title: Priporočilo Komisije (EU) 2022/822 z dne 18. maja. 2022 o pospešitvi postopkov izdaje dovoljenj za projekte na področju energije iz obnovljivih virov in poenostavitvi sklepanja pogodb o nakupu električne energije

text:
               25.5.2022

               SL

               Uradni list Evropske unije

               L 146/132

      PRIPOROČILO KOMISIJE (EU) 2022/822
      z dne 18. maja. 2022
      o pospešitvi postopkov izdaje dovoljenj za projekte na področju energije iz obnovljivih virov in poenostavitvi sklepanja pogodb o nakupu električne energije
      EVROPSKA KOMISIJA JE –
      ob upoštevanju Pogodbe o delovanju Evropske unije in zlasti člena 292 Pogodbe,
      ob upoštevanju naslednjega:

                  (1)

                  Energija iz obnovljivih virov je v središču prehoda na čisto energijo, ki je potreben za uresničitev ciljev evropskega zelenega dogovora, zagotavljanje cenovno dostopne energije ter zmanjšanje odvisnosti Unije od fosilnih goriv in uvoza energije.

                  (2)

                  Energija iz obnovljivih virov državljanom Unije prinaša številne koristi: prispevek k prizadevanjem za obvladovanje podnebnih sprememb, pomoč pri varstvu okolja, ustvarjanje rasti in delovnih mest, prispevek k vodilnemu položaju Unije na tehnološkem in industrijskem področju ter povečanje odpornosti gospodarstva Unije.

                  (3)

                  Energetskemu sektorju gre pripisati več kot 75 % vseh emisij toplogrednih plinov v Uniji. Pospešitev proizvodnje energije z razvojem in uporabo obratov za proizvodnjo energije iz obnovljivih virov je zato bistvenega pomena pri doseganju cilja Unije glede energije iz obnovljivih virov za leto 2030 in prispeva k doseganju cilja Unije, da se do leta 2030 emisije toplogrednih plinov zmanjšajo za vsaj 55 % v skladu z Uredbo (EU) 2021/1119 Evropskega parlamenta in Sveta (1).

                  (4)

                  Hitro povečanje deleža energije iz obnovljivih virov je ključno pri reševanju problema visokih cen energije. Nižji fiksni stroški energije iz obnovljivih virov in variabilni stroški, ki so blizu nič, pomenijo, da so bili stroški električne energije iz obnovljivih virov stabilnejši in nižji od stroškov fosilnih goriv. Zaradi pospešenega uvajanja obnovljivih virov energije bo Unija manj odvisna od fosilnih goriv, predvsem uvoženih.

                  (5)

                  Kot je priznano v sporočilu „REPowerEU: skupni evropski ukrepi za cenovno dostopnejšo, zanesljivejšo in bolj trajnostno energijo“ (v nadaljnjem besedilu: sporočilo REPowerEU) (2), je hitro povečanje uporabe energije iz obnovljivih virov bistveno za zmanjšanje odvisnosti Unije od fosilnih goriv in postopno opuščanje potrošnje ruskega plina. Načrt REPowerEU vsebuje ukrepe za uresničitev tega cilja, enako kot tudi evropski semester, v okviru katerega se predlagajo priporočila za posamezne države glede izdaje dovoljenj, ki so prilagojena razmeram v posameznih državah članicah.

                  (6)

                  S sporočilom REPowerEU je bila uvedena tudi pobuda za pospeševalnik za vodik, s katero so se podvojili cilji za leto 2030 glede obnovljivega vodika, da bi se zmanjšala zunanja odvisnost Unije od uvoza fosilnih goriv. Za proizvodnjo 10 milijonov ton obnovljivega vodika bo Unija do leta 2030 potrebovala dodatne zmogljivosti za proizvodnjo energije iz obnovljivih virov v višini 80 GW.

                  (7)

                  Projekti na področju energije iz obnovljivih virov morajo biti načeloma odobreni, da se lahko opravlja načrtovana dejavnost. Postopki izdaje dovoljenj pomagajo zagotoviti varnost in zanesljivost projektov. Vendar zapletenost, raznolikost in predolgo trajanje navedenih postopkov močno ovirajo potrebno hitro uvedbo energije iz obnovljivih virov ter doseganje cenovno dostopnejšega, zanesljivejšega in bolj trajnostnega energetskega sistema Unije.

                  (8)

                  Zamude pri obdelavi odobritev za projekte ogrožajo pravočasno doseganje energetskih in podnebnih ciljev ter povečujejo stroške projektov, ki so za to potrebni. Zaradi dinamičnih inovacij lahko zamude privedejo tudi do namestitve manj učinkovitih obratov za proizvodnjo energije iz obnovljivih virov.

