pravnega pooblastila makrobonitetnega organa, da bi zagotovila, da lahko organ v prihodnje uvede morebitne pravočasne makrobonitetne ukrepe in pri tem uporabi širši nabor orodij. Zakonodajne spremembe naj bi začele veljati najpozneje februarja 2018. Prilagoditev davčnih spodbud, na primer s postopnim omejevanjem davčnih olajšav za plačila obresti na hipotekarne kredite ali povečanjem periodičnih davkov na nepremičnine, bi prispevala k zaviranju rasti zadolženosti gospodinjstev, vendar vlada glede tega vprašanja ni dosegla napredka.

               (7)

               Na Švedskem cene stanovanjskih premičnin hitro in vztrajno rastejo že od sredine 90. let prejšnjega stoletja. Trend hitre in vztrajne rasti se je še nadaljeval zlasti v glavnih mestnih območjih. Ključni razlogi za to so med drugim velikodušna davčna obravnava lastništva stanovanjskih nepremičnin in hipotekarnih dolgov, spodbujevalni kreditni pogoji skupaj z razmeroma nizkimi stopnjami amortizacije hipotekarnih posojil ter stalno pomanjkanje ponudbe stanovanjskih nepremičnin. To pomanjkanje je povezano s strukturno neučinkovitostjo trga stanovanjskih nepremičnin. Gradnja stanovanj se je še naprej povečevala, vendar še zdaleč ne dohaja novih potreb. Načrt vlade za trg stanovanjskih nepremičnin v 22 točkah obravnava nekatere osnovne dejavnike, ki botrujejo pomanjkanju stanovanjskih nepremičnin, vključno z ukrepi za povečanje števila zemljišč, razpoložljivih za gradnjo, znižanje stroškov gradnje in skrajšanje pripravljalnih obdobij za postopek načrtovanja. Toda nekatere druge strukturne neučinkovitosti, vključno s šibko konkurenco v gradbeništvu, niso ustrezno obravnavane. Pomanjkanje stanovanjskih nepremičnin zaostrujejo ovire, ki preprečujejo učinkovito uporabo obstoječih stanovanjskih nepremičnin. Švedski močno regulirani najemniški trg ustvarja učinke rigidnosti trga ter učinke „vključenih/izključenih“, kljub temu pa niso bili sprejeti nobeni konkretni ukrepi politike, ki bi uvedli večjo prožnost pri določanju višine najemnin. Na trgu lastniških stanovanj razmeroma visoki davki na kapitalski dobiček zmanjšujejo mobilnost lastnikov stanovanjskih nepremičnin. Uvedena je bila začasna reforma pravil o odlogu plačila davka na kapitalski dobiček pri nepremičninskih transakcijah, vendar bo imela verjetno omejen učinek. Pomanjkanje razpoložljivih in cenovno dostopnih stanovanjskih nepremičnin poleg tega tudi omejuje mobilnost na trgu dela in učinkovito vključevanje migrantov na trg dela ter prispeva k medgeneracijski neenakosti.

               (8)

               Švedska je imela leta 2016 eno najvišjih stopenj zaposlenosti v Uniji (81,2 %), zabeležila pa je tudi eno najnižjih stopenj dolgotrajne brezposelnosti. Vendar ostaja še nekaj izzivov, kot sta vključevanje nizko usposobljenih oseb in migrantov iz tretjih držav na trg dela ter zmanjšanje precejšnje vrzeli v zaposlenosti za ženske, rojene zunaj EU. Švedska je veliko storila na področju sprejema prosilcev za azil ter vključevanja beguncev in drugih priseljencev. Zdi se, da so mogoče še nadaljnje izboljšave, saj je bila v letu 2016 le tretjina udeležencev programa uvajanja zaposlenih ali se je izobraževala 90 dni po končanju programa, poleg tega pa še ni celostnega pristopa in upravljanja v zvezi z ustreznim priznavanjem kvalifikacij.

