title: Priporočilo Sveta z dne 20. julija 2020 o ekonomski politiki euroobmočja 2020/C 243/01

text:
               23.7.2020

               SL

               Uradni list Evropske unije

               C 243/1

      PRIPOROČILO SVETA
      z dne 20. julija 2020
      o ekonomski politiki euroobmočja
      (2020/C 243/01)
      SVET EVROPSKE UNIJE –
      ob upoštevanju Pogodbe o delovanju Evropske unije in zlasti člena 136 v povezavi s členom 121(2) Pogodbe,
      ob upoštevanju Uredbe Sveta (ES) št. 1466/97 z dne 7. julija 1997 o okrepitvi nadzora nad proračunskim stanjem ter o nadzoru in usklajevanju gospodarskih politik (1) in zlasti člena 5(2) Uredbe,
      ob upoštevanju Uredbe (EU) št. 1176/2011 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. novembra 2011 o preprečevanju in odpravljanju makroekonomskih neravnotežij (2) in zlasti člena 6(1) Uredbe,
      ob upoštevanju priporočila Evropske komisije,
      ob upoštevanju sklepov Evropskega sveta,
      ob upoštevanju mnenja Ekonomsko-finančnega odbora,
      ob upoštevanju mnenja Odbora za ekonomsko politiko,
      ob upoštevanju naslednjega:

                  (1)

                  Euroobmočje še naprej raste, vendar so medsebojno povezana tveganja za obete in negotovost na obzorju. Poleg tega obstaja tveganje dodatnega dolgotrajnega obdobja nizke rasti in inflacije, ki ga povzročata šibka produktivnost in staranje prebivalstva. Čeprav je proizvodna vrzel od leta 2017 pozitivna in je leta 2018 znašala 0,7 % potencialnega bruto domačega proizvoda (BDP), bo potencialna rast ostala pod ravnjo pred krizo (3). Osnovna inflacija je bila v letih 2018 in 2019 še vedno v razponu 1–1,5 % in naj bi v letih 2020 in 2021 ostala na približno 1,5 %. Kazalniki trga dela se še naprej izboljšujejo, čeprav počasneje, rast zaposlovanja naj bi se še upočasnila, izzivi v smislu kakovosti delovnih mest pa ostajajo. Nominalna rast plač se je utrdila pri približno 2,25 % rasti v letu 2018, potem ko je bila več let pod 2,0 %, za leto 2019 je ocenjena na približno 2,5 %, v obdobju 2020–2021 pa naj bi se znižala nazaj na 2,25 %. Kljub dobrim razmeram na trgu dela se je realna rast plač povečevala le počasi in je še vedno nizka, in sicer pod 1 % v letu 2018, in ocenjena na približno enako raven za leto 2019, medtem ko naj bi v letih 2020 in 2021 znašala 0,7 % oziroma 0,8 %. Kot je navedeno v poročilu o mehanizmu opozarjanja za leto 2020, ki ga je Komisija sprejela 17. decembra 2019, naj bi se presežek na tekočem računu euroobmočja po napovedih zmanjšal, vendar naj bi ostal blizu svoje najvišje ravni. Države članice s primanjkljaji so te zmanjšale ali jih spremenile v presežke na svojem tekočem računu, tudi če še naprej beležijo veliko negativno neto stanje mednarodnih naložb.
                  Hkrati še naprej vztrajno višajo presežke na tekočih računih in tako povečujejo svoje neto stanje mednarodnih naložb, medtem ko so nekatere države članice zmanjšale presežke na tekočih računih. Na dinamiko salda tekočega računa euroobmočja vplivajo manjše zunanje povpraševanje, zlasti v izvozno usmerjenih državah članicah z visokimi presežki na tekočih računih, ki so močno odvisne od tujega izvoznega povpraševanja. Ugodna dinamika povpraševanja je prav tako pomembna in države članice z velikimi presežki bi s krepitvijo pogojev, ki podpirajo rast plač, ob hkratnem upoštevanju vloge socialnih partnerjev, ter javnih in zasebnih naložb prav tako prispevale k uravnoteženju.

                  (2)

                  Povečanje potenciala rasti ob hkratnem zagotavljanju okoljske in socialne trajnostnosti ter poganjanje realne konvergence med državami članicami euroobmočja zahteva strukturne reforme za spodbujanje trajnostne rasti in naložbe v opredmeteni in neopredmeteni kapital za povečanje produktivnosti. To bi zlasti pomagalo tistim državam članicam, katerih potencial rasti je očitno nižji od povprečja euroobmočja. To bi bilo potrebno tudi zato, da gospodarstvo euroobmočja ne bi prešlo v daljše obdobje nizke potencialne rasti in produktivnosti, nizke inflacije cen in rasti plač ter vse večje neenakosti. Reforme in naložbe so še vedno ključnega pomena za zagotovitev, da bo euroobmočje oživilo svoj zagon rasti, v srednje- do dolgoročnem obdobju premagalo večje pritiske, ki izhajajo tudi iz vse slabših demografskih razmer, ter olajšalo preoblikovanje v trajnostno gospodarstvo, kar bo euroobmočju in njegovim državam članicam pomagalo doseči cilje trajnostnega razvoja, ki so jih določili Združeni narodi.

                  (3)

                  Gospodarski učinek podnebnih sprememb, ki so danes eno največjih sistemskih tveganj za svetovno gospodarstvo, finančne sisteme in družbo, postaja očiten. Tveganja za svetovno gospodarstvo zaradi podnebnih sprememb in širše gledano zaradi degradacije okolja so vedno bolj prisotna, kar bodo imela močan vpliv tudi na najranljivejše v naših družbah. Če tega ne bodo spremljali ustrezni ukrepi, bi to lahko negativno vplivalo na odpornost naših gospodarstev, vključevalnost in dolgoročni potencial rasti. V tem smislu bi bile bistvenega pomena naložbe ter ustvarjanje regulativnih in finančnih pogojev za urejen prehod na trajnostno gospodarstvo. Če se pravilno obravnavajo, so okoljski in podnebni izzivi tudi priložnost za oživitev evropskega gospodarstva v smeri trajnostnega razvoja. Komisija je v ta namen predstavila evropski zeleni dogovor kot evropsko strategijo za rast, ki bo vključevala predlog za prvo evropsko podnebno pravo, s katerim bo uzakonjen cilj, da se do leta 2050 doseže podnebna nevtralnost. Hkrati bo treba pri zelenem prehodu upoštevati njegov vpliv na različne dele družbe. Naložbe za lažji prehod na trajnostno gospodarstvo bodo morali spremljati oblikovanje cen ogljika, ustrezna ureditev v vseh sektorjih, naložbe v spretnosti in znanja ter podpora za prehode med zaposlitvami, da bi zagotovili, da bodo imeli vsi državljani koristi od tehnoloških sprememb, zlasti v sektorjih in regijah, ki zaostajajo pri digitalizaciji in zelenem prehodu.

                  (4)

                  Mobilizacija javnih in zasebnih sredstev za naložbe v zeleni prehod in digitalizacijo lahko pripomore k ohranjanju kratkoročne rasti in reševanju dolgoročnih izzivov, s katerimi se soočajo naša gospodarstva. Čeprav lahko digitalna revolucija prinese priložnosti v smislu produktivnosti, rasti in ustvarjanja delovnih mest, lahko prinese tudi izzive, zlasti za manj kvalificirane delavce, ki nimajo znanj in spretnosti za delo z novimi tehnologijami. Različno hitre digitalizacije gospodarstev držav članic euroobmočja bi se lahko izkazale za znatno tveganje za konvergenco in makroekonomsko stabilnost. To bi lahko še okrepili močni učinki aglomeracije, ki pogosto koristijo velikim mestom, in dinamika „zmagovalec pobere vse“, ki so pogosto prisotni na področju digitalnih tehnologij, to pa lahko še dodatno prispeva k neenakosti in negativno vpliva na konvergenco. Naložbe bi morale biti usmerjene v ustvarjanje raziskav in inovacij, pa tudi v obsežnejše razširjanje inovacij v gospodarstvu.

                  (5)

                  Bolj usklajena naložbena strategija bi bila skupaj z večjimi reformnimi prizadevanji na ravni euroobmočja bistvenega pomena za podporo trajnostni rasti in odzivanje na dolgoročne izzive, kot sta podnebni prehod in tehnološka preobrazba. Proračunski instrument za konvergenco in konkurenčnost (BICC) bi zagotovil finančno podporo državam članicam euroobmočja pri izvajanju predlogov, ki naj bi bili praviloma sestavljeni iz svežnjev reform in naložb. InvestEU, ki bo prav tako prispeval k naložbenemu načrtu za trajnostno Evropo, naj bi spodbudil dodatne naložbe za nadaljnje spodbujanje inovacij in ustvarjanje delovnih mest v Uniji, vključno s financiranjem trajnostne infrastrukture. Skladi kohezijske politike, ki imajo ključno vlogo pri podpiranju naših regij in podeželskih območij, imajo s spodbujanjem trajnostnega razvoja pomembno vlogo tudi pri podnebnem in tehnološkem prehodu. Evropska investicijska banka že namenja 25 % svojega skupnega financiranja za podnebne naložbe in je napovedala, da namerava podvojiti ta delež. Da bi dosegli cilje Unije na področju trajnosti, bi bilo na nacionalni in podnacionalni ravni nujno treba izvesti naložbene projekte, ki zajemajo prilagajanje podnebnim spremembam in njihovo blažitev, energijski prehod, razogljičenje ali krožno gospodarstvo. Naložbe v mrežne industrije in infrastrukturo lahko pripomorejo k izboljšanju konkurenčnosti euroobmočja in spodbudijo prehod na bolj trajnostni promet. Poleg tega so naložbe v neopredmetena sredstva, kot so raziskave in razvoj ter znanja in spretnosti, ključne za pripravo euroobmočja na prihodnje izzive.

                  (6)

                  Učinki gospodarske rasti v zadnjih letih niso bili enakomerno občuteni v državah članicah ter po regijah in državah članicah. Čeprav so se razpoložljivi dohodki v zadnjem času povečali, so v več državah članicah euroobmočja še vedno nižji kot pred krizo. Število ljudi, ki jim grozita revščina in socialna izključenost, se v večini držav članic zmanjšuje in je zdaj za 5 milijonov nižje kot leta 2012, ko je bilo najvišje, kljub temu pa v euroobmočju ostaja nad ravnmi iz leta 2008. Po obdobju povečanih razlik so se nekatere države članice v zadnjih nekaj letih približale državam z največjim BDP na prebivalca. Vendar se je delež dohodka, ki ga imajo tisti z najvišjimi ravnmi dohodka, v zadnjem desetletju počasi večal, in med državami članicami ostajajo velike razlike. Da bi spodbudili navzgor usmerjeno konvergenco v državah članicah in med njimi, bi bilo pomembno spodbujati politike, katerih cilj je povečanje tako učinkovitosti kot pravičnosti v skladu s cilji trajnostnega razvoja ZN. Posledica teh politik bi morali biti boljši makroekonomski rezultati z bolj enakomerno porazdeljenimi koristmi za družbo na splošno, ki prav tako prispevajo h krepitvi kohezije euroobmočja.

                  (7)

                  Doslednost in uravnoteženost kombinacije makroekonomskih politik euroobmočja, vključno z monetarno, fiskalno in strukturno politiko, sta bistvenega pomena za zagotavljanje trdne, vključujoče in trajnostne gospodarske rasti ter za učinkovito odzivanje na vztrajno nizko inflacijo, slabše obete in tveganja za dolgoročno rast. Evropska centralna banka ohranja spodbujevalno denarno politiko, da bi pripomogla k dvigu inflacije proti srednjeročnemu inflacijskemu cilju ter hkrati podpirala rast in ustvarjanje delovnih mest. Monetarno politiko morajo dopolnjevati fiskalna politika ter strukturne reforme v različnih sektorjih, vključno s tistimi, ki so potrebne za dokončanje strukture ekonomske in monetarne unije (EMU).