                  (9)

                  Te ovire so bile opredeljene že v Direktivi 2001/77/ES Evropskega parlamenta in Sveta (3), ki od držav članic zahteva, da ocenijo postopke izdaje dovoljenj, da bi se zmanjšale regulativne in neregulativne ovire za proizvodnjo električne energije iz obnovljivih virov. Z Direktivo 2009/28/ES Evropskega parlamenta in Sveta (4) so bile uvedene zahteve za poenostavitev upravnih postopkov za razvijalce energije iz obnovljivih virov. Te zahteve so okrepljene z Direktivo (EU) 2018/2001 Evropskega parlamenta in Sveta (5). Njihov popoln in hiter prenos v vseh državah članicah znatno prispeva k skrajšanju upravnih postopkov ter je najpomembnejša prednostna naloga, ki bi jo bilo treba izvršiti čim prej.

                  (10)

                  Komisija podpira države članice prek Instrumenta za tehnično podporo (6), ki zagotavlja prilagojeno tehnično strokovno znanje za oblikovanje in izvajanje reform, vključno s tistimi za racionalizacijo okvira za postopke odobritve in izdaje dovoljenj za projekte na področju energije iz obnovljivih virov, ter spodbuja uporabo podjetniških pogodb o nakupu električne energije za energijo iz obnovljivih virov. Tehnična podpora na primer vključuje krepitev upravne zmogljivosti, usklajevanje zakonodajnih okvirov in izmenjavo ustreznih dobrih praks.

                  (11)

                  Roki za postopke izdaje dovoljenj iz Direktive (EU) 2018/2001 se uporabljajo brez poseganja v obveznosti, ki izhajajo iz veljavnega okoljskega prava Unije, v sodne pritožbe, pravna sredstva in druge postopke pred sodiščem ter v mehanizme za alternativno reševanje sporov, vključno s pritožbenimi postopki, zunajsodnimi pritožbami in pravnimi sredstvi, pri čemer se lahko podaljšajo za čas trajanja takih postopkov.

                  (12)

                  Pomanjkanje javne podpore za projekte na področju energije iz obnovljivih virov je še ena velika ovira za njihovo izvajanje v številnih državah članicah. V ta namen bi bilo treba potrebe in stališča državljanov in družbenih deležnikov upoštevati na vseh stopnjah razvoja projektov na področju obnovljivih virov energije – od razvoja politike do prostorskega načrtovanja in razvoja projektov – ter spodbujati dobre prakse za zagotavljanje pravične porazdelitve različnih vplivov obratov na lokalno prebivalstvo.

                  (13)

                  Večina ovir, povezanih z izdajo dovoljenj za projekte na področju energije iz obnovljivih virov in povezano omrežno infrastrukturo, ter dobre prakse za njihovo odpravo so bile opredeljene na ravni držav članic.

                  (14)

                  Upravne ovire so postale pomembnejše zaradi izboljšav v zvezi z drugimi ovirami, kot so stroški tehnologije, ki so se v zadnjih desetih letih drastično znižali, ali težave s financiranjem, ki so jih ublažila znižanja stroškov in vse večje število podjetniških pogodb o nakupu električne energije za energijo iz obnovljivih virov.

                  (15)

                  To priporočilo obravnava te pomisleke in poziva k iskanju rešitev v obstoječem pravnem okviru. Ne posega v pravo Unije, zlasti na področju energije in okolja, ter v obveznosti, ki iz njega izhajajo. Prav tako ne posega v pravila Unije o konkurenci, zlasti v člene 101, 102 in 106 Pogodbe o delovanju Evropske unije, ter v prakso odločanja Komisije pri izvrševanju pravil Unije o konkurenci.

                  (16)

                  Skupaj s tem priporočilom je bil sprejet zakonodajni predlog za spremembo in okrepitev določb Direktive (EU) 2018/2001 v zvezi z upravnimi postopki. Ker je nujno pospešiti uvajanje projektov na področju energije iz obnovljivih virov, bi morale države članice v skladu s členom 15b predloga spremembe Direktive (EU) 2018/2001 o izdaji dovoljenj čim prej začeti opredeljevati primerna kopenska in morska območja ter pripravljati načrte za posebej primerna območja („območja, namenjena obnovljivim virom energije“).