               (9)

               Po podatkih raziskave Programa mednarodne primerjave dosežkov učencev (PISA) pod okriljem OECD iz leta 2015 se je po več letih slabšanja uspešnosti obvladanje osnovnih znanj med 15-letniki izboljšalo. Vendar je delež posameznikov s slabimi rezultati še vedno blizu povprečja Unije, vrzel v uspešnosti v povezavi s socialno-ekonomskim poreklom učencev in dijakov pa se je povečala. Te ukrepe, ki jih je vlada uvedla, da bi izboljšala šolske rezultate in enakost, je treba skupaj s pobudami, namenjenimi integraciji novih učencev migrantskega porekla v šolski sistem, pozorno spremljati.

               (10)

               V okviru evropskega semestra 2017 je Komisija izvedla izčrpno analizo ekonomske politike Švedske in jo objavila v poročilu o državi za leto 2017. Prav tako je ocenila konvergenčni program za leto 2017 in nacionalni program reform za leto 2017 ter ukrepanje po priporočilih, ki jih je Švedska prejela v prejšnjih letih. Glede na to, da je treba okrepiti splošno ekonomsko upravljanje Unije z vključitvijo prispevka Unije v prihodnje nacionalne odločitve, Komisija pri tem ni upoštevala le pomena teh programov za vzdržno fiskalno in socialnoekonomsko politiko na Švedskem, ampak tudi njihovo skladnost s pravili in smernicami Unije.

               (11)

               Svet je ob upoštevanju te ocene preučil konvergenčni program za leto 2017 in meni (4), da bo Švedska po pričakovanjih izpolnila določbe Pakta za stabilnost in rast.

               (12)

               Svet je ob upoštevanju poglobljenega pregleda Komisije in te ocene preučil nacionalni program reform za leto 2017 in konvergenčni program za leto 2017. Njegova priporočila v skladu s členom 6 Uredbe (EU) št. 1176/2011 so izražena v priporočilu 1 –

         PRIPOROČA, da Švedska v letih 2017 in 2018 ukrepa tako, da:

               1.

               Obravnava tveganja, povezana z zadolženostjo gospodinjstev, zlasti s postopnim omejevanjem davčnih olajšav za plačila obresti na hipotekarne kredite ali povečanjem periodičnih davkov na nepremičnine ob hkratnem omejevanju dajanja posojil po stopnjah s pretirano visokim razmerjem med dolgom in dohodkom. Spodbuja naložbe v stanovanjske nepremičnine in izboljša učinkovitost trga stanovanjskih nepremičnin, tudi z uvedbo večje prožnosti pri določanju višine najemnin in pregledom zasnove davka na kapitalski dobiček.

      V Bruslju, 11. julija 2017

            Za Svet

            Predsednik

         T. TÕNISTE

      (1)  UL L 209, 2.8.1997, str. 1.

      (2)  UL L 306, 23.11.2011, str. 25.

      (3)  Uredba (EU) št. 1303/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. decembra 2013 o skupnih določbah o Evropskem skladu za regionalni razvoj, Evropskem socialnem skladu, Kohezijskem skladu, Evropskem kmetijskem skladu za razvoj podeželja in Evropskem skladu za pomorstvo in ribištvo, o splošnih določbah o Evropskem skladu za regionalni razvoj, Evropskem socialnem skladu, Kohezijskem skladu in Evropskem skladu za pomorstvo in ribištvo ter o razveljavitvi Uredbe Sveta (ES) št. 1083/2006 (UL L 347, 20.12.2013, str. 320).

      (4)  V skladu s členom 9(2) Uredbe (ES) št. 1466/97.


title: Priporočilo Komisije z dne 27. novembra 2013 o pravici do brezplačne pravne pomoči za osumljene ali obdolžene osebe v kazenskih postopkih

text:
               24.12.2013

               SL

               Uradni list Evropske unije

               C 378/11

         PRIPOROČILO KOMISIJE
   z dne 27. novembra 2013
   o pravici do brezplačne pravne pomoči za osumljene ali obdolžene osebe v kazenskih postopkih
   2013/C 378/03
   EVROPSKA KOMISIJA –
   ob upoštevanju Pogodbe o delovanju Evropske unije, zlasti člena 292 Pogodbe,
   ob upoštevanju naslednjega:

               (1)

               Namen tega priporočila je okrepiti pravico do brezplačne pravne pomoči za osumljene in obdolžene osebe v kazenskih postopkih in za zahtevane osebe v postopku na podlagi evropskega naloga za prijetje v skladu z Okvirnim sklepom Sveta 2002/584/JHA (1), da se dopolni in zagotovi učinkovitost pravice do dostopa do odvetnika, kot je določeno v Direktivi 2013/48/EU Evropskega parlamenta in Sveta (2).