                  (8)

                  Usklajevanje nacionalnih fiskalnih politik ob doslednem spoštovanju Pakta za stabilnost in rast ter ob upoštevanju razpoložljivega fiskalnega manevrskega prostora in učinkov prelivanja med državami članicami podpira pravilno delovanje EMU. Fiskalna naravnanost euroobmočja naj bi bila v letih 2020 in 2021 večinoma nevtralna do nekoliko ekspanzivna. Hkrati nacionalne fiskalne politike še vedno niso dovolj diferencirane. Izvajanje preudarnih fiskalnih politik v državah članicah z visokimi stopnjami javnega dolga bi ta dolg zmanjšalo, zmanjšala bi se ranljivost za pretrese ter omogočilo polno delovanje avtomatskih stabilizatorjev v primeru upada gospodarske aktivnosti. Po drugi strani pa bi nadaljnje spodbujanje naložb in druge produktivne porabe v državah članicah z ugodnim proračunskim položajem kratko- in srednjeročno podpiralo rast ter hkrati prispevalo k ponovnemu uravnoteženju gospodarstva euroobmočja. Če bi se pojavila negativna tveganja, bi bilo treba fiskalne odzive diferencirati in si prizadevati za večjo podporo na skupni ravni, hkrati pa zagotoviti dosledno spoštovanje Pakta za stabilnost in rast. Upoštevati bi bilo treba okoliščine, značilne za posamezno državo, in se izogibati procikličnosti, kolikor je to mogoče. Države članice bi morale biti pripravljene usklajevati politike v Euroskupini.

                  (9)

                  Fiskalne strukturne reforme so še naprej ključnega pomena za izboljšanje vzdržnosti javnih financ, krepitev potenciala rasti in omogočanje učinkovitih proticikličnih fiskalnih politik v primeru upada gospodarske aktivnosti. Z dobro delujočimi nacionalnimi fiskalnimi okviri skupaj z rednimi in temeljitimi pregledi porabe ter učinkovitim in preglednim javnim naročanjem se lahko okrepita učinkovitost in uspešnost javnofinančnih odhodkov ter povečata verodostojnost in kakovost fiskalnih politik. Izboljšanje sestave nacionalnih proračunov, tako na strani prihodkov kot na strani odhodkov, vključno s preusmeritvijo sredstev v javne naložbe v okviru dobro oblikovanih naložbenih strategij in razvoja zelenih proračunskih orodij, bi povečalo vpliv javnih proračunov na rast, dvignilo produktivnost in omogočilo začetek reševanja nujnih dolgoročnih izzivov prehoda na zeleno in digitalno gospodarstvo. Poenostavitev in posodobitev davčnih sistemov ter odpravljanje davčnih goljufij, davčnih utaj in izogibanja davkom, zlasti z ukrepi proti agresivnemu davčnemu načrtovanju, pri čemer se upoštevajo aktualne razprave v vključujočem okviru Organizacije za gospodarsko sodelovanje in razvoj (OECD) o preostalih vprašanjih v zvezi z erozijo davčne osnove in preusmerjanjem dobička (BEPS) so bistvenega pomena za razvoj učinkovitejših in pravičnejših davčnih sistemov. Lahkotnost, s katero se lahko mobilni viri gibljejo znotraj euroobmočja, je eden od temeljev notranjega trga, hkrati pa povečuje možnosti za davčno konkurenco. Usklajevanje med državami članicami je zato bistveno kar zadeva obravnavanje preusmerjanja dobičkov in škodljivih davčnih praks ter preprečevanje splošnega tekmovanja v zniževanju obdavčitve dohodkov pravnih oseb.
                  Pri teh prizadevanjih bi lahko bila ključnega pomena prizadevanja za dogovor o skupni konsolidirani osnovi za davek od dohodkov pravnih oseb ter dogovor o vključujočem okviru OECD o preostalih vprašanjih v zvezi z (BEPS) za pregled razporeditve dobička med državami in zagotovitev minimalne učinkovite obdavčitve. Davčna obremenitev v euroobmočju je razmeroma visoka in usmerjena na delo, pri čemer davki na nepremičnine ali okoljski davki predstavljajo zelo majhen delež davčnih prihodkov. Davki na nepremičnine ali okoljski davki pa so lahko manj škodljivi za rast ter ponudbo delovne sile in povpraševanje po njej. Večja uporaba okoljskih davkov lahko prispeva k trajnostni rasti s spodbujanjem „bolj zelenega“ ravnanja potrošnikov in proizvajalcev. Pri obdavčitvi bi bilo treba bolj upoštevati podnebno razsežnost ter dosledneje obravnavati emisije in selitev virov CO2. Spodbujanje usklajenega delovanja na svetovni ravni bi še povečalo učinkovitost teh ukrepov. Da bi pripomogli k prehodu na zeleno gospodarstvo, bo predlagano spodbujanje oblikovanja proračunskih politik, ugodnih za sprejemanje okoljskih zavez, in pregled Direktive Sveta 2003/96/ES (4) ter mehanizma za ogljično prilagoditev na mejah, ki bo skladen s pravili Svetovne trgovinske organizacije (STO), če bo to potrebno, da bi se izognili selitvi virov CO2.

                  (10)

                  Strukturne in institucionalne reforme, ki povečujejo konkurenco na proizvodnih trgih, spodbujajo učinkovito rabo virov ter izboljšujejo poslovno okolje in kakovost javnih uprav, vključno z učinkovitostjo pravosodnih sistemov, so pomembne za odpornost držav članic euroobmočja. Odporne gospodarske strukture in ustrezne politike preprečujejo, da bi imeli pretresi znatne in dolgotrajne učinke na dohodke in ponudbo delovne sile, ter lahko olajšajo delovanje fiskalne in monetarne politike in omejijo razlike, zlasti v času upada gospodarske aktivnosti, s tem pa ustvarijo ugodnejše pogoje za trajnostno in vključujočo rast. Boljše usklajevanje in izvajanje strukturnih reform, zlasti tistih, ki so predpisane v priporočilih za posamezne države, lahko ustvari pozitivne učinke prelivanja med državami članicami. V tem smislu lahko imajo nacionalni odbori za produktivnost pomembno vlogo pri povečanju odgovornosti za reforme in izboljšanju njihovega izvajanja. Potrebne so tudi reforme za soočanje z nujnimi dolgoročnimi izzivi, kot sta podnebni prehod in tehnološka preobrazba. Tudi poglobitev povezovanja enotnega trga, ki se je izkazal za pomembno gonilo rasti in konvergence med državami članicami, lahko prispeva k spodbujanju rasti produktivnosti.

                  (11)

                  Evropski steber socialnih pravic določa 20 načel za spodbujanje enakih možnosti in dostopa do trga dela, poštenih delovnih pogojev ter socialne zaščite in vključenosti. Oblikovan je kot kompas za spodbujanje navzgor usmerjene konvergence, naravnane k boljšim delovnim in življenjskim razmeram. Močnejša in bolj vključujoča gospodarstva in družbe lahko posledično spodbudijo odpornost Unije in euroobmočja. Prav tako je pomembno, da pošten in pravičen prehod v zeleno in digitalno gospodarstvo spremljajo reforme ter naložbe v znanja in spretnosti, prehajanje med zaposlitvami in učinkovitejšo socialno zaščito. Dosledno izvajanje evropskega stebra socialnih pravic na vseh ravneh ob upoštevanju ustreznih pristojnosti bo bistveno za spodbujanje navzgor usmerjene konvergence.

                  (12)

                  Reforme, ki povečujejo udeležbo na trgu dela, odpravljajo brezposelnost mladih in dolgotrajno brezposelnost, spodbujajo ustvarjanje kakovostnih delovnih mest, podpirajo uspešne prehode na trgu dela, zmanjšujejo segmentacijo in spodbujajo socialni dialog, lahko pomagajo spodbuditi vključujočo rast, izboljšati gospodarsko odpornost in samodejno stabilizacijo, zmanjšati neenakosti ter obravnavati revščino in socialno izključenost. Individualna podpora pri prehodih med zaposlitvami, usposabljanje in prekvalifikacija so ključni za spodbujanje pravočasne ponovne vključitve iskalcev zaposlitve na trg dela. Aktivne politike trga dela bi morale biti dobro povezane s socialnimi politikami ter spodbujati dejavno vključevanje na trg dela in v družbo. Dostop do visokokakovostnega izobraževanja in usposabljanja v celotnem življenjskem ciklu zahteva ustrezne naložbe za izboljšanje človeškega kapitala, znanj in spretnosti, tudi glede na digitalizacijo in zeleni prehod. To prispeva k srednje- in dolgoročnemu izboljšanju zaposljivosti, produktivnosti, inovacijske zmogljivosti in plač ter povečuje odpornost euroobmočja. Delovnopravna zakonodaja mora zagotavljati poštene in dostojne pogoje dela za vse delavce, še zlasti glede na pojavljanje netipičnih oblik zaposlitve, ki ustvarjajo nove priložnosti, obenem pa tudi izzive z vidika varnosti zaposlitve in socialne zaščite.
                  Učinkoviti in vzdržni sistemi socialne zaščite so prav tako bistveni za zagotavljanje ustreznega dohodka in dostopa do kakovostnih storitev. Pokojninske reforme ter politike usklajevanja poklicnega in zasebnega življenja lahko pomembno prispevajo k spodbujanju udeležbe na trgu dela in tako zaščitijo dolgoročno vzdržnost evropskih sistemov socialnega varstva. Preusmeritev z obdavčitve dela bi se lahko koristno osredotočila zlasti na osebe z nizkimi dohodki in prejemnike drugega dohodka v gospodinjstvu. Sodelovanje socialnih partnerjev v zaposlitvenih, socialnih in gospodarskih reformah je ključno za krepitev odgovornosti in podporo izvajanju reform. Prav tako je koristno sodelovanje organizacij civilne družbe. Pomembno je, da kolektivne pogodbe ob doslednem spoštovanju avtonomnosti socialnih partnerjev prispevajo k ciljem priporočil (1) do (5) v nadaljevanju.

                  (13)

                  Trdnost finančnega sektorja euroobmočja se je po krizi sicer izboljšala, vendar še vedno ostajajo ranljivosti, ki jih je treba obravnavati. Visoke stopnje zadolženosti podjetij in gospodinjstev, h katerim prispevajo davčne spodbude za zadolževanje v številnih nacionalnih davčnih sistemih, so lahko vir tveganja. Potreba po prilagajanju poslovnih modelov bank, nizke obrestne mere in vse večja konkurenca zaradi drugih oblik financiranja še naprej pritiskajo na dobičkonosnost bank. Pri zmanjševanju tveganja se dosega stalen napredek, zlasti pri zmanjševanju obsega nedonosnih posojil. Kljub temu pa so tam, kjer deleži nedonosnih posojil ostajajo visoki, potrebna nadaljnja trajna prizadevanja in vse države članice bi morale vzpostaviti ustrezne politike za preprečevanje kopičenja nedonosnih posojil. Komisija je marca 2018 predstavila sveženj za zmanjšanje tveganj, s katerim bi omogočili lažje reševanje nedonosnih posojil iz preteklosti in preprečili njihovo kopičenje v prihodnosti. Aprila 2019 je bila kot del zakonodajnih ukrepov za nedonosna posojila sprejeta Uredba (EU) 2019/630 Evropskega parlamenta in Sveta (5), ki uvaja „obvezni bonitetni varovalni mehanizem“, da bi se preprečilo tveganje prenizkih rezervacij za prihodnja nedonosna posojila; pri reševanju nedonosnih posojil je potreben dodaten napredek, zlasti pri osnutku direktive o sekundarnih trgih nedonosnih posojil.
                  Izboljšave obstoječega okvira za boj proti pranju denarja so že bile narejene, vendar pa je, kot je bilo poudarjeno v poročilih Komisije, izdanih julija 2019, v Uniji potreben celovitejši pristop k boju proti pranju denarja in financiranju terorističnih dejavnosti, da bi odpravili ugotovljene strukturne pomanjkljivosti. To pomeni, da je treba zlasti razmisliti, kako z ukrepanjem na ravni Unije povečati usklajenost pravil ter izboljšati njihov nadzor in izvrševanje.