                  (17)

                  Pomorsko prostorsko načrtovanje je ključno orodje za opredelitev prihodnjih območij za uvajanje energije iz obnovljivih virov ter spodbujanje večkratne uporabe pomorskega prostora, vključno z ohranjanjem in varstvom morskega okolja. Države članice so morale v skladu z direktivo o pomorskem prostorskem načrtovanju (7) svoje nacionalne pomorske prostorske načrte sprejeti do 31. marca 2021. Komisija poziva države članice, ki direktive o pomorskem prostorskem načrtovanju še ne izvajajo v celoti, naj pripravijo in sprejmejo svoje nacionalne načrte (8).

                  (18)

                  Ovire, ki izhajajo iz postopkov izdaje dovoljenj, bi lahko vplivale tudi na prihodnjo uvedbo inovativnih tehnologij za razogljičenje, ki so potrebne za podnebno nevtralnost. Vzpostavitev regulativnih peskovnikov, tj. preskušanje inovativnih tehnologij, proizvodov, storitev ali pristopov, ki niso v celoti skladni z obstoječim pravnim in regulativnim okvirom, v resničnem okolju, bi lahko podprla inovacije in olajšala poznejše prilagajanje regulativnega okolja, da bi se omogočila njihova uporaba.

                  (19)

                  Razvoj projektov na področju energije iz obnovljivih virov, ki se delno ali v celoti financirajo s podjetniškimi pogodbami o nakupu, bo pomagal pospešiti uvajanje energije iz obnovljivih virov. Poleg tega podjetniške pogodbe o nakupu prinašajo neposredne koristi za končne potrošnike, vključno z zagotavljanjem konkurenčne in predvidljive cene energije ter prispevanjem k agendi družbene odgovornosti podjetij v Uniji.

                  (20)

                  Čeprav se je v zadnjih petih letih število podjetniških pogodb o nakupu vsako leto povečalo, predstavlja delež projektov na področju energije iz obnovljivih virov, ki jih neposredno financirajo poslovni odjemalci, le 15–20 % letnega trga. Sklepanje podjetniških pogodb o nakupu je v glavnem omejeno na nekatere države članice, na električno energijo kot nosilca energije in na velika multinacionalna podjetja z neposrednim stikom s potrošniki.

                  (21)

                  Komisija skupaj s tem priporočilom prek geografskega laboratorija za energijo in industrijo (EIGL) (9) daje na voljo digitalno konsolidirane nabore podatkov o najrazličnejših pomembnih energetskih in okoljskih dejavnikih, da bi državam članicam pomagala opredeliti območja, namenjena obnovljivim virom energije, za hitro uvedbo novih projektov na področju energije iz obnovljivih virov. Komisija namerava to orodje za kartiranje dodatno razviti z vključitvijo dodatnih naborov podatkov in povezav z digitalnimi orodji držav članic za prostorsko načrtovanje –

            SPREJELA NASLEDNJE PRIPOROČILO:

         OPREDELITEV

                  1

                  Za namene tega priporočila in smernic, ki ga dopolnjujejo, projekti na področju energije iz obnovljivih virov vključujejo proizvodne obrate za proizvodnjo energije iz obnovljivih virov, kot so opredeljeni v direktivi o energiji iz obnovljivih virov (tudi v obliki obnovljivega vodika), ter sredstva, potrebna za njihovo priključitev na omrežje in skladiščenje proizvedene energije.

         HITREJŠI IN KRAJŠI POSTOPKI

                  2

                  Ob upoštevanju zakonodajnega predloga, s katerim se spreminjajo in krepijo določbe Direktive (EU) 2018/2001 v zvezi z upravnimi postopki, ter brez poseganja v pravo Unije bi morale države članice zagotoviti, da so načrtovanje, gradnja in obratovanje obratov za proizvodnjo energije iz obnovljivih virov, njihova priključitev na električno, plinsko in toplotno omrežje ter samo integrirano omrežje in sredstva za skladiščenje upravičeni do najugodnejšega postopka, ki je na voljo v njihovih postopkih načrtovanja in izdajanja dovoljenj, ter da se šteje, da so v prevladujočem javnem interesu in interesu javne varnosti.

                  3

                  Države članice bi morale določiti jasno opredeljene, pospešene in čim krajše roke za vse korake, potrebne za izdajo dovoljenj za gradnjo in izvajanje projektov na področju energije iz obnovljivih virov, ter navesti, v katerih primerih in okoliščinah se taki roki lahko podaljšajo. Države članice bi morale določiti zavezujoče najdaljše roke za vse ustrezne faze postopka presoje vplivov na okolje. Trajanje postopkov izdaje dovoljenj za namestitev solarnih naprav v umetnih strukturah bi moralo biti omejeno na največ tri mesece.