               (2)

               Pravica do brezplačne pravne pomoči v kazenskih postopkih je določena v členu 47(3) Listine o temeljnih pravicah Evropske unije („Listina“) in členu 6(3)(c) Evropske konvencije o človekovih pravicah („EKČP“). Priznana je tudi v členu 14(3)(d) Mednarodnega pakta o državljanskih in političnih pravicah („MPDPP“). Temeljna načela, na katerih bi moral temeljiti sistem brezplačne pravne pomoči so opredeljena v Načelih in smernicah Združenih narodov za dostop do brezplačne pravne pomoči v kazenskopravnih sistemih, ki jih je Generalna skupščina sprejela 20. decembra 2012.

               (3)

               Obseg in vsebina pravice do dostopa do odvetnika sta določena v Direktivi 2013/48/EU in to poročilo v nobenem primeru ne pomeni omejevanja pravic iz navedene direktive.

               (4)

               Osumljena ali obdolžena oseba v kazenskih postopkih ima pravico do dostopa do odvetnika od trenutka, ko je z uradnim obvestilom ali drugače s strani pristojnih organov seznanjena, da je osumljena ali obdolžena storitve kaznivega dejanja, ne glede na to, ali ji je bila odvzeta prostost. Uporablja se do zaključka postopka, torej do končne ugotovitve, ali je osumljena ali obdolžena oseba storila kaznivo dejanje, ter če je ustrezno, tudi do izreka kazni in odločitve o morebitni pritožbi. Enak časovni okvir bi bilo treba uporabljati tudi za pravico do brezplačne pravne pomoči.

               (5)

               V tem priporočilu se izraz „odvetnik“ nanaša na vsako osebo, ki je v skladu z nacionalno zakonodajo usposobljena in upravičena (tudi na podlagi akreditacije s strani pristojnega organa) za pravno svetovanje in pomoč osumljenim ali obdolženim osebam.

               (6)

               „Brezplačna pravna pomoč“ pomeni financiranje in pomoč države članice, ki zagotavlja učinkovito uresničevanje pravice do dostopa do odvetnika. Financiranje bi moralo zajemati stroške obrambe in postopkov za osumljene ali obdolžene osebe v kazenskih postopkih in za zahtevane osebe v postopku na podlagi evropskega naloga za prijetje.

               (7)

               Osumljene ali obdolžene osebe in zahtevane osebe, ki nimajo dovolj finančnih sredstev za pokritje nekaterih ali vseh stroškov obrambe in postopkov, bi morale imeti dostop do brezplačne pravne pomoči, če je takšna pomoč potrebna v interesu pravičnosti.

               (8)

               Glede na sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice osumljeni ali obdolženi osebi ni treba brez vsakega razumnega dvoma dokazati, da nima zadostnih finančnih sredstev. Za opredelitev, ali „interes pravičnosti“ zahteva zagotovitev brezplačne pravne pomoči, je Evropsko sodišče za človekove pravice odločilo, da bi bilo treba upoštevati nekumulativna merila teže kaznivega dejanja, strogosti zadevne kazni, zapletenosti zadeve ali osebnih okoliščin osumljene ali obdolžene osebe.

               (9)

               Poleg tega je Evropsko sodišče za človekove pravice odločilo, da bi pri odvzemu prostosti pogoj „interesa pravičnosti“ moral načeloma šteti za izpolnjenega.

               (10)

               Odločitev o tem, ali se brezplačna pravna pomoč v kazenskem postopku odobri ali ne, je treba sprejeti dovolj zgodaj, da ima osumljena ali obdolžena oseba dovolj časa za dejansko in učinkovito pripravo in izvedbo obrambe.

               (11)

               Glede na neodvisnost pravnega poklica je izvajanje obrambe v bistvu povsem prepuščeno odnosu med osumljeno ali obdolženo osebo oziroma zahtevano osebo in njenim pravnim zastopnikom. Države članice bi morale za zagotovitev visokih strokovnih standardov pravne pomoči, ki zagotavljajo pravično sojenje, vzpostaviti učinkovite sisteme za splošno zagotavljanje kakovosti odvetnikov, ki nudijo brezplačno pravno pomoč. V ta namen bi morale države članice vzpostaviti sisteme akreditacije za odvetnike, ki nudijo brezplačno pravno pomoč. V vsakem primeru bi države članice morale zagotoviti, da se sprejmejo ustrezni ukrepi, če pravna pomoč očitno ni bila zagotovljena oziroma so bile države članice o tem zadostno obveščene.