                  (14)

                  Zaradi zagotovitve finančne stabilnosti, zmanjšanja finančne razdrobljenosti in zavarovanja kreditiranja gospodarstva v času krize je krepitev bančne unije od leta 2013 prednostna naloga. Krepitev napreduje, tudi z dogovorom o pravnem okviru evropskega mehanizma za stabilnost (EMS) za skupni varovalni mehanizem za enotni sklad za reševanje, vendar je potrebno nadaljnje delo. V zvezi s tem je bila Euroskupina na vrhu držav euroobmočja zadolžena, naj nadaljuje delo v zvezi s svežnjem reform v okviru EMS, pri čemer je treba izpeljati nacionalne postopke, ter delo v zvezi z vsemi elementi nadaljnje krepitve bančne unije, pri tem pa naj stremi k soglasju. Za pripravo načrta za začetek političnih pogajanj o evropskem sistemu jamstva za vloge (EDIS) je bila ustanovljena delovna skupina na visoki ravni. Nadaljnji premiki so pomembni, da se sprostijo koristi bančne unije v smislu delitve tveganj z zasebnim sektorjem, finančne stabilnosti in gospodarske rasti, hkrati pa se zmanjšajo možnosti za arbitražo med državami članicami. Navsezadnje bi morali taki premiki zagotoviti finančno in ekonomsko suverenost Evrope. Zato je treba nemudoma nadaljevati delo v zvezi z vsemi elementi, vključno s tistimi, o katerih se je razpravljalo v delovni skupini na visoki ravni za EDIS, in z enako ambiciozno zastavljenimi cilji. Dokončati bi bilo treba delo v zvezi s svežnjem reform v okviru EMS, vključno z uvedbo varovalnega mehanizma za enotni sklad za reševanje. Ta mehanizem bi bilo treba začeti uporabljati, po možnosti predčasno, če bo dosežen zadosten napredek pri zmanjševanju tveganja.
                  Še naprej bi bilo treba iskati rešitve za premostitev omejitev pri trenutni ureditvi za zagotavljanje likvidnosti pri reševanju. Nazadnje, Komisija je sprejela vse ukrepe, napovedane v okviru akcijskega načrta za unijo kapitalskih trgov iz leta 2015. Vendar pa so pravne, davčne in regulativne ovire za vzpostavitev unije kapitalskih trgov še vedno prisotne, zato so potrebna dodatna prizadevanja za njihovo odpravo, zlasti kar zadeva pravila o dostopu do financiranja ter nekatere primere insolventnosti in davčnih razhajanj, ter za doseganje visokih, učinkovitih in usklajenih nadzornih standardov.

                  (15)

                  Krepitev strukture EMU zahteva izvajanje ukrepov, ki so bili v izjavi z vrha držav euroobmočja iz 13. decembra 2019 opredeljeni kot prednostni, obenem pa nadaljnjo obravnavo drugih vidikov. V sporočilu Komisije z dne 12. junija 2019 za naslovom „Poglobitev evropske ekonomske in monetarne unije: pregled stanja štiri leta po objavi poročila petih predsednikov“ je predstavljeno trenutno stanje in opisano stališče Komisije glede področij, na katera bi bilo treba kratko- in srednjeročno osredotočiti prizadevanja za reforme. Pri ekonomski uniji je bil dosežen določen napredek, in sicer s političnim dogovorom o značilnostih proračunskega instrumenta za konvergenco in konkurenčnost v euroobmočju. S pridržkom dokončanja nacionalnih postopkov je bil dosežen načelni dogovor o nadaljnjem razvoju EMS in reviziji njegove pogodbe. Vendar Svet ni dosegel soglasja o funkciji fiskalne stabilizacije v euroobmočju niti o reformi upravljanja euroobmočja.

                  (16)

                  S poglobitvijo EMU bi dosegli boljše makroekonomske rezultate. Nepopolna EMU ovira finančno povezovanje. To omejuje možnosti financiranja za prepotrebne naložbe za spodbujanje vključujočega, produktivnega, trajnostnega in stabilnega gospodarstva. Nepopolna EMU ovira tudi nemoten prenos denarne politike po celotnem euroobmočju in omejuje zmožnost Evrope za določanje njene gospodarske usode. Če bi se dogovorili o osrednji funkciji za fiskalno stabilizacijo, bi ta dopolnila zmogljivost držav članic euroobmočja za izvajanje proticiklične fiskalne politike. Svet je seznanjen s tem, da Komisija namerava predlagati evropski sistem pozavarovanja za primer brezposelnosti, da bi bolje zaščitila državljane v primeru gospodarskih pretresov. Krepitev EMU je skupaj s preudarnimi politikami na evropski in nacionalni ravni ključna za utrditev vpliva Evrope v svetu, povečanje mednarodne vloge eura in prispevanje k odprtemu, večstranskemu in na pravilih temelječemu svetovnemu gospodarstvu. Pomembno je, da je razprava še naprej odprta in pregledna za države članice zunaj euroobmočja, pri tem pa je treba dosledno spoštovati notranji trg Unije.

                  (17)

                  O zaposlitvenih in socialnih vidikih tega priporočila je bilo opravljeno posvetovanje z Odborom za zaposlovanje in Odborom za socialno zaščito –

            PRIPOROČA, da v obdobju 2020–2021 države članice euroobmočja posamično in skupaj v okviru Euroskupine ukrepajo:

                  1.

                  v državah članicah euroobmočja s primanjkljaji na tekočem računu ali visokim zunanjim dolgom izvajajo reforme za povečanje konkurenčnosti in zmanjšanje zunanjega dolga. V državah članicah euroobmočja z velikimi presežki na tekočem računu okrepijo pogoje, ki podpirajo rast plač, pri čemer spoštujejo vlogo socialnih partnerjev, in izvajajo ukrepe, ki spodbujajo javne in zasebne naložbe. V vseh državah članicah spodbujajo produktivnost z izboljšanjem poslovnega okolja in kakovosti institucij ter povečujejo odpornost z izboljšanjem delovanja trgov blaga in storitev, zlasti s poglobitvijo enotnega trga. Podpirajo pravičen in vključujoč prehod na konkurenčno zeleno in digitalno gospodarstvo z naložbami, tako javnimi kot zasebnimi, v opredmetena in neopredmetena sredstva;

                  2.

                  še naprej izvajajo politike na način, ki dosledno spoštuje Pakt za stabilnost in rast, obenem pa podpirajo javne in zasebne naložbe ter izboljšajo kakovost in strukturo javnih financ. V državah članicah z visokim javnim dolgom izvajajo preudarne politike za verodostojno vzdržno zmanjševanje javnega dolga. V državah članicah z ugodim fiskalnim položajem ta fiskalni položaj uporabijo za nadaljnje spodbujanje visokokakovostnih naložb ob hkratnem ohranjanju dolgoročne vzdržnosti javnih financ. Če bi se pojavila negativna tveganja, bi bilo treba fiskalne odzive diferencirati in si prizadevati za večjo podporo na skupni ravni, hkrati pa zagotoviti dosledno spoštovanje Pakta za stabilnost in rast. Upoštevati bi bilo treba okoliščine, značilne za posamezno državo, in se izogibati procikličnosti, kolikor je to mogoče. Države članice bi morale biti pripravljene usklajevati politike v Euroskupini. Izboljšajo učinkovitost nacionalnih fiskalnih okvirov in kakovost javnih financ ter sprejmejo rasti prijazne davčne in druge ustrezne proračunske ukrepe, ki spodbujajo trajnostno in vključujoče gospodarstvo. Podpirajo in izvajajo ukrepe Unije za boj proti agresivnemu davčnemu načrtovanju in preprečevanje tekmovanja v zniževanju obdavčitve dohodkov pravnih oseb;

                  3.

                  okrepijo sisteme izobraževanja in usposabljanja ter povečajo naložbe v znanja in spretnosti. Povečajo učinkovitost aktivnih politik trga dela, ki podpirajo vključevanje na trg dela in uspešna prehajanja na trgu dela, vključno z bolj digitaliziranimi in zelenimi zaposlitvami. Spodbujajo udeležbo na trgu dela, vključno z udeležbo žensk in ranljivih skupin, in preusmerijo davke od dela, zlasti za osebe z nizkimi dohodki in prejemnike drugega dohodka v gospodinjstvu. Spodbujajo ustvarjanje kakovostnih delovnih mest, poštene delovne pogoje in usklajevanje poklicnega in zasebnega življenja ter obravnavajo segmentacijo trga dela. Izboljšajo dostop do ustreznih in trajnostnih sistemov socialne zaščite. Povečajo učinkovitost socialnega dialoga in spodbujajo kolektivna pogajanja;

                  4.

                  izvedejo nadaljnje ukrepe na podlagi izjave z vrha držav euroobmočja z dne 13. decembra 2019 za nadaljnjo krepitev bančne unije, da bi jo dokončno oblikovali, in sicer z nadaljnjim delom, brez odlašanja in z enako ambiciozno zastavljenimi cilji, v zvezi z vsemi elementi, vključno s tistimi, o katerih se je razpravljalo v delovni skupini na visoki ravni za EDIS. Dokončati delo v zvezi s svežnjem reform v okviru EMS, vključno z uvedbo varovalnega mehanizma za enotni sklad za reševanje. Omogočijo, da se bo skupni varovalni mehanizem za enotni sklad za reševanje lahko začel uporabljati, po možnosti predčasno, če bo dosežen zadosten napredek pri zmanjševanju tveganj. Še naprej iščejo rešitve za premostitev omejitev pri trenutni ureditvi za zagotavljanje likvidnosti pri reševanju. Okrepijo evropski regulativni in nadzorni okvir, tudi z zagotovitvijo doslednega in učinkovitega nadzora in izvrševanja predpisov proti pranju denarja. Spodbujajo urejeno zmanjševanje velikih količin zasebnega dolga, tudi z zmanjšanjem davčnih spodbud za zadolževanje. Še naprej omogočajo hitro zmanjševanje obsega nedonosnih posojil s strani bank v euroobmočju in preprečujejo njihovo kopičenje. Obnovijo prizadevanja za poglobitev unije kapitalskih trgov;

                  5.

                  dosežejo ambiciozen napredek pri poglobitvi EMU, zlasti s hitro izvedbo ukrepov, opredeljenih v izjavi z vrha držav euroobmočja iz 13. decembra 2019, vključno v zvezi s BICC, in razpravo o drugih vidikih. Napredek na tem področju bo tudi okrepil mednarodno vlogo eura in gospodarske interese Evrope v svetu; v celoti bi moral spoštovati notranji trg Unije ter potekati na odprt in pregleden način v odnosu do držav članic, ki niso članice euroobmočja.

         V Bruslju, 20. julija 2020

               Za Svet

               Predsednica

            J. KLOECKNER

         (1)  UL L 209, 2.8.1997, str. 1.

         (2)  UL L 306, 23.11.2011, str. 25.

         (3)  Vse napovedi v tem dokumentu so iz napovedi Evropske komisije iz jeseni 2019.

         (4)  Direktiva Sveta 2003/96/ES z dne 27. oktobra 2003 o prestrukturiranju okvira Skupnosti za obdavčitev energentov in električne energije (UL L 283, 31.10.2003, str. 51).

         (5)  Uredba (EU) 2019/630 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. aprila 2019 o spremembi Uredbe (EU) št. 575/2013 glede minimalnega kritja izgub za nedonosne izpostavljenosti (UL L 111, 25.4.2019, str. 4).


title: Priporočilo Sveta z dne 9. oktobra 2020 o imenovanju člana Izvršilnega odbora Evropske centralne banke 2020/C 338/02

text:
               12.10.2020

               SL

               Uradni list Evropske unije

               C 338/2

      PRIPOROČILO SVETA
      z dne 9. oktobra 2020
      o imenovanju člana Izvršilnega odbora Evropske centralne banke
      (2020/C 338/02)
      SVET EVROPSKE UNIJE –
      ob upoštevanju Pogodbe o delovanju Evropske unije ter zlasti členov 283(2) in 139(2) Pogodbe,
      ob upoštevanju Protokola št. 4 o statutu Evropskega sistema centralnih bank in Evropske centralne banke ter zlasti člena 11.2 Protokola –
      PRIPOROČA EVROPSKEMU SVETU:
      da se Frank ELDERSON imenuje za člana Izvršilnega odbora Evropske centralne banke za mandat osmih let z učinkom od 15. decembra 2020.

         V Bruslju, 9. oktobra 2020

               Za Svet

               Predsednik

            M. ROTH


title: Priporočilo Sveta (EU) 2020/1475 z dne 13. oktobra 2020 o usklajenem pristopu k omejevanju prostega gibanja v odziv na pandemijo COVID-19 (Besedilo velja za EGP)

text:
               14.10.2020

               SL

               Uradni list Evropske unije

               L 337/3

      PRIPOROČILO SVETA (EU) 2020/1475
      z dne 13. oktobra 2020
      o usklajenem pristopu k omejevanju prostega gibanja v odziv na pandemijo COVID-19
      (Besedilo velja za EGP)
      SVET EVROPSKE UNIJE JE –
      ob upoštevanju Pogodbe o delovanju Evropske unije ter zlasti člena 21(2), člena 168(6) ter prvega in drugega stavka člena 292 Pogodbe,
      ob upoštevanju predloga Evropske komisije,
      ob upoštevanju naslednjega:

                  (1)

                  Državljanstvo Unije daje vsakemu državljanu Unije pravico do prostega gibanja.