                  4

                  Države članice bi morale določiti časovne okvire in posebna postopkovna pravila, da bi se zagotovila učinkovitost pravnih postopkov v zvezi z dostopom do pravnega varstva za projekte na področju energije iz obnovljivih virov.

                  5

                  Države članice bi morale vzpostaviti enoten in usklajen postopek predložitve vlog, ki bi zajemal celoten upravni postopek predložitve vlog in izdaje dovoljenj. Hkratna predložitev več vlog bi morala imeti prednost pred zaporedno predložitvijo vlog, če so potrebne različne odobritve, tudi za povezane projekte v zvezi z omrežji.

                  6

                  Države članice bi morale vlagateljem omogočiti, da v času med predložitvijo vloge za dovoljenje in gradnjo projektov posodobijo tehnološke specifikacije svojih projektov in tako omogočijo uvedbo inovativnih tehnologij.

                  7

                  Pri izvajanju teh priporočil bi morale države članice uporabiti prakse, opisane v poglavju I, oddelek 2, smernic iz Priloge k temu priporočilu.

         OLAJŠANJE UDELEŽBE DRŽAVLJANOV IN SKUPNOSTI

                  8

                  Države članice bi morale spodbujati udeležbo državljanov, vključno z gospodinjstvi z nizkimi in srednjimi dohodki, in energetskih skupnosti v projektih na področju energije iz obnovljivih virov ter sprejeti ukrepe za spodbujanje prenosa koristi energetskega prehoda na lokalne skupnosti, s čimer bi se povečalo sprejemanje s strani javnosti in njeno udejstvovanje.

                  9

                  Države članice bi morale izvajati poenostavljene postopke izdaje dovoljenj za skupnosti na področju energije iz obnovljivih virov, vključno s priključitvijo obratov v lasti skupnosti na omrežje, ter čim bolj poenostaviti postopke in zahteve za izdajo dovoljenj za proizvodnjo, tudi za samooskrbovalce z energijo iz obnovljivih virov.

                  10

                  Pri izvajanju teh priporočil bi morale države članice uporabiti prakse, opisane v poglavju I, oddelka 5(c) in 6(a), smernic iz Priloge k temu priporočilu.

         IZBOLJŠANJE NOTRANJEGA USKLAJEVANJA

                  11

                  Države članice bi morale zagotoviti racionalizacijo in učinkovito usklajevanje med nacionalnimi, regionalnimi in občinskimi ravnmi v zvezi z vlogami in odgovornostmi pristojnih organov ter veljavno zakonodajo, predpisi in postopki za odobritev projektov na področju energije iz obnovljivih virov.

                  12

                  Države članice bi morale vzpostaviti točko „vse na enem mestu“ za izdajo dovoljenj za projekte na področju energije iz obnovljivih virov v skladu z Direktivo (EU) 2018/2001, in sicer s čim manjšim številom vključenih organov ter s čim večjo učinkovitostjo ob upoštevanju javnih sredstev in prednosti koncentracije tehnološkega, okoljskega in pravnega strokovnega znanja.

                  13

                  Države članice bi morale uvesti pravila, po katerih bi odsotnost odgovora pristojnega organa ali organov v določenih rokih privedla do sprejetja dane zahteve v ustrezni fazi postopka izdaje dovoljenja za projekte na področju obnovljivih virov energije (t. i. pozitivni molk organa), razen če se njihov odgovor zahteva z zakonodajo Unije ali nacionalno zakonodajo.

                  14

                  Pri izvajanju teh priporočil bi morale države članice uporabiti prakse, opisane v poglavju I, oddelek 3, smernic iz Priloge k temu priporočilu.

         JASNI IN DIGITALIZIRANI POSTOPKI

                  15

                  Države članice bi morale vlagateljem na začetku postopka izdaje dovoljenj za projekte na področju energije iz obnovljivih virov sporočiti jasne, popolne in pregledne informacije o vseh zahtevah in fazah postopka, vključno s pritožbenimi postopki.

                  16

                  Države članice bi morale uvesti popolnoma digitalne postopke izdaje dovoljenj in elektronsko komunikacijo, ki bi nadomestila uporabo papirja. Razvijalcem projektov bi bilo treba v okviru spletnega priročnika o postopkih centralno zagotoviti ustrezne informacije, vključno s predlogami za vloge, okoljskimi študijami in podatki ter informacijami o možnostih za sodelovanje javnosti in upravnih taksah.