               (12)

               Zagovorniki in osebje, ki sodeluje pri odločanju o pravici do brezplačne pravne pomoči, kot so tožilci, sodniki in osebje v odborih za brezplačno pravno pomoč, bi morali opraviti ustrezna usposabljanja za spodbujanje uresničevanja pravice do učinkovitega dostopa do brezplačne pravne pomoči.

               (13)

               Glede na pomembnost zaupanja med odvetnikom in stranko bi morali ustrezni pristojni organi čim bolj upoštevati preference in želje osumljene ali obdolžene osebe pri izbiri odvetnika, ki bo nudil brezplačno pravno pomoč. Vendar, kot je bilo potrjeno v sodni praksi ESČP, jim navedenih želja ni treba upoštevati, če na podlagi relevantnih in zadostnih razlogov ugotovijo, da je to nujno v interesu pravičnosti.

               (14)

               To priporočilo podpira temeljne pravice in upošteva načela, priznana v Listini Evropske unije o temeljnih pravicah in Evropski konvenciji o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin. Zlasti si to priporočilo prizadeva za spodbujanje pravice do prostosti, pravice do pravičnega sojenja in pravice do obrambe. Treba bi ga bilo ustrezno razlagati in izvajati.

               (15)

               Glede na to, da Listina Evropske unije o temeljnih pravicah vsebuje pravice, ki ustrezajo pravicam, zagotovljenim z Evropsko konvencijo o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, sta vsebina in obseg teh pravic enaka vsebini in obsegu, ki sta določena z navedeno konvencijo. Ustrezne določbe tega priporočila bi bilo zato treba razlagati in izvajati na način, ki je skladen s pravicami, kakor se razlagajo v sodni praksi Evropskega sodišča za človekove pravice.

               (16)

               Države članice bi morale obvestiti Komisijo o ukrepih, ki so jih sprejele za upoštevanje določb tega priporočila.

               (17)

               Komisija bi morala v 48 mesecih po uradni obvestitvi o tem priporočilu oceniti, ali so za zagotovitev izpolnjevanja vseh ciljev iz tega priporočila potrebni nadaljnji ukrepi, vključno z zakonodajnimi ukrepi –

         PRIPOROČA:
   ODDELEK 1

      VSEBINA IN PODROČJE UPORABE

               1.

               To priporočilo se nanaša na pravico do brezplačne pravne pomoči za osumljene ali obdolžene osebe v kazenskih postopkih in za zahtevane osebe, ki so v postopku na podlagi evropskega naloga za prijetje, da se zagotovi učinkovit dostop do odvetnika v skladu z Direktivo 2013/48/EU.

               2.

               Osumljene in obdolžene osebe v kazenskih postopkih bi morale imeti pravico do brezplačne pravne pomoči od trenutka, ko so osumljene storitve kaznivega dejanja. Ta pravica bi morala veljati do konca postopka.

         ODDELEK 2

      DOSTOP DO BREZPLAČNE PRAVNE POMOČI

      Pravica do brezplačne pravne pomoči

               3.

               Države članice bi morale sprejeti ustrezne ukrepe za zagotovitev, da so osumljene ali obdolžene osebe in zahtevane osebe upravičene do učinkovite brezplačne pravne pomoči, da se zagotovi uresničevanje pravice do poštenega sojenja v skladu s tem priporočilom.

               4.

               Če osumljene ali obdolžene osebe in zahtevane osebe zaradi svojega premoženjskega položaja („ocena premoženjskega stanja“) nimajo zadostnih finančnih virov za pokritje nekaterih ali vseh stroškov obrambe in postopkov, in/ali če pomoč potrebujejo v interesu pravičnosti („preizkus utemeljenosti“), bi jim bilo treba nuditi vsaj brezplačno pravno pomoč.

               5.