                  (2)

                  Na podlagi člena 21(1) Pogodbe o delovanju Evropske unije (PDEU) ima vsak državljan Unije pravico do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic ob upoštevanju omejitev in pogojev, določenih s Pogodbama in ukrepi, ki so bili sprejeti za njuno uveljavitev. To pravico uveljavlja Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2004/38/ES (1). Svobodo gibanja in prebivanja določa tudi člen 45 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah. Ker se je izkazalo, da je za doseganje cilja iz člena 21 PDEU potrebno ukrepanje na ravni Unije, Pogodbi pa ne določata potrebnih pooblastil, lahko Svet sprejme določbe za lažje uresničevanje pravice do prostega gibanja in prebivanja.

                  (3)

                  V skladu s členom 168(1) PDEU je treba pri opredeljevanju in izvajanju vseh politik in dejavnosti Unije zagotavljati visoko raven varovanja zdravja ljudi.

                  (4)

                  Generalni direktor Svetovne zdravstvene organizacije (SZO) je 30. januarja 2020 zaradi svetovnega izbruha novega koronavirusa, ki povzroča koronavirusno bolezen 2019 (COVID-19), razglasil izredne razmere svetovnih razsežnosti v javnem zdravju. SZO je 11. marca 2020 ocenila, da je COVID-19 mogoče opredeliti kot pandemijo.

                  (5)

                  Države članice so za omejitev širjenja virusa sprejele različne ukrepe in nekateri med njimi, na primer omejitve vstopa ali odreditev karantene za čezmejne potnike, so vplivali na pravico državljanov Unije do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic.

                  (6)

                  Svet je 13. februarja 2020 sprejel sklepe o COVID-19 (2), v katerih je države članice pozval, naj v sodelovanju s Komisijo na sorazmeren in primeren način skupaj ukrepajo ter poskrbijo za tesno in okrepljeno medsebojno usklajevanje, da bi zagotovile učinkovitost vseh ukrepov, po potrebi tudi ukrepov v zvezi s potovanji, ob hkratnem ohranjanju načela prostega gibanja oseb znotraj Unije, da se zagotovi optimalno varovanje javnega zdravja.

                  (7)

                  Voditelji in voditeljice držav oziroma vlad Evropske unije so 10. marca 2020 izpostavili potrebo po skupnem evropskem pristopu v zvezi s COVID-19.

                  (8)

                  Komisija je od marca 2020 sprejela več smernic in sporočil, da bi podprla usklajevanje prizadevanj držav članic in ohranila prosto gibanje v Uniji med pandemijo COVID-19 (3).

                  (9)

                  Ker je pandemija COVID-10 povzročila izredne zdravstvene razmere brez primere, je varovanje javnega zdravja postalo najpomembnejša prednostna naloga za Unijo in države članice. Za namene varovanja javnega zdravja lahko države članice sprejmejo ukrepe, ki omejujejo prosto gibanje oseb v Uniji. V skladu s členom 168(7) PDEU so za opredelitev nacionalnih zdravstvenih politik, vključno z organizacijo in zagotavljanjem zdravstvenih storitev in zdravstvene oskrbe, odgovorne države članice, zato se lahko te med državami članicami razlikujejo. Čeprav so države članice pristojne za odločanje o najustreznejših ukrepih za varovanje javnega zdravja, vključno z zahtevami glede karantene ali testiranja, je primerno zagotoviti usklajevanje takih ukrepov, da bi zaščitili uveljavljanje pravice do prostega gibanja in preprečili resno čezmejno nevarnost za zdravje, kot jo predstavlja COVID-19.

                  (10)

                  Pri sprejemanju in uporabi omejitev prostega gibanja bi morale države članice spoštovati načela prava EU, zlasti načela sorazmernosti in nediskriminacije. Namen tega priporočila je olajšati usklajeno uporabo teh načel v izrednih razmerah, ki jih je povzročila pandemija COVID-19. Zato bi morala biti področje in čas uporabe mehanizmov iz tega priporočila strogo omejena na omejitve, sprejete v odziv na to pandemijo.

                  (11)

                  Enostranski ukrepi na tem področju lahko povzročijo precejšnje motnje, saj se podjetja in državljani srečujejo s številnimi različnimi in hitro spreminjajočimi se ukrepi. To je še posebej škodljivo glede na to, da je virus že močno prizadel evropsko gospodarstvo.

                  (12)

                  S tem priporočilom naj bi zagotovili večje usklajevanje med državami članicami pri odločanju o sprejetju ukrepov, ki omejujejo prosto gibanje iz razlogov javnega zdravja. Da bi bile omejitve omejene na to, kar je nujno potrebno, bi jih morale države članice v največji možni meri in nediskriminatorno uporabljati za osebe, ki prihajajo z določenih posebej prizadetih območij ali regij, in ne bi smele veljati za celotno ozemlje države članice.

                  (13)

                  Za usklajen pristop držav članic so potrebna skupna prizadevanja glede naslednjih ključnih točk: uporaba skupnih meril in pragov pri odločanju, ali naj se uvedejo omejitve prostega gibanja, kartiranje tveganja za prenos COVID-19 na podlagi dogovorjenih barvnih oznak in usklajen pristop k morebitnim ukrepom, ki se lahko ustrezno uporabljajo za osebe, ki potujejo med območji, odvisno od stopnje tveganja za prenos na teh območjih.

                  (14)

                  V tem priporočilu opredeljena merila in pragovi temeljijo na podatkih, ki so jih dale na voljo države članice. Evropski center za preprečevanje in obvladovanje bolezni bi moral na podlagi podatkov, ki jih zagotovijo države članice, vsak teden objaviti in posodobiti celovit sklop podatkov in zemljevide, iz katerih je razvidno stanje glede skupnih meril za regije EU.

                  (15)

                  Glede na spreminjajoče se epidemiološko stanje bi morala Komisija ob pomoči Evropskega centra za preprečevanje in obvladovanje bolezni redno ocenjevati merila, potrebe po podatkih in pragove iz tega priporočila, vključno s tem, ali bi bilo treba upoštevati druga merila ali prilagoditi pragove, ter svoje ugotovitve posredovati Svetu v preučitev, po potrebi skupaj s predlogom za spremembo tega priporočila.

                  (16)

                  To priporočilo ni namenjeno olajševanju ali spodbujanju sprejemanja omejitev prostega gibanja v odziv na pandemijo, temveč zagotavljanju usklajenega pristopa v primeru, da se katera od držav članic odloči za uvedbo takšnih omejitev. Odločitev o uvedbi omejitev prostega gibanja je še naprej v pristojnosti držav članic, ki morajo upoštevati zahteve prava Unije. Države članice prav tako ohranijo prožnost, da ne uvedejo omejitev, tudi če so merila in pragovi iz tega priporočila doseženi.

                  (17)

                  Države članice naj bi o omejitvah prostega gibanja razmislile le, če bi imele zadostne dokaze za utemeljitev takih omejitev v smislu koristi za javno zdravje in če bi utemeljeno domnevale, da bi bile omejitve učinkovite.

                  (18)

                  Da bi omejili motnje na notranjem trgu in v družinskem življenju v času pandemije, potnikom, ki opravljajo nujno funkcijo ali morajo nujno potovati, kot so delavci ali samozaposlene osebe, ki opravljajo kritične poklice, obmejni delavci, delavci v prevozništvu ali izvajalci prevoznih storitev, pomorščaki in osebe, ki potujejo iz nujnih poslovnih ali družinskih razlogov, vključno s člani čezmejnih družin, ki redno potujejo, ne bi smeli odrediti karantene.

                  (19)

                  Jasno, pravočasno in izčrpno obveščanje drugih držav članic in splošne javnosti je ključnega pomena za omejevanje učinkov morebitnih omejitev prostega gibanja, saj zagotavlja predvidljivost, pravno varnost in upoštevanje s strani državljanov –

            SPREJEL NASLEDNJE PRIPOROČILO:

         Splošna načela

      Pri sprejemanju in uporabi ukrepov za varovanje javnega zdravja v odziv na pandemijo COVID-19 bi morale države članice svoje ukrepe usklajevati, kolikor je to mogoče, na podlagi naslednjih načel:

                  1.

                  Vse omejitve prostega gibanja oseb znotraj Unije, uvedene zaradi omejevanja širjenja COVID-19, bi morale temeljiti na konkretnih in omejenih razlogih javnega interesa, tj. varovanje javnega zdravja. Take omejitve se morajo uporabljati ob upoštevanju splošnih načel prava Unije, zlasti načel sorazmernosti in nediskriminacije. Sprejeti ukrepi tako ne bi smeli presegati tistega, kar je nujno potrebno za varovanje javnega zdravja.

                  2.

                  Vse take omejitve bi bilo treba odpraviti takoj, ko epidemiološko stanje to omogoča.

                  3.

                  Med državami članicami ne sme biti diskriminacije, na primer, da se za potovanja v sosednjo državo članico in iz nje uporabljajo milejša pravila kot za potovanja v druge države članice z enakim epidemiološkim stanjem in iz njih.

                  4.

                  Omejitve ne smejo temeljiti na državljanstvu zadevne osebe, temveč bi morale biti odvisne od tega, v katerem kraju ali krajih je oseba bivala v 14-dnevnem obdobju pred prihodom.

                  5.

                  Države članice bi morale vedno sprejeti svoje državljane in državljane Unije ter njihove družinske člane, ki prebivajo na njihovem ozemlju, in olajšati hiter tranzit prek svojih ozemelj.

                  6.

                  Države članice bi morale posebno pozornost nameniti posebnostim obmejnih regij, najbolj oddaljenih regij, eksklav in geografsko odročnih območij ter potrebi po sodelovanju na lokalni in regionalni ravni.

                  7.

                  Države članice bi si morale redno izmenjevati informacije o vseh zadevah, ki jih zajema področje uporabe tega priporočila.

         Skupna merila

                  8.

                  Države članice bi morale pri odločanju o omejitvah prostega gibanja v odziv na pandemijo COVID-19 upoštevati naslednja ključna merila:

                              (a)

                              „stopnjo skupno sporočenih primerov COVID-19 v 14-dnevnem obdobju“, tj. skupno število na novo sporočenih primerov COVID-19 na 100 000 prebivalcev na regionalni ravni v zadnjih 14 dneh;

                              (b)

                              „stopnjo pozitivnih testov“, tj. delež pozitivnih testov v skupnem številu testov na COVID-19, opravljenih v zadnjem tednu;

                              (c)

                              „stopnjo testiranja“, tj. število testov na COVID-19, opravljenih na 100 000 prebivalcev v zadnjem tednu.

         Podatki o skupnih merilih

                  9.

                  Da bi zagotovili razpoložljivost izčrpnih in primerljivih podatkov, bi morale države članice Evropskemu centru za preprečevanje in obvladovanje bolezni vsak teden predložiti razpoložljive podatke o merilih iz točke 8.
                  Te podatke bi morale dati na voljo tudi na regionalni ravni, da bi zagotovili, da so lahko morebitni ukrepi ciljno usmerjeni v tiste regije, v katerih so nujno potrebni.
                  Države članice bi si morale izmenjevati informacije o vseh strategijah testiranja, ki jih izvajajo.

         Kartiranje tveganih območij

                  10.

                  Evropski center za preprečevanje in obvladovanje bolezni bi moral na podlagi podatkov, ki jih zagotovijo države članice, objaviti zemljevid držav članic EU, razčlenjen po regijah, ter tako državam članicam pomagati pri odločanju. Ta zemljevid bi moral vključevati tudi podatke za Islandijo, Lihtenštajn, Norveško in, takoj ko bo to mogoče, (4) Švicarsko konfederacijo. Na tem zemljevidu bi bilo treba območja označiti z naslednjimi barvami:

                              (a)

                              zeleno, če je stopnja skupno sporočenih primerov COVID-19 v 14-dnevnem obdobju nižja od 25 in stopnja pozitivnih testov na COVID-19 nižja od 4 %;

                              (b)

                              oranžno, če je stopnja skupno sporočenih primerov COVID-19 v 14-dnevnem obdobju nižja od 50, vendar je stopnja pozitivnih testov na COVID-19 4 % ali višja, oziroma če je stopnja skupno sporočenih primerov COVID-19 v 14-dnevnem obdobju med 25 in 150, vendar je stopnja pozitivnih testov na COVID-19 nižja od 4 %;

                              (c)

                              rdečo, če je stopnja skupno sporočenih primerov COVID-19 v 14-dnevnem obdobju 50 ali višja in stopnja pozitivnih testov na COVID-19 4 % ali višja, oziroma če je stopnja skupno sporočenih primerov COVID-19 v 14-dnevnem obdobju višja od 150 na 100 000 prebivalcev;

                              (d)

                              sivo, če ni na voljo dovolj informacij za oceno meril iz točk (a) do (c) ali če je stopnja testiranja na COVID-19 300 ali manj testov na 100 000 prebivalcev.