                  17

                  Pri izvajanju teh priporočil bi morale države članice uporabiti prakse, opisane v poglavju I, oddelek 3, smernic iz Priloge k temu priporočilu.

         ZADOSTNI ČLOVEŠKI VIRI IN SPRETNOSTI

                  18

                  Države članice bi morale zagotoviti, da imajo njihovi organi za izdajo dovoljenj in organi za okoljsko presojo zadostno in ustrezno osebje z ustreznimi spretnostmi in kvalifikacijami.

                  19

                  Države članice bi morale izkoristiti možnosti financiranja Unije in nacionalnih virov financiranja, ki so na voljo za izpopolnjevanje in preusposabljanje, zlasti na regionalni in lokalni ravni, ter razmisliti o vzpostavitvi zavezništva za sektorsko sodelovanje na področju spretnosti za premostitev vrzeli v spretnostih osebja, ki se ukvarja s postopki izdaje dovoljenj in okoljskimi ocenami.

                  20

                  Pri izvajanju teh priporočil bi morale države članice uporabiti prakse, opisane v poglavju I, oddelek 4, smernic iz Priloge k temu priporočilu.

         BOLJŠA OPREDELITEV IN NAČRTOVANJE LOKACIJ ZA PROJEKTE

                  21

                  Države članice bi morale hitro opredeliti primerna kopenska in morska območja za projekte na področju energije iz obnovljivih virov, sorazmerno z njihovimi nacionalnimi energetskimi in podnebnimi načrti ter njihovim prispevkom k doseganju revidiranega cilja glede energije iz obnovljivih virov za leto 2030. V okviru tega postopka kartiranja bi bilo treba omejena in jasno opredeljena območja določiti kot posebej primerna za razvoj energije iz obnovljivih virov (območja, namenjena obnovljivim virom energije), pri čemer bi se bilo treba čim bolj izogibati območjem, dragocenim za okolje, in med drugim dati prednost degradiranim zemljiščem, ki niso uporabna za kmetijstvo. V ta namen se države članice spodbuja, da uporabijo posodobljene nabore podatkov, ki so na voljo prek geografskega laboratorija za energijo in industrijo (EIGL) (10).

                  22

                  Države članice bi morale na najmanjšo potrebno raven omejiti „izključitvena območja“, na katerih razvoj energije iz obnovljivih virov ni mogoč. Zagotoviti bi morale jasne in pregledne informacije z obrazloženo utemeljitvijo omejitev glede razdalje do stanovanjskih in vojaških območij oziroma območji civilnega letalstva. Omejitve bi morale temeljiti na dokazih in biti zasnovane tako, da izpolnjujejo svoj predvideni namen in hkrati čim bolj povečajo razpoložljivost prostora za razvoj projektov, pri čemer bi se morale upoštevati druge omejitve na področju prostorskega načrtovanja.

                  23

                  Države članice bi morale racionalizirati zahteve glede presoje vplivov na okolje za projekte na področju energije iz obnovljivih virov, kolikor je to pravno mogoče, in sicer z uporabo razpoložljivih tehničnih smernic za uskladitev uporabe energije iz obnovljivih virov z okoljsko zakonodajo Unije ter vključitvijo presoje vplivov na okolje in drugih ustreznih okoljskih presoj v skupni postopek. Države članice bi morale določitev obsega (11) sistematično uporabljati ali jo določiti kot obvezno, da bi se izboljšala kakovost postopka presoje vplivov na okolje.

                  24

                  Države članice bi morale zagotoviti, da ubijanje ali vznemirjanje posameznih primerkov prosto živečih ptic in zaščitenih vrst v skladu z Direktivo Sveta 92/43/EGS (12) ni ovira za razvoj projektov na področju energije iz obnovljivih virov, tako da se od takih projektov zahteva, da po potrebi vključujejo blažitvene ukrepe za učinkovito preprečevanje ubijanja ali vznemirjanja, tako da spremljajo njihovo učinkovitost in glede na informacije, pridobljene s spremljanjem, sprejmejo nadaljnje ukrepe, ki so potrebni za zagotovitev, da ni znatnega negativnega vpliva na populacijo zadevne vrste. V tem primeru se naključno ubijanje ali vznemirjanje posameznih osebkov ne bi smelo šteti za namerno in zato ne bi smelo spadati na področje uporabe člena 12(1) Direktive 92/43/EGS niti člena 5 Direktive 2009/147/ES Evropskega parlamenta in Sveta (13).