               Sprejeti bi bilo treba vse potrebne ukrepe, da bodo vse relevantne informacije o brezplačni pravni pomoči v kazenskih postopkih lahko dostopne in razumljive za osumljene ali obdolžene osebe in zahtevane osebe, vključno z informacijami o tem, kako in kje vložiti zahtevek za takšno pomoč, pripraviti pregledna merila, kdaj je oseba upravičena do brezplačne pravne pomoči ter obveščati o možnostih pritožbe v okoliščinah, ko je dostop do brezplačne pravne pomoči onemogočen ali odvetnik, ki naj bi nudil brezplačno pravno pomoč, ne zagotavlja zadostne pravne pomoči.

      Ocena premoženjskega stanja

               6.

               Kadar se pri presoji upravičenosti do brezplačne pravne pomoči uporabi pogoj pomanjkanja zadostnih finančnih sredstev (ocena premoženjskega stanja), bi bilo treba premoženjski položaj prosilca brezplačne pravne pomoči oceniti na podlagi objektivnih meril, kot so dohodek, premoženje, družinske razmere, življenjski standard in stroški zagovornika. Če gre za brezplačno pravno pomoč za otroka, bi bilo treba upoštevati otrokova lastna sredstva in ne sredstva njegovih staršev ali nosilca starševske odgovornosti.

               7.

               Če se pri oceni premoženjskega stanja upošteva družinski dohodek, posamezni družinski člani pa so v medsebojnem konfliktu ali nimajo enakega dostopa do družinskega dohodka, bi bilo treba upoštevati zgolj dohodek osebe, ki prosi za brezplačno pravno pomoč.

               8.

               Za odgovor na vprašanje, ali osumljene ali obdolžene ali zahtevane osebe nimajo zadostnih finančnih sredstev, bi bilo treba upoštevati vse zadevne okoliščine.

               9.

               Če države članice določijo prag, nad katerim je oseba domnevno delno ali v celoti sposobna nositi stroške obrambe in postopkov, bi morale pri določitvi tega praga upoštevati merila iz točke 6. Poleg tega obstoj takega praga ne bi smel osebam, ki so nad pragom, preprečevati pridobitve brezplačne pravne pomoči za vse ali nekatere stroške, če v zadevnem primeru nimajo zadostnih finančnih sredstev.

               10.

               Osumljenim ali obdolženim osebam in zahtevanim osebam ne bi smelo biti potrebno brez vsakega razumnega dvoma dokazati, da nimajo zadostnih finančnih sredstev za kritje stroškov obrambe in postopkov.

      Preizkus utemeljenosti

               11.

               Kadar se pri presoji upravičenosti do brezplačne pravne pomoči uporabi pogoj interesa pravičnosti (preizkus utemeljenosti), bi bilo treba pri tem upoštevati oceno zapletenosti zadeve, socialni in osebni položaj osumljene ali obdolžene ali zahtevane osebe, težo kaznivega dejanja in strogost morebitne kazenske sankcije, ki se lahko izreče. Upoštevati bi bilo treba vse relevantne okoliščine.

               12.

               V primerih, ko je oseba osumljena ali obdolžena storitve kaznivega dejanja, za katerega se lahko izreče kazen zapora, in v primerih, ko je pravna pomoč obvezna, bi bilo treba šteti, da je dodelitev brezplačne pravne pomoči v interesu pravičnosti.

               13.

               Če se brezplačna pravna pomoč dodeli osumljeni ali obdolženi ali zahtevani osebi na podlagi preskusa utemeljenosti, se stroški brezplačne pravne pomoči lahko izterjajo v primeru končne obsodbe, pod pogojem, da ima oseba zadostna sredstva v času izterjave, kot je določeno v skladu s točkami od 6 do 10.

      Odločitve o vlogah za pravno pomoč

               14.

               Odločitve o tem, ali se dodeli pravno pomoč, bi neodvisni pristojni organ moral sprejeti brez odlašanja, v roku, ki osumljenim ali obdolženim osebam in zahtevanim osebam omogoča, da učinkovito in konkretno pripravijo svojo obrambo.

               15.

               Osumljene ali obdolžene osebe in zahtevane osebe bi morale imeti pravico do revizije odločb, s katerimi je bila v celoti ali delno zavrnjena njihova prošnja za brezplačno pravno pomoč.

               16.