                        Evropski center za preprečevanje in obvladovanje bolezni bi moral objaviti ločen zemljevid za vsak ključni kazalnik, ki bo prispeval k celovitemu zemljevidu: sporočeni novi primeri v 14-dnevnem obdobju na regionalni ravni ter stopnji testiranja in pozitivnih testov na nacionalni ravni v zadnjem tednu. Ko so podatki na voljo na regionalni ravni, bi morali vsi zemljevidi temeljiti na teh podatkih.

                  11.

                  Evropski center za preprečevanje in obvladovanje bolezni bi moral vsak teden objaviti posodobljene različice zemljevida in osnovne podatke.

         Skupni pragovi za odločanje o omejitvah prostega gibanja zaradi varovanja javnega zdravja

                  12.

                  Države članice ne bi smele omejevati prostega gibanja oseb, ki potujejo na območja v drugi državi članici, opredeljena kot „zelena“ na podlagi točke 10, ali iz njih.

                  13.

                  Pri odločanju o uporabi omejitev na območju, ki ni opredeljeno kot „zeleno“ na podlagi točke 10,

                              (a)

                              bi morale države članice upoštevati razlike v epidemiološkem stanju med oranžnimi in rdečimi območji ter ravnati sorazmerno;

                              (b)

                              bi lahko države članice upoštevale dodatna merila in trende. Evropski center za preprečevanje in obvladovanje bolezni bo v ta namen tedensko zagotavljal podatke o velikosti populacije, stopnji hospitalizacije, stopnji sprejema na oddelke za intenzivno nego in stopnji umrljivosti, če so ti na voljo.

                              (c)

                              države članice bi morale upoštevati tudi epidemiološko stanje na svojem ozemlju, vključno s politikami testiranja, številom opravljenih testov in stopnjo pozitivnih testov ter drugimi epidemiološkimi kazalniki;

                              (d)

                              države članice bi morale upoštevati strategije testiranja in posebno pozornost nameniti razmeram na območjih z visokimi stopnjami testiranja.

         Usklajevanje med državami članicami

                  14.

                  Države članice, ki nameravajo na podlagi lastnih postopkov odločanja uvesti omejitve za osebe, ki potujejo z območja, ki ni opredeljeno kot „zeleno“ na podlagi točke 10, ali na to območje, bi morale o tem pred začetkom veljavnosti teh omejitev najprej obvestiti zadevno državo članico. Posebno pozornost bi bilo treba nameniti čezmejnemu sodelovanju, najbolj oddaljenim regijam, eksklavam in geografsko odročnim območjem. Pred začetkom veljavnosti bi morale biti o nameri obveščene tudi druge države članice in Komisija. Če je mogoče, je treba informacije posredovati 48 ur vnaprej.
                  Za obveščanje drugih držav članic in Komisije bi morale države članice uporabljati vzpostavljene komunikacijske mreže, vključno z mrežo enotne ureditve za politično odzivanje na krize (IPCR). Kontaktne točke IPCR bi morale zagotoviti, da se informacije brez odlašanja posredujejo njihovim pristojnim organom.

                  15.

                  Države članice bi morale nemudoma obvestiti druge države članice in Komisijo o odpravi ali rahljanju vseh pred tem uvedenih omejitvenih ukrepov, ki bi morala začeti veljati čim prej.
                  Omejitve prostega gibanja bi bilo treba odpraviti, ko se območje ponovno opredeli kot „zeleno“ na podlagi točke 10, pod pogojem, da je od uvedbe omejitev preteklo vsaj 14 dni.

                  16.

                  Najpozneje 7 dni po sprejetju tega priporočila bi morale države članice postopoma odpraviti omejitve, uvedene pred sprejetjem tega priporočila, ki se uporabljajo za območja, ki so opredeljena kot „zelena“ na podlagi točke 10.

         Skupni okvir glede možnih ukrepov za potnike, ki prihajajo z območij z višjim tveganjem

                  17.

                  Države članice načeloma ne bi smele zavrniti vstopa osebam, ki potujejo iz drugih držav članic.
                  Države članice, ki menijo, da je potrebno, da na podlagi lastnih postopkov odločanja uvedejo omejitve prostega gibanja, bi lahko za osebe, ki potujejo z območja, ki ni opredeljeno kot „zeleno“ na podlagi točke 10, odredile, da

                              (a)

                              gredo v karanteno/samoizolacijo in/ali

                              (b)

                              po prihodu opravijo test na COVID-19.

                        Države članice lahko potnikom ponudijo možnost, da namesto testa iz točke (b) test na COVID-19 opravijo pred prihodom.
                  Države članice bi si morale še bolj prizadevati za usklajevanje glede dolžine karantene/samoizolacije in nadomestnih možnosti. Spodbujati bi bilo treba razvoj testiranja, kadar koli je to mogoče in v skladu s strategijami, ki jih določijo države članice.

                  18.

                  Države članice bi morale vzajemno priznavati rezultate testov na COVID-19, ki jih v drugih državah članicah opravijo certificirani zdravstveni organi. Države članice bi morale okrepiti sodelovanje glede različnih vidikov, povezanih s testiranjem, vključno s preverjanjem potrdil o testiranju, pri tem pa upoštevati raziskave in nasvete epidemioloških strokovnjakov ter najboljše prakse.

                  19.

                  Potnikom, ki opravljajo nujno funkcijo ali morajo nujno potovati, ne bi smeli odrediti karantene med opravljanjem takšne funkcije, zlasti ne:

                              (a)

                              delavcem ali samozaposlenim osebam, ki opravljajo kritične poklice, vključno z zdravstvenimi delavci, obmejnim in napotenim delavcem ter sezonskim delavcem, kot so navedeni v Smernicah za uresničevanje prostega gibanja delavcev med izbruhom COVID-19 (5);

                              (b)

                              delavcem v prevozništvu ali izvajalcem prevoznih storitev, vključno z vozniki tovornih vozil, ki prevažajo blago za uporabo na ozemlju, in tistimi, ki so zgolj v tranzitu;

                              (c)

                              pacientom, ki potujejo iz nujnih zdravstvenih razlogov;

                              (d)

                              učencem, študentom in pripravnikom, ki vsak dan potujejo v tujino;

                              (e)

                              osebam, ki potujejo iz nujnih družinskih ali poslovnih razlogov;

                              (f)

                              diplomatom, uslužbencem mednarodnih organizacij in osebam, ki jih povabijo mednarodne organizacije, ker je njihova prisotnost potrebna za dobro delovanje teh organizacij, ter vojakom in policistom, humanitarnim delavcem in osebju civilne zaščite, ki opravljajo svoje naloge;

                              (g)

                              potnikom v tranzitu;

                              (h)

                              pomorščakom;

                              (i)

                              novinarjem, kadar opravljajo svoje delo.

                  20.

                  Države članice bi lahko zahtevale, da osebe, ki vstopajo na njihovo ozemlje, predložijo obrazec za lokalizacijo potnika, v skladu z zahtevami glede varstva podatkov. Razviti bi bilo treba skupni evropski obrazec za lokalizacijo potnika, ki bi ga države članice lahko uporabljale. Kadar koli je to mogoče, bi bilo treba uporabljati digitalno različico informacij za lokalizacijo potnika, da bi poenostavili obdelavo in hkrati zagotovili enak dostop za vse državljane.

                  21.

                  Ukrepi, ki se uporabljajo za osebe, ki prihajajo z območja, ki je opredeljeno kot „rdeče“, „oranžno“ ali „sivo“ na podlagi točke 10, ne smejo biti diskriminatorni, kar pomeni, da bi se morali v enaki meri uporabljati za vračajoče se državljane zadevne države članice.

                  22.

                  Države članice bi morale zagotoviti, da vse formalne zahteve za državljane in podjetja konkretno koristijo javnozdravstvenim prizadevanjem za zajezitev pandemije ter ne ustvarjajo neupravičenega in nepotrebnega upravnega bremena.

                  23.

                  Če se pri osebi ob prihodu v namembni kraj pojavijo simptomi, bi bilo treba opraviti testiranje, diagnozo, izolacijo in iskanje stikov v skladu z lokalno prakso, vstop pa se ji ne bi smel zavrniti. Informacije o primerih, odkritih ob prihodu, bi bilo treba zaradi iskanja stikov prek sistema zgodnjega obveščanja in odzivanja nemudoma posredovati javnozdravstvenim organom držav, v katerih je zadevna oseba bivala zadnjih 14 dni.

                  24.

                  Omejitve ne bi smele zajemati prepovedi opravljanja določenih prevoznih storitev.

         Komuniciranje in obveščanje javnosti

                  25.

                  Države članice bi morale zadevne zainteresirane strani in širšo javnost jasno, izčrpno in pravočasno obvestiti o vseh omejitvah prostega gibanja, vseh spremljajočih zahtevah (na primer negativen test na COVID-19 ali obrazec za lokalizacijo potnika) in ukrepih, ki se uporabljajo za potnike, ki potujejo z območij z višjim tveganjem, in to čim prej pred začetkom veljavnosti novih ukrepov. Praviloma bi bilo treba te informacije objaviti 24 ur pred začetkom veljavnosti ukrepov, ob upoštevanju, da je pri epidemioloških izrednih razmerah potrebna določena prožnost.
                  Te informacije bi morale biti na voljo tudi na spletni platformi „Re-open EU“ in bi morale vključevati napotilo na zemljevid, ki ga bo redno objavljal Evropski center za preprečevanje in obvladovanje bolezni na podlagi točk 10 in 11.
                  Vsebina ukrepov, geografsko področje njihove uporabe in kategorije oseb, za katere se uporabljajo, bi morali bili jasno opisani.

         Pregled

                  26.

                  To priporočilo bi morala Komisija ob pomoči Evropskega centra za preprečevanje in obvladovanje bolezni redno pregledovati. Komisija bi morala o tem redno poročati Svetu.

         V Luxembourgu, 13. oktobra 2020

               Za Svet

               Predsednik

            M. ROTH

         (1)  Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2004/38/ES z dne 29. aprila 2004 o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, ki spreminja Uredbo (EGS) št. 1612/68 in razveljavlja Direktive 64/221/EGS, 68/360/EGS, 72/194/EGS, 73/148/EGS, 75/34/EGS, 75/35/EGS, 90/364/EGS, 90/365/EGS in 93/96/EGS (UL L 158, 30.4.2004, str. 77).

         (2)  UL C 57, 20.2.2020, str. 4.

         (3)  Smernice Komisije glede ukrepov za upravljanje meja za zaščito zdravja in zagotovitev razpoložljivosti blaga in bistvenih storitev (UL C 86I , 16.3.2020, str. 1), Smernice Komisije za uresničevanje prostega gibanja delavcev med izbruhom COVID-19 (UL C 102I, 30.3.2020, str.12), „Skupni evropski časovni načrt za odpravo ukrepov za zajezitev COVID-19“ predsednice Evropske komisije in predsednika Evropskega sveta, Smernice Komisije o prostem gibanju zdravstvenih delavcev in minimalnem usklajevanju usposabljanja v zvezi z nujnimi ukrepi zaradi COVID-19 (UL C 156, 8.5.2020, str. 1), Sporočilo Komisije: Na poti k postopnemu in usklajenemu pristopu k ponovni vzpostavitvi prostega gibanja in odpravi kontrol na notranjih mejah (UL C 169, 15.5.2020, str. 30), Sporočilo Komisije o tretji oceni uporabe začasne omejitve nenujnih potovanj v EU (COM(2020) 399 final), Smernice Komisije o sezonskih delavcih v EU v okviru izbruha COVID-19 (UL C 235I, 17.7.2020, str. 1), Sporočilo Komisije o izvajanju zelenih voznih pasov iz Smernic glede ukrepov za upravljanje meja za zaščito zdravja in zagotovitev razpoložljivosti blaga in bistvenih storitev (UL C 96I, 24.3.2020, str. 1), Smernice Evropske komisije: olajšanje letalskih tovornih operacij med izbruhom COVID-19 (UL C 100I, 27.3.2020, str. 1) in Smernice za varovanje zdravja, repatriacijo in ureditev potovanj za pomorščake, potnike in druge osebe na ladjah (UL C 119, 14.4.2020, str. 1).