                  25

                  Države članice bi morale spodbujati zgodnje vključevanje javnosti v opredeljevanje prostorskih načrtov, k spodbujanju večkratne uporabe območij in zagotavljanju preglednosti glede tega, kje in kako se lahko projekti na področju energije iz obnovljivih virov gradijo ali nameščajo, vključno z manjšimi obrati na občinski ravni. Države članice bi si morale prizadevati za usklajeno načrtovanje omrežij in zmogljivosti za proizvodnjo energije iz obnovljivih virov na vseh ravneh, tudi v okviru regionalnega sodelovanja.

                  26

                  Pri izvajanju teh priporočil bi morale države članice uporabiti prakse, opisane v poglavju I, oddelek 5, smernic iz Priloge k temu priporočilu.

         ENOSTAVNEJŠA PRIKLJUČITEV NA OMREŽJE

                  27

                  Države članice bi morale izvajati dolgoročno načrtovanje omrežja in naložbe, skladne z načrtovano širitvijo zmogljivosti za proizvodnjo energije iz obnovljivih virov, pri čemer bi morale upoštevati prihodnje povpraševanje in cilj podnebne nevtralnosti.

                  28

                  Države članice bi morale vzpostaviti poenostavljene postopke za nadomestitev stare zmogljivosti z novo zmogljivostjo obstoječih obratov za proizvodnjo energije iz obnovljivih virov, vključno z racionaliziranimi postopki za okoljske presoje, in sprejeti preprost postopek uradnega obveščanja za njihovo priključitev na omrežje, če niso predvideni znatni negativni okoljski ali družbeni vplivi.

                  29

                  Države članice bi morale zagotoviti, da operaterji sistemov (i) uporabljajo pregleden in digitalen postopek za aplikacije za priključitev na omrežje, (ii) zagotavljajo informacije o zmogljivostih omrežja ter (iii) optimizirajo uporabo zmogljivosti omrežja z omogočanjem njene uporabe elektrarnam, ki združujejo več komplementarnih tehnologij.

                  30

                  Države članice bi morale zagotoviti pravno varnost pri spreminjanju namembnosti plinovodov za zemeljski plin na vodik ter pri tem jasno navesti, katere odobritve bodo potrebne, in omogočiti uporabo predhodno pridobljenih odobritev.

                  31

                  Pri izvajanju teh priporočil bi morale države članice uporabiti prakse, opisane v poglavju I, oddelek 6, smernic iz Priloge k temu priporočilu.

         INOVATIVNI PROJEKTI

                  32

                  Države članice se spodbuja k vzpostavitvi regulativnih peskovnikov za odobritev ciljno usmerjenih izjem od nacionalnega, regionalnega ali lokalnega zakonodajnega ali regulativnega okvira za inovativne tehnologije, proizvode, storitve ali pristope, da se olajša izdaja dovoljenj v podporo uvajanju in sistemskemu vključevanju energije iz obnovljivih virov, skladiščenju in drugim tehnologijam razogljičenja v skladu z zakonodajo Unije.

         POENOSTAVITEV SKLEPANJA POGODB O NAKUPU ELEKTRIČNE ENERGIJE

                  33

                  Države članice bi morale hitro odpraviti vse neupravičene upravne ali tržne ovire za podjetniške pogodbe o nakupu energije iz obnovljivih virov, zlasti da bi se pospešilo sklepanje podjetniških pogodb o nakupu energije iz obnovljivih virov s strani malih in srednjih podjetij.

                  34

                  Države članice bi morale oblikovati, načrtovati in izvajati programe podpore – in potrdila o izvoru – tako, da so združljivi s podjetniškimi pogodbami o nakupu energije iz obnovljivih virov, jih dopolnjujejo in omogočajo.

                  35

                  Pri izvajanju teh priporočil bi morale države članice uporabiti prakse, opisane v poglavju II smernic iz Priloge k temu priporočilu.

         SPREMLJANJE, POROČANJE IN PREGLED

                  36

                  Države članice bi morale vzpostaviti kontaktno točko, zadolženo za redno spremljanje glavnih ozkih grl v postopku izdaje dovoljenj in obravnavanje težav, s katerimi se srečujejo razvijalci projektov na področju energije iz obnovljivih virov.

                  37

                  Od marca 2023 bi morale države članice Komisiji vsaki dve leti v okviru celovitih nacionalnih energetskih in podnebnih poročil o napredku, ki jih je treba predložiti v skladu s členom 17 Uredbe (EU) 2018/1999 Evropskega parlamenta in Sveta (14), sporočiti vse razpoložljive podrobne informacije o stanju izvajanja tega priporočila.