               Če je prošnja zavrnjena v celoti ali delno, bi bilo treba razloge za zavrnitev pisno utemeljiti.

         ODDELEK 3

      UČINKOVITOST IN KAKOVOST PRAVNE POMOČI

      Kakovost pravne pomoči, zagotovljene v okviru sistemov brezplačne pravne pomoči

               17.

               Pravna pomoč, ki se zagotovi v okviru sistemov brezplačne pravne pomoči, bi morala biti kakovostna, da se zagotovi pravičnost postopka. V ta namen bi bilo treba v vseh državah članicah vzpostaviti sisteme za zagotavljanje kakovosti odvetnikov, ki nudijo brezplačno pravno pomoč.

               18.

               Vzpostaviti bi bilo treba mehanizme, ki pristojnim organom omogočajo zamenjavo odvetnika, ki nudi brezplačno pravno pomoč, ali da od teh odvetnikov zahtevajo izpolnitev njihovih obveznosti, če ti ne bi zagotavljali ustrezne pravne pomoči.

      Akreditacija

               19.

               V vseh državah članicah bi bilo treba vzpostaviti in ohranjati sistem akreditacije za odvetnike, ki nudijo brezplačno pravno pomoč.

               20.

               Države članice so pozvane, da merila za akreditacijo odvetnikov, ki nudijo brezplačno pravno pomoč, določijo ob upoštevanju najboljših praks.

      Usposabljanje

               21.

               Osebje, vključeno v sprejemanje odločitev o brezplačni pravni pomoči v kazenskih postopkih, bi bilo treba ustrezno usposabljati.

               22.

               Za zagotovitev visoko kakovostnega pravnega svetovanja in pomoči bi bilo treba spodbujati usposabljanje in razvoj programov usposabljanja za odvetnike, ki zagotavljajo storitve brezplačne pravne pomoči.

               23.

               Akreditacija odvetnikov, ki nudijo brezplačno pravno pomoč, bi morala biti čim bolj povezana z obveznostjo stalnega strokovnega usposabljanja.

      Imenovanje odvetnikov, ki nudijo brezplačno pravno pomoč

               24.

               Pri izbiri odvetnika, ki nudi brezplačno pravno pomoč, bi nacionalni sistemi brezplačne pravne pomoči morali čim bolj upoštevati preference in želje osumljenih ali obdolženih oseb in zahtevanih oseb.

               25.

               Sistem brezplačne pravne pomoči bi si moral prizadevati za zagotovitev kontinuitete pravnega zastopanja oziroma da stranko ves čas zastopa isti odvetnik, če tako želi osumljena ali obdolžena ali zahtevana oseba.

               26.

               Treba bi bilo vzpostaviti pregledne in zanesljive mehanizme, da se zagotovi, da bodo osumljene ali obdolžene osebe in zahtevane osebe lahko brez nedopustnega vplivanja na njihovo odločitev ozaveščeno izbrale pravno pomoč v okviru sistema brezplačne pravne pomoči.

         ODDELEK 4

      ZBIRANJE PODATKOV IN SPREMLJANJE

      Zbiranje podatkov

               27.

               Države članice bi za spremljanje izvajanja tega priporočila morale zbrati podatke na relevantnih področjih.

      Spremljanje

               28.

               Države članice obvestijo Komisijo o ukrepih, ki so jih sprejele za upoštevanje določb tega priporočila, in sicer v (36 mesecih po uradni obvestitvi).

         ODDELEK 5

      KONČNE DOLOČBE

               29.

               To priporočilo je naslovljeno na države članice.

      V Bruslju, 27. novembra 2013

            Za Komisijo

         Viviane REDING

            Podpredsednica

      (1)  Okvirni sklep Sveta 2002/584/PNZ z dne 13. junija 2002 o evropskem nalogu za prijetje in postopkih predaje med državami članicami (UL L 190, 18.7.2002, str. 1).

      (2)  Direktiva 2013/48/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. oktobra 2013 o pravici do dostopa do odvetnika v kazenskem postopku in v postopkih na podlagi evropskega naloga za prijetje ter pravici do obvestitve tretje osebe ob odvzemu prostosti in do komunikacije s tretjimi osebami in konzularnimi organi med odvzemom prostosti (UL L 294, 6.11.2013, str. 1).