         (4)  Ko bo sklenjen sporazum med EU in Švicarsko konfederacijo o sodelovanju na področju javnega zdravja, vključno s sodelovanjem Švicarske konfederacije v Evropskem centru za preprečevanje in obvladovanje bolezni v skladu z Uredbo (ES) št. 851/2004 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 21. aprila 2004 o ustanovitvi Evropskega centra za preprečevanje in obvladovanje bolezni (UL L 142, 30.4.2004, str. 1).

         (5)  UL C 102 I, 30.3.2020, str. 12.


title: Priporočilo Sveta (EU) 2020/1551 z dne 22. oktobra 2020 o spremembi Priporočila (EU) 2020/912 o začasni omejitvi nenujnih potovanj v EU in morebitni odpravi te omejitve

text:
                  26.10.2020

                  SL

                  Uradni list Evropske unije

                  L 354/19

         PRIPOROČILO SVETA (EU) 2020/1551
         z dne 22. oktobra 2020
         o spremembi Priporočila (EU) 2020/912 o začasni omejitvi nenujnih potovanj v EU in morebitni odpravi te omejitve
         SVET EVROPSKE UNIJE JE –
         ob upoštevanju Pogodbe o delovanju Evropske unije in zlasti člena 77(2)(b) in (e) ter prvega in drugega stavka člena 292 Pogodbe,
         ob upoštevanju naslednjega:

                     (1)

                     Svet je 30. junija 2020 sprejel Priporočilo o začasni omejitvi nenujnih potovanj v EU in morebitni odpravi te omejitve (1) (v nadaljnjem besedilu: Priporočilo Sveta). Svet je 16. julija 2020 sprejel Priporočilo (EU) 2020/1052 z dne 16. julija 2020 o spremembi Priporočila Sveta (EU) 2020/912 o začasni omejitvi nenujnih potovanj v EU in morebitni odpravi te omejitve (2). Svet je 30. julija 2020 sprejel Priporočilo Sveta (EU) 2020/1144 z dne 30. julija 2020 o spremembi Priporočila (EU) 2020/912 o začasni omejitvi nenujnih potovanj v EU in morebitni odpravi te omejitve (3).
                     Svet je 7. avgusta 2020 sprejel Priporočilo Sveta (EU) 2020/1186 z dne 7. avgusta 2020 o spremembi Priporočila Sveta (EU) 2020/912 o začasni omejitvi nenujnih potovanj v EU in morebitni odpravi te omejitve (4).

                     (2)

                     V Priporočilu Sveta je določeno, da bi morale države članice s 1. julijem 2020 začeti usklajeno in postopoma odpravljati začasno omejitev nenujnih potovanj v EU za rezidente tretjih držav iz Priloge I k Priporočilu Sveta. Svet bi moral vsaka dva tedna pregledati in po potrebi posodobiti seznam tretjih držav iz Priloge I po tesnem posvetovanju s Komisijo ter ustreznimi agencijami in službami EU ter po splošni oceni na podlagi metodologije, meril in informacij iz Priporočila Sveta.

                     (3)

                     Vse od takrat so v Svetu, v tesnem posvetovanju s Komisijo ter ustreznimi agencijami in službami EU, potekale razprave o pregledu seznama tretjih držav iz Priloge I k Priporočilu Sveta ter o uporabi meril in metodologije iz Priporočila Sveta. Na podlagi teh razprav bi bilo treba spremeniti seznam tretjih držav iz Priloge I. Predvsem bi bilo treba s seznama črtati Kanado, Gruzijo in Tunizijo in na seznam dodati Singapur. Treba bi bilo tudi pojasniti, da bi bilo treba – s pridržkom potrditve vzajemnosti – omogočiti potovanje s Posebnim upravnim območjem Hongkong in Posebnim upravnim območjem Macao.

                     (4)

                     Mejni nadzor ni samo v interesu države članice, na katere zunanjih mejah se opravlja, temveč tudi v interesu vseh držav članic, ki so odpravile nadzor meje na svojih notranjih mejah. Zato bi morale države članice zagotoviti, da bodo ukrepi, sprejeti na zunanjih mejah, usklajeni, s čimer bodo zagotovile, da bo schengensko območje dobro delovalo. Države članice bi morale v ta namen od 22. oktobra 2020 še naprej usklajeno odpravljati začasno omejitev nenujnih potovanj v EU za rezidente tretjih držav iz Priloge I k Priporočilu Sveta, kot je spremenjeno s tem priporočilom.

                     (5)

                     V skladu s členoma 1 in 2 Protokola št. 22 o stališču Danske, ki je priložen Pogodbi o Evropski uniji in Pogodbi o delovanju Evropske unije, Danska ne sodeluje pri sprejetju tega priporočila, ki zato zanjo ni zavezujoče in se v njej ne uporablja. Ker to priporočilo nadgrajuje schengenski pravni red, se Danska v skladu s členom 4 navedenega protokola v šestih mesecih od dne, ko Svet sprejme to priporočilo, odloči, ali ga bo bo prenesla v svoje nacionalno pravo.

                     (6)

                     To priporočilo predstavlja razvoj določb schengenskega pravnega reda, pri katerih Irska v skladu s Sklepom Sveta 2002/192/ES (5) ne sodeluje. Irska torej ne sodeluje pri sprejetju tega priporočila, ki zato zanjo ni zavezujoče in se v njej ne uporablja.

                     (7)

                     To priporočilo za Islandijo in Norveško predstavlja razvoj določb schengenskega pravnega reda v smislu Sporazuma med Svetom Evropske unije in Republiko Islandijo ter Kraljevino Norveško o pridružitvi obeh k izvajanju, uporabi in razvoju schengenskega pravnega reda, ki spadajo na področje iz točke A člena 1 Sklepa Sveta 1999/437/ES (6).

                     (8)

                     To priporočilo za Švico predstavlja razvoj določb schengenskega pravnega reda v smislu Sporazuma med Evropsko unijo, Evropsko skupnostjo in Švicarsko konfederacijo o pridružitvi Švicarske konfederacije k izvajanju, uporabi in razvoju schengenskega pravnega reda, ki spadajo na področje iz točke A člena 1 Sklepa Sveta 1999/437/ES (7) v povezavi s členom 3 Sklepa Sveta 2008/146/ES (8).

                     (9)

                     To priporočilo za Lihtenštajn predstavlja razvoj določb schengenskega pravnega reda v smislu Protokola med Evropsko unijo, Evropsko skupnostjo, Švicarsko konfederacijo in Kneževino Lihtenštajn o pristopu Kneževine Lihtenštajn k Sporazumu med Evropsko unijo, Evropsko skupnostjo in Švicarsko konfederacijo o pridružitvi Švicarske konfederacije k izvajanju, uporabi in razvoju schengenskega pravnega reda, ki spadajo na področje iz točke A člena 1 Sklepa Sveta 1999/437/ES (9) v povezavi s členom 3 Sklepa Sveta 2011/350/EU (10).

               SPREJEL NASLEDNJE PRIPOROČILO:
         Priporočilo Sveta (EU) 2020/912, kot je spremenjeno s Priporočilom (EU) 2020/1052, s Priporočilom (EU) 2020/1144 in s Priporočilom (EU) 2020/1186, o začasni omejitvi nenujnih potovanj v EU in morebitni odpravi te omejitve se spremeni:

                     (1)

                     prvi odstavek točke 1 Priporočila Sveta se nadomesti z naslednjim:

                                 „1.

                                 Države članice bi morale od 22. oktobra 2020 usklajeno in postopoma odpravljati začasno omejitev nenujnih potovanj v EU za rezidente tretjih držav iz Priloge I.“;

                     (2)

                     Priloga I k Priporočilu se nadomesti z naslednjim:

                           „PRILOGA I
                           Tretje države in posebna upravna območja, na rezidente katerih ne bi smela vplivati začasna omejitev nenujnih potovanj v EU na zunanjih mejah:

                                       I.

                                       DRŽAVE

                                                   1.

                                                   AVSTRALIJA

                                                   2.

                                                   JAPONSKA

                                                   3.

                                                   NOVA ZELANDIJA

                                                   4.

                                                   RUANDA

                                                   5.

                                                   SINGAPUR

                                                   6.

                                                   JUŽNA KOREJA

                                                   7.

                                                   TAJSKA

                                                   8.

                                                   URUGVAJ

                                                   9.

                                                   KITAJSKA (*1)

                                       II.

                                       POSEBNA UPRAVNA OBMOČJA LJUDSKE REPUBLIKE KITAJSKE

                                                   1.

                                                   Posebno upravno območje Hongkong (*1)

                                                   2.

                                                   Posebno upravno območje Macao  (*1)

                     .
                        (*1)  s pridržkom potrditve vzajemnosti"

                        (*1)  s pridržkom potrditve vzajemnosti"

                        (*1)  s pridržkom potrditve vzajemnosti"

            V Bruslju, 22. oktobra 2020

                  Za Svet

                  Predsednik

               M. ROTH

            (1)  UL L 208 I, 1.7.2020, str. 1.

            (2)  UL L 230, 17.7.2020, str. 26.

            (3)  UL L 248, 31.7.2020, str. 26.

            (4)  UL L 261, 11.8.2020, str. 83.

            (5)  Sklep Sveta 2002/192/ES z dne 28. februarja 2002 o prošnji Irske, da sodeluje pri izvajanju nekaterih določb schengenskega pravnega reda (UL L 64, 7.3.2002, str. 20).

            (6)  UL L 176, 10.7.1999, str. 36.

            (7)  UL L 53, 27.2.2008, str. 52.

            (8)  Sklep Sveta 2008/146/ES z dne 28. januarja 2008 o sklenitvi Sporazuma med Evropsko unijo, Evropsko skupnostjo in Švicarsko konfederacijo o pridružitvi Švicarske konfederacije k izvajanju, uporabi in razvoju schengenskega pravnega reda v imenu Evropske skupnosti (UL L 53, 27.2.2008, str. 1).

            (9)  UL L 160, 18.6.2011, str. 21.

            (10)  Sklep Sveta 2011/350/EU z dne 7. marca 2011 o sklenitvi Protokola med Evropsko unijo, Evropsko skupnostjo, Švicarsko konfederacijo in Kneževino Lihtenštajn o pristopu Kneževine Lihtenštajn k Sporazumu med Evropsko unijo, Evropsko skupnostjo in Švicarsko konfederacijo o pridružitvi Švicarske konfederacije k izvajanju, uporabi in razvoju schengenskega pravnega reda, v zvezi z odpravo kontrol na notranjih mejah in prostim gibanjem oseb, v imenu Evropske unije (UL L 160, 18.6.2011, str. 19).


title: Priporočilo Komisije (EU) 2020/1563 z dne 14. oktobra 2020 o energijski revščini

text:
               27.10.2020

               SL

               Uradni list Evropske unije

               L 357/35

      PRIPOROČILO KOMISIJE (EU) 2020/1563
      z dne 14. oktobra 2020
      o energijski revščini
      EVROPSKA KOMISIJA –
      ob upoštevanju Pogodbe o delovanju Evropske unije, zlasti členov 168 in 194 Pogodbe,
      ob upoštevanju Direktive (EU) 2019/944 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. junija 2019 o skupnih pravilih notranjega trga električne energije in spremembi Direktive 2012/27/EU (1) (v nadaljnjem besedilu: prenovljena direktiva o električni energiji), zlasti člena 29 Direktive,
      ob upoštevanju naslednjega:

                  (1)

                  Energijska revščina so razmere, v katerih gospodinjstva nimajo dostopa do osnovnih energetskih storitev. S skoraj 34 milijoni Evropejcev v letu 2018 (2), ki si ne morejo privoščiti ustreznega ogrevanja svojih domov, je energijska revščina velik izziv za EU.

                  (2)

                  Kot priznavata sozakonodajalca, so primerno ogrevanje, hlajenje, osvetlitev in energija za električne aparate osnovne storitve, ki so temelj za dostojen življenjski standard in zdravje. Dostop do energetskih storitev je bistvenega pomena za socialno vključenost. Boj proti energijski revščini torej lahko prinese številne koristi, vključno z nižjimi izdatki za zdravje, manjšim onesnaževanjem zraka (z nadomeščanjem virov ogrevanja, ki ne ustrezajo namenu), večjim udobjem in boljšim počutjem ter izboljšanimi proračuni gospodinjstev. Te koristi bi skupaj neposredno spodbudile gospodarsko rast in blaginjo v Evropski uniji.

                  (3)

                  Evropski steber socialnih pravic, ki so ga 17. novembra 2017 skupaj razglasili Evropski parlament, Svet in Komisija, uvršča energijo med osnovne storitve, do katerih ima pravico dostopati vsakdo. Socialno ogroženi so deležni pomoči pri dostopu do teh storitev (3).