                  38

                  Komisija bo dve leti po sprejetju tega priporočila pregledala njegovo izvajanje in ocenila, ali so potrebni nadaljnji ukrepi, pri čemer bo upoštevala informacije, ki jih bodo predložile države članice.

         V Bruslju, 18. maja 2022

               Za Komisijo

            Kadri SIMSON

               članica Komisije

         (1)  Uredba (EU) 2021/1119 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 30. junija 2021 o vzpostavitvi okvira za doseganje podnebne nevtralnosti in spremembi uredb (ES) št. 401/2009 in (EU) 2018/1999 (evropska podnebna pravila) (UL L 243, 9.7.2021, str. 1).

         (2)  Sporočilo Komisije Evropskemu parlamentu, Evropskemu svetu, Svetu, Evropskemu ekonomsko-socialnemu odboru in Odboru regij „REPowerEU: skupni evropski ukrepi za cenovno dostopnejšo, zanesljivejšo in bolj trajnostno energijo“, COM(2022) 108 final.

         (3)  Direktiva 2001/77/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 27. septembra 2001 o spodbujanju proizvodnje električne energije iz obnovljivih virov energije na notranjem trgu z električno energijo (UL L 283, 27.10.2001, str. 33).

         (4)  Direktiva 2009/28/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. aprila 2009 o spodbujanju uporabe energije iz obnovljivih virov, spremembi in poznejši razveljavitvi direktiv 2001/77/ES in 2003/30/ES (UL L 140, 5.6.2009, str. 16).

         (5)  Direktiva (EU) 2018/2001 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. decembra 2018 o spodbujanju uporabe energije iz obnovljivih virov (UL L 328, 21.12.2018, str. 82).

         (6)  Uredba (EU) 2021/240 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 10. februarja 2021 o vzpostavitvi Instrumenta za tehnično podporo (UL L 57, 18.2.2021, str. 1).

         (7)  Direktiva 2014/89/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. julija 2014 o vzpostavitvi okvira za pomorsko prostorsko načrtovanje (UL L 257, 28.8.2014, str. 135).

         (8)  Glej poročilo Komisije o napredku pri izvajanju direktive o pomorskem prostorskem načrtovanju, COM(2022) 185 z dne 3. maja 2022.

         (9)  https://energy-industry-geolab.jrc.ec.europa.eu/

         (10)  https://ec.europa.eu/energy-industry-geography-lab

         (11)  Določitev obsega pomeni izdajo mnenja o obsegu in stopnji podrobnosti informacij o okolju, ki jih je treba predložiti v obliki poročila o presoji vplivov na okolje.

         (12)  Direktiva Sveta 92/43/EGS z dne 21. maja 1992 o ohranjanju naravnih habitatov ter prosto živečih živalskih in rastlinskih vrst (UL L 206, 22.7.1992, str. 7).

         (13)  Direktiva 2009/147/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 30. novembra 2009 o ohranjanju prosto živečih ptic (UL L 20, 26.1.2010, str. 7).

         (14)  Uredba (EU) 2018/1999 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. decembra 2018 o upravljanju energetske unije in podnebnih ukrepov, spremembi uredb (ES) št. 663/2009 in (ES) št. 715/2009 Evropskega parlamenta in Sveta, direktiv 94/22/ES, 98/70/ES, 2009/31/ES, 2009/73/ES, 2010/31/EU, 2012/27/EU in 2013/30/EU Evropskega parlamenta in Sveta, direktiv Sveta 2009/119/ES in (EU) 2015/652 ter razveljavitvi Uredbe (EU) št. 525/2013 Evropskega parlamenta in Sveta (UL L 328, 21.12.2018, str. 1).


title: Priporočilo Komisije (EU) 2022/758 z dne 27. aprila 2022 o zaščiti novinarjev in zagovornikov človekovih pravic, ki se udejstvujejo pri udeležbi javnosti, pred očitno neutemeljenimi in zlorabljenimi sodnimi postopki (strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti)

text:
               17.5.2022

               SL

               Uradni list Evropske unije

               L 138/30

      PRIPOROČILO KOMISIJE (EU) 2022/758
      z dne 27. aprila 2022
      o zaščiti novinarjev in zagovornikov človekovih pravic, ki se udejstvujejo pri udeležbi javnosti, pred očitno neutemeljenimi in zlorabljenimi sodnimi postopki (strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti)
      EVROPSKA KOMISIJA JE –
      ob upoštevanju Pogodbe o delovanju Evropske unije in zlasti člena 292 Pogodbe,
      ob upoštevanju naslednjega:

                  (1)

                  Člen 2 Pogodbe o Evropski uniji določa, da Unija temelji na vrednotah spoštovanja človekovega dostojanstva, svobode, demokracije, enakosti, pravne države in spoštovanja človekovih pravic, vključno s pravicami pripadnikov manjšin.