                  (4)

                  Pravičen prehod na podnebno nevtralno Unijo do leta 2050 zavzema osrednje mesto v evropskem zelenem dogovoru, ki ga je Komisija predložila decembra 2019 (4). V središču tega zelenega dogovora je val prenove (5), pomembna pobuda, katere namen je spodbuditi strukturno prenovo zasebnih in javnih stavb, s čimer se bodo zmanjšale emisije, okrepilo okrevanje ter ublažila energijska revščina. Taka strukturna prenova bo pomagala okrepiti prizadevanja EU za blažitev podnebnih sprememb. Iz tega razloga se je štelo za bistveno, da se val prenove in to priporočilo sprejmeta skupaj, da se vzajemno okrepijo pozivi k rešitvi vprašanj glede energijske revščine in energijsko najmanj učinkovitih stavb.

                  (5)

                  Energijska revščina je osrednji pojem, konsolidiran v zakonodajnem svežnju z naslovom „Čista energija za vse Evropejce“, ki je namenjen lajšanju pravičnega energetskega prehoda. Komisija mora v skladu z Uredbo (EU) 2018/1999 Evropskega parlamenta in Sveta (6) (v nadaljnjem besedilu: uredba o upravljanju) ter prenovljeno direktivo o električni energiji zagotoviti okvirne smernice glede ustreznih kazalnikov energijske revščine (7) in glede opredelitve pojma „znatno število gospodinjstev z energetsko revščino“ (8). Standardne opredelitve energijske revščine ni, zato je državam članicam prepuščeno, da oblikujejo svoja merila v skladu s svojim nacionalnim okvirom. Vendar pa nedavno sprejeti zakonodajni sveženj zajema koristna splošna načela in spoznanja o mogočih vzrokih in posledicah energijske revščine. V njem je poudarjen tudi pomen politik za reševanje te težave, zlasti tistih, ki so povezane z nacionalnimi energetskimi in podnebnimi načrti ter dolgoročnimi strategijami prenove (9).

                  (6)

                  Države članice morajo v svojih nacionalnih energetskih in podnebnih načrtih oceniti število energijsko revnih gospodinjstev. Če država članica ugotovi, da ima veliko število energijsko revnih gospodinjstev, v svoj načrt vključi nacionalni cilj ter politike in ukrepe za zmanjšanje energijske revščine. Komisija je v okviru petega poročila o stanju energetske unije objavila delovne dokumente svojih služb za vsako državo članico, ki vsebujejo posamezne ocene vsakega končnega nacionalnega energetskega in podnebnega načrta. Ti delovni dokumenti služb Komisije med drugim ocenjujejo, kako so bila v končnih načrtih obravnavana zadevna priporočila Komisije iz leta 2019, vključno s priporočili o energijski revščini, in vključujejo smernice za izvajanje nacionalnega energetskega in podnebnega načrta.

                  (7)

                  Države članice morajo v skladu s prenovljeno direktivo o električni energiji sprejeti ustrezne ukrepe za odpravo energijske revščine, kjer je ta ugotovljena, vključno z ukrepi za obravnavanje širšega konteksta revščine. Prav tako morajo zaščititi ranljive odjemalce, zlasti tiste na oddaljenih območjih. Podobne določbe vsebuje Direktiva 2009/73/ES Evropskega parlamenta in Sveta (10).

                  (8)

                  Novost v novem zakonodajnem okviru je zahteva po določitvi števila energijsko revnih gospodinjstev. Člen 29 prenovljene direktive o električni energiji se nanaša na obveznost držav članic, da ocenijo število energijsko revnih gospodinjstev, pri čemer je navedeno, da morajo določiti in objaviti merila, na katerih temelji ta ocena. V primeru velikega števila takih gospodinjstev morajo države članice v svoje nacionalne energetske in podnebne načrte vključiti okvirni cilj za zmanjšanje energijske revščine, določiti časovni okvir in predstaviti ustrezne politike. Nato morajo v skladu z uredbo o upravljanju Komisiji poročati o kakršnem koli napredku pri doseganju cilja zmanjšanja števila energijsko revnih gospodinjstev.

                  (9)

                  V skladu z direktivo o energijski učinkovitosti, Direktivo 2012/27/EU Evropskega parlamenta in Sveta (11), kakor je bila spremenjena z Direktivo (EU) 2018/2002 (12), morajo države članice v okviru svojih obveznosti glede energijske učinkovitosti upoštevati potrebo po zmanjšanju energijske revščine. V skladu s členom 7(11) je treba, kolikor je to ustrezno, del ukrepov za energijsko učinkovitost prednostno nameniti ranljivim gospodinjstvom, vključno s tistimi, ki jih je prizadela energijska revščina (13). Podobne obveznosti vsebuje tudi uredba o upravljanju.

                  (10)

                  Države članice morajo v skladu z revidirano različico Direktive (EU) 2018/844 o energijski učinkovitosti stavb predstaviti ustrezne nacionalne ukrepe, ki bodo pomagali zmanjšati energijsko revščino, v okviru svojih dolgoročnih strategij prenove za podporo prenove nacionalnega fonda stanovanjskih in nestanovanjskih stavb (14).

                  (11)

                  Zakonodajni okvir EU vsebuje tudi jamstva za zagotovitev, da ukrepi, sprejeti za odpravo energijske revščine, ne ovirajo odprtja ali delovanja trga. Maloprodajni trgi, ki delujejo nemoteno, so bistveni za pravičen prehod. Ta jamstva so določena v členu 28 prenovljene direktive o električni energiji, uresničujejo pa se predvsem v členu 5(5) navedene direktive.

                  (12)

                  S členom 27 prenovljene direktive o električni energiji se to načelo še krepi, saj se zahteva, da države članice zagotovijo, da vsi gospodinjski odjemalci in, kadar je po mnenju držav članic ustrezno, mala podjetja, uživajo osnovno oskrbo, to je pravico do oskrbe na njihovem območju z električno energijo določene kakovosti po konkurenčnih, lahko in jasno primerljivih ter preglednih in nediskriminatornih cenah. Da bi države članice zagotovile ponudbo osnovne oskrbe, lahko imenujejo zasilnega dobavitelja.

                  (13)

                  Kot je povzeto v uvodni izjavi 59 prenovljene direktive o električni energiji, je energijska revščina posledica kombinacije nizkih dohodkov, visokih stroškov energije in slabe energijske učinkovitosti stanovanj. Zaradi vpliva nestanovitnih cen na trgu energije in slabe energijske učinkovitosti, zlasti v smislu učinkovitosti stavb, v kombinaciji z najrazličnejšimi družbeno-gospodarskimi dejavniki, povezanimi s splošno revščino in težavami, ki izhajajo iz sistemov lastništva stanovanj, je to težavo težko reševati.

                  (14)

                  Leta 2018 6,8 % ljudi, ki so živeli v zasebnih gospodinjstvih v EU (30,3 milijona oseb (15)), ni zmoglo poravnati računov za elektriko, tako da jim je grozil odklop elektrike. Hkrati je bilo 7,3 % prebivalstva EU (37,4 milijona oseb) v svojih domovih izpostavljeno neugodnim temperaturam.

                  (15)

                  Kriza zaradi COVID-19 je poudarila nujnost ublažitve energijske revščine, če želimo ustvariti socialno Evropo, ki skrbi za potrebe vseh svojih prebivalcev. V ospredju bodo ravni energijske revščine v državah članicah, saj si vse več Evropejcev težko privošči dostop do osnovne energije, zlasti ob naraščanju brezposelnosti. Glede na navedeno je ključnega pomena, da se dosežejo mejniki iz evropskega zelenega dogovora, in to kljub trenutnim motnjam za gospodarstva Evrope, kakršnih še ni bilo.

                  (16)

                  Namen svežnja za okrevanje Next Generation EU (16) je „oblikovati in zgraditi bolj trajnostno, odporno in pravičnejšo Evropo za naslednjo generacijo“. Načrte okrevanja Evrope morajo voditi načela okoljske trajnostnosti, solidarnosti, povezovanja in zbliževanja ter odločenost, da ne bodo prezrti nobena država članica, regija ali posameznik. Sveženj Next Generation EU potrjuje vlogo vala prenove kot glavnega spodbujevalca zelenega okrevanja.

                  (17)

                  Nacionalne dolgoročne strategije prenove in druge instrumente, namenjene doseganju ciljev povečanja energijske učinkovitosti do let 2030 in 2050, bi bilo treba usmeriti v zaščito energijsko revnih gospodinjstev in opolnomočenje ranljivih odjemalcev energije, tako da se ljudem pomaga prihraniti denar pri računih za energijo, zagotovijo bolj zdrave življenjske razmere in zmanjša energijska revščina.

                  (18)

                  Opredelitev gospodinjstev, ki najbolj potrebujejo zaščito, in stanovanj, ki najbolj potrebujejo prenovo, pomaga pri ciljnem usmerjanju in boljšem upravljanju javnih intervencij, kar prinaša praktične rezultate za potrošnike, izboljšuje energijsko učinkovitost in zmanjšuje morebitno izkrivljanje pri delovanju notranjega trga z energijo.

                  (19)

                  Komisija s tem priporočilom in smernicami o energijski revščini, ki so državam članicam na voljo v spremnem delovnem dokumentu služb Komisije, izpolnjuje zgoraj navedeno obveznost in državam članicam pomaga pri prenosu novih določb o energijski revščini. Zagotavlja tudi informacije o nastajajočih dobrih praksah (17).

                  (20)

                  Glavna težava pri kateri koli opredelitvi je, kako dobiti zanesljive številčne podatke. Na ravni EU je bil oblikovan nabor statističnih kazalnikov, s katerimi se merijo verjetni dejavniki energijske revščine in njene posledice. To so sestavljeni kazalniki. Ker je energijska revščina večrazsežnostni pojav, z nobenim posameznim kazalnikom ni mogoče v celoti zajeti vseh njenih vidikov.

                  (21)

                  Sestavljeni kazalniki so bili oblikovani na evropski ravni in so navedeni v Prilogi k temu priporočilu. Ti kazalniki, ki sta jih oblikovala Statistični urad Evropske unije (Eurostat) in Evropska opazovalnica za energijsko revščino (EPOV), izhajajo pa iz usklajenih podatkovnih zbirk EU, omogočajo spremljanje razmer po vsej EU, opredelitev nacionalnih posebnosti ter spodbujanje učinkovitejšega vzajemnega učenja in izmenjav najboljših praks. Z nacionalnimi kazalniki je mogoče te kazalnike dopolniti in po potrebi izboljšati prepoznavanje energijske revščine.

                  (22)

                  Za to je potrebno tesno sodelovanje med ustreznimi pristojnimi organi, zlasti za ustrezno usklajena prizadevanja na regionalni in lokalni ravni, tako da se za protiutež vsaki analizi, ki temelji na kazalnikih na ravni EU ali nacionalni ravni, in dopolnitev take analize uporabi pristop od spodaj navzgor. Regionalni in lokalni organi so primerni za to, da opredelijo ključne finančne in socialne izzive, s katerimi se srečujejo energijsko revna gospodinjstva, ter prevzamejo pomembno vlogo pri zasnovi in izvedbi zelenega prehoda, ki je pravičen, vključujoč in trajnosten za vsakogar v Evropi.

                  (23)

                  Komisija bo še naprej podpirala izmenjavo dobrih praks med državami članicami tako v sodelovanju z Odborom za socialno zaščito kot tudi na druge načine. Za obravnavo izzivov, ugotovljenih prek kanalov, ki vključujejo platforme, zagotovljene v okviru Evropske opazovalnice za energijsko revščino in pobude Konvencija županov, se lahko uporabijo programi financiranja EU, vključno s kohezijsko politiko, instrumentom za tehnično podporo in drugimi oblikami podpore.

                  (24)

                  Četrto poročilo Evropske komisije o cenah in stroških energije obravnava tudi posebne okoliščine ljudi, ki živijo v energijski revščini, in ranljivih odjemalcev (18). Komisija bo namenila posebno pozornost tudi vprašanju, kako države članice izvajajo člen 5 prenovljene direktive o električni energiji, ki dovoljuje javne posege v določanje cen za dobavo električne energije energijsko revnim odjemalcem ali tistim, ki živijo v ranljivih gospodinjstvih –

            DRŽAVAM ČLANICAM PRIPOROČA, NAJ:

                  1.

                  razvijejo sistematičen pristop k liberalizaciji trgov z energijo, da se koristi delijo z vsemi segmenti družbe, zlasti s tistimi, ki najbolj potrebujejo pomoč;

                  2.

                  upoštevajo zlasti spremni delovni dokument služb Komisije, ki določa smernice o kazalnikih energijske revščine in opredelitvi, kaj se šteje za znaten delež energijsko revnih gospodinjstev. Pomembno je, da države članice pri izvajanju in posodabljanju svojih trenutnih nacionalnih energetskih in podnebnih načrtov v skladu s členom 14 Uredbe (EU) 2018/1999 o upravljanju energetske unije in podnebnih ukrepov uporabijo smernice Komisije;

                  3.

                  pri svojih ocenah energijske revščine uporabijo kazalnike, predstavljene v Prilogi;

                  4.

                  v skladu z uvodno izjavo 60 prenovljene direktive o električni energiji predložijo celostne rešitve politike v okviru energetske in socialne politike. Te bi morale vključevati ukrepe socialne politike in izboljšave energijske učinkovitosti, ki se medsebojno krepijo, zlasti na stanovanjskem področju;

                  5.

                  ocenijo distribucijske učinke energetskega prehoda, zlasti ukrepe za povečanje energijske učinkovitosti v nacionalnem okviru, ter opredelijo in izvajajo politike za odpravo s tem povezanih pomislekov. Ustrezno pozornost bi bilo treba nameniti oviram za naložbe v energijsko učinkovita stanovanja in profilu stanovanj, najbolj potrebnih prenove, v skladu z nacionalnimi dolgoročnimi strategijami prenove;

                  6.

                  razvijejo vse politike za odpravo energijske revščine na podlagi smiselnih in odgovornih postopkov za udeležbo javnosti in široko sodelovanje deležnikov;

                  7.

                  razvijejo ukrepe za odpravo energijske revščine, ki temeljijo na tesnem sodelovanju med vsemi ravnmi uprave, tako da omogočijo zlasti tesno sodelovanje med regionalnimi in lokalnimi organi na eni strani ter organizacijami civilne družbe in subjekti iz zasebnega sektorja na drugi;

                  8.

                  v celoti izkoristijo možnosti za uporabo financiranja in programov Unije, vključno s kohezijsko politiko, za odpravo energijske revščine, tako da analizirajo distribucijske učinke projektov energetskega prehoda in dajo prednost ukrepom, namenjenim ranljivim skupinam, da se zagotovi dostop do podpore;

                  9.

                  se pri dodeljevanju sredstev, zlasti nepovratnih, usmerjajo na gospodinjstva z nizkimi dohodki v tistih kategorijah upravičencev, ki imajo zelo omejena lastna sredstva in omejen dostop do komercialnih posojil. Proučijo naj vlogo podjetij za energetske storitve (ESCO) in pogodbeno zagotavljanje prihranka energije pri zagotavljanju rešitev za financiranje prenove energijsko revnih gospodinjstev, da bi se tem ranljivim gospodinjstvom omogočilo obvladati visoke začetne stroške.

         V Bruslju, 14. oktobra 2020

               Za Komisijo

            Kadri SIMSON

               Članica Komisije

         (1)  UL L 158, 14.6.2019, str. 125.

         (2)  Podatki iz leta 2018. Eurostat, SILC [ilc_mdes01].

         (3)  Evropski steber socialnih pravic, načelo 20 „Dostop do osnovnih storitev“: https://ec.europa.eu/commission/priorities/deeper-and-fairer-economic-and-monetary-union/european-pillar-social-rights/european-pillar-social-rights-20-principles_sl.

         (4)  COM(2019) 640 final – Sporočilo Komisije o evropskem zelenem dogovoru.

         (5)  Sporočilo Komisije Evropskemu parlamentu, Svetu, Evropskemu ekonomsko-socialnemu odboru in Odboru regij „Val prenove za Evropo – ozelenitev naših stavb, ustvarjanje delovnih mest, izboljšanje življenja“ (COM(2020) 662 final).

         (6)  Uredba (EU) 2018/1999 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. decembra 2018 o upravljanju energetske unije in podnebnih ukrepov, spremembi uredb (ES) št. 663/2009 in (ES) št. 715/2009 Evropskega parlamenta in Sveta, direktiv 94/22/ES, 98/70/ES, 2009/31/ES, 2009/73/ES, 2010/31/EU, 2012/27/EU in 2013/30/EU Evropskega parlamenta in Sveta, direktiv Sveta 2009/119/ES in (EU) 2015/652 ter razveljavitvi Uredbe (EU) št. 525/2013 Evropskega parlamenta in Sveta (UL L 328, 21.12.2018, str. 1).

         (7)  Člen 3(3)(d) Uredbe (EU) 2018/1999.

         (8)  Člen 29 Direktive (EU) 2019/944.

         (9)  V skladu s členom 2a Direktive 2010/31/EU Evropskega parlamenta in Sveta o energijski učinkovitosti stavb (UL L 153, 18.6.2010, str. 13), kakor je bila spremenjena z Direktivo (EU) 2018/844 (UL L 156, 19.6.2018, str. 75).

         (10)  Direktiva 2009/73/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. julija 2009 o skupnih pravilih notranjega trga z zemeljskim plinom in o razveljavitvi Direktive 2003/55/ES (UL L 211, 14.8.2009, str. 94).

         (11)  Direktiva 2012/27/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. oktobra 2012 o energetski učinkovitosti, spremembi direktiv 2009/125/ES in 2010/30/EU ter razveljavitvi direktiv 2004/8/ES in 2006/32/ES (UL L 315, 14.11.2012, str. 1).

         (12)  Direktiva (EU) 2018/2002 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. decembra 2018 o spremembi Direktive 2012/27/EU o energetski učinkovitosti (UL L 328, 21.12.2018, str. 210).

         (13)  To temelji na obstoječih obveznostih na podlagi Direktive 2012/27/EU. Glej tudi Prilogo k Priporočilu Komisije o prenosu obveznosti prihranka energije iz spremenjene direktive o energijski učinkovitosti (C(2019) 6621 final).

         (14)  To temelji na obstoječih obveznostih na podlagi člena 4 Direktive 2012/27/EU o energijski učinkovitosti, ki so bile prenesene v direktivo o energijski učinkovitosti stavb in še okrepljene v zvezi s potrebo po odpravi energijske revščine. V uvodni izjavi 11 Direktive (EU) 2018/844 je pojasnjeno, da bi bilo treba upoštevati potrebo po zmanjšanju energijske revščine, in sicer v skladu z merili, ki jih opredelijo države članice. Pojasnjeno je tudi, da imajo države članice pri zasnovanju nacionalnih ukrepov, ki bi prispevali k zmanjšanju energijske revščine, v svojih strategijah prenove pravico, da določijo tiste, za katere menijo, da so pomembni.

         (15)  Na podlagi ocenjenega števila prebivalcev v EU-27, ki je 1. januarja 2018 znašalo 446 milijonov: http://ec.europa.eu/eurostat/statistics-explained/index.php/Population_and_population_change_statistics.

         (16)  Evropska komisija, Sporočilo Komisije Evropskemu parlamentu, Evropskemu svetu, Svetu, Evropskemu ekonomsko-socialnemu odboru in Odboru regij: Čas za Evropo: obnova in priprava za naslednjo generacijo, 27. maj 2020.

         (17)  V uvodni izjavi 59 Direktive (EU) 2019/944 je navedeno, da bi morala Komisija aktivno podpirati izvajanje določb navedene direktive o energijski revščini z omogočanjem izmenjave dobrih praks med državami članicami.

         (18)  Sporočilo Komisije Evropskemu parlamentu, Svetu, Evropskemu ekonomsko-socialnemu odboru in Odboru regij o cenah in stroških energije (COM(2020) 951) ter spremni delovni dokument služb Komisije (SWD(2020) 951).

         PRILOGA
         KAZALNIKI ENERGIJSKE REVŠČINE
         V nadaljevanju predstavljeni kazalniki so državam članicam na voljo pri Statističnem uradu Evropske unije in Evropski opazovalnici za energijsko revščino, da jih uporabijo pri ocenjevanju nacionalnih ravni energijske revščine.
         Komisija v pomoč državam članicam zagotavlja smernice o razlagi takih kazalnikov, oblikovanih na ravni EU, zaradi boljše količinske opredelitve koncepta znatnega števila energijsko revnih gospodinjstev, določenega na podlagi nacionalnih opredelitev energijske revščine (1).
         Države članice lahko nadalje razčlenijo nekatere kazalnike, navedene v točkah 1 in 2, ter tako globlje analizirajo morebitne dejavnike energijske revščine na nacionalni ravni.
         Kazalnike je mogoče razdeliti v štiri skupine:

                     (a)

                        kazalniki za primerjavo med izdatki za energijo in dohodki: z njimi se količinsko opredeli energijska revščina, tako da se znesek, ki ga gospodinjstva porabijo za energijo, primerja z merilom dohodka (npr. odstotek ali število gospodinjstev, ki za domače energetske storitve porabijo več kot določen delež svojega razpoložljivega dohodka);

                     (b)

                        kazalniki, ki temeljijo na samoocenjevanju: gospodinjstvom se neposredno postavi vprašanje, v kolikšnem obsegu se jim zdi, da si lahko privoščijo energijo (npr. zmožnost, da svoje domove pozimi ustrezno ogrevajo in poleti ustrezno ohlajajo);

                     (c)

                        kazalniki, ki temeljijo na neposrednem merjenju: s temi kazalniki se merijo fizikalne spremenljivke za določitev ustreznosti energetskih storitev (npr. sobna temperatura);

                     (d)

                        posredni kazalniki: z njimi se meri energijska revščina na podlagi s tem povezanih dejavnikov, kot so zaostala plačila računov za komunalne storitve, število odklopov in kakovost stanovanj.

               1.   Kazalniki, osredotočeni na cenovno dostopnost energetskih storitev

                     —

                     Delež prebivalstva, ki mu grozi revščina (pod 60 % nacionalne mediane ekvivalentnega razpoložljivega dohodka) in svojih domov ne more ustrezno ogrevati, na podlagi vprašanja „Ali si vaše gospodinjstvo lahko privošči ustrezno ogrevanje doma?“ (Eurostat, SILC [ilc_mdes01])

                     —

                     Delež celotnega prebivalstva, ki svojih domov ne more ustrezno ogrevati, na podlagi vprašanja „Ali si vaše gospodinjstvo lahko privošči ustrezno ogrevanje doma?“ (Eurostat, SILC [ilc_mdes01])

                     —

                     Zaostala plačila računov za komunalne storitve: delež prebivalstva, ki mu grozi revščina (pod 60 % nacionalne mediane ekvivalentnega razpoložljivega dohodka) in zaostaja s plačili računov za komunalne storitve (Eurostat, SILC, [ilc_mdes07])

                     —

                     Zaostala plačila računov za komunalne storitve: delež prebivalstva, ki zaostaja s plačili računov za komunalne storitve (Eurostat, SILC, [ilc_mdes07])

                     —

                     Izdatki za električno energijo, plin in druga goriva kot delež vseh izdatkov gospodinjstva

                     —

                     Delež gospodinjstev, katerih delež izdatkov za energijo glede na dohodke presega dvakratnik deleža nacionalne mediane (vir: Eurostat, Household Budget Surveys, 2015)

                     —

                     Delež gospodinjstev, katerih absolutni izdatki za energijo so nižji od polovice nacionalne mediane (Eurostat, Household Budget Surveys, 2015)

               2.   Dopolnilni kazalniki

                     —

                     Cene električne energije za gospodinjske odjemalce – povprečna skupina porabe (Eurostat, [nrg_pc_204])

                     —

                     Cene plina za gospodinjske odjemalce – povprečna skupina porabe (Eurostat, [nrg_pc_202])

                     —

                     Cene plina za gospodinjske odjemalce, najnižja skupina porabe (Eurostat, [nrg_pc_202])

                     —

                     Delež prebivalstva, ki mu grozi revščina (pod 60 % nacionalne mediane ekvivalentnega razpoložljivega dohodka) in živi v stanovanjih, ki zamakajo, so vlažna ali jih je načela trohnoba (Eurostat, SILC, [ilc_mdho01])

                     —

                     Delež prebivalstva, ki živi v stanovanjih, ki zamakajo, so vlažna ali jih je načela trohnoba – celotno prebivalstvo (Eurostat SILC, [TESSI292])

                     —

                     Poraba končne energije na kvadratni meter v stanovanjskem sektorju, glede na podnebje (podatkovna zbirka projekta Odyssee-MURE)

            (1)  SWD(2020)960 „Smernice EU o energijski revščini“.