                  (2)

                  Člen 10(3) Pogodbe o Evropski uniji določa, da ima vsak državljan Unije pravico sodelovati v demokratičnem življenju Unije. Listina Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljnjem besedilu: Listina) med drugim določa pravice do spoštovanja zasebnega in družinskega življenja (člen 7), varstva osebnih podatkov (člen 8), svobode izražanja in obveščanja, kar vključuje spoštovanje svobode in pluralnosti medijev, (člen 11) ter do učinkovitega pravnega sredstva in nepristranskega sodišča (člen 47).

                  (3)

                  Pravica do svobode izražanja in obveščanja, kakor je določena v členu 11 Listine, vključuje pravico do mnenja ter sprejemanja in širjenja vesti in idej brez vmešavanja javnih organov in ne glede na državne meje. Čeprav ne gre za absolutno pravico, morajo biti kakršne koli omejitve predpisane z zakonom in spoštovati bistveno vsebino te pravice, dovoljene pa so le, če so potrebne in če dejansko ustrezajo ciljem splošnega interesa, ki jih priznava Unija, ali če so potrebne zaradi zaščite pravic in svoboščin drugih (člen 52(1) Listine).

                  (4)

                  V skladu s členom 52(3) Listine in Pojasnili k Listini bi moral člen 11 Listine imeti enako vsebino in obseg kot člen 10 Evropske konvencije o človekovih pravicah o svobodi izražanja in obveščanja, kot ga razlaga Evropsko sodišče za človekove pravice. Člen 10 Evropske konvencije o človekovih pravicah varuje svobodo izražanja in obveščanja. Na področju uporabe Evropske konvencije o človekovih pravicah mora biti vsaka omejitev določena z zakonom, potrebna v demokratični družbi in sprejeta za doseganje legitimnih ciljev iz člena 10(2) Evropske konvencije o človekovih pravicah.

                  (5)

                  Evropska konvencija o človekovih pravicah državam pogodbenicam nalaga tudi pozitivno obveznost, da varujejo svobodo in pluralnost medijev ter ustvarijo ugodno okolje za sodelovanje v javnih razpravah (1). Sodna praksa Evropskega sodišča za človekove pravice nadalje opredeljuje, da je svoboda izražanja eden od bistvenih temeljev demokratične družbe in ne velja le za informacije ali ideje, ki so sprejete z odobravanjem ali se štejejo za neškodljive ali nepomembne, temveč tudi za tiste, ki žalijo, šokirajo ali vznemirjajo državo ali katero koli skupino prebivalstva (2). Nadalje je pojasnilo, da „morajo biti v demokratični družbi tudi majhne in neformalne aktivistične skupine zmožne uspešno opravljati svoje dejavnosti“ in da „obstaja močan javni interes, da se takim skupinam in posameznikom, ki so zunaj običajne javnosti, omogoči, da prispevajo k javni razpravi z razširjanjem informacij in idej o zadevah v splošnem javnem interesu“ (3).

                  (6)

                  Novinarji imajo pomembno vlogo pri spodbujanju javne razprave ter posredovanju in sprejemanju informacij, mnenj in idej (4). Bistveno je, da imajo na voljo dovolj prostora, da prispevajo k odprti, svobodni in pošteni razpravi ter da se borijo proti dezinformacijam in drugim manipulativnim vmešavanjem, tudi s strani akterjev iz tretjih držav. Novinarji bi morali imeti možnost uspešno opravljati svojo dejavnost, da bi se državljanom v evropskih demokracijah zagotovil dostop do različnih mnenj.

                  (7)

                  V evropskih demokracijah imajo pomembno vlogo tudi zagovorniki človekovih pravic, zlasti pri zagotavljanju spoštovanja temeljnih pravic, demokratičnih vrednot, socialne vključenosti, varstva okolja in pravne države. Morali bi imeti možnost, da brez bojazni pred ustrahovanjem dejavno sodelujejo v javnem življenju ter izrazijo svoje mnenje tako o političnih zadevah kot v postopkih odločanja. Zagovorniki človekovih pravic so posamezniki ali organizacije, ki se ukvarjajo z varstvom temeljnih in različnih drugih pravic, vključno z okoljskimi in podnebnimi pravicami, pravicami žensk, pravicami LGBTIQ, pravicami ljudi z manjšinskim rasnim ali etničnim poreklom, pravicami delavcev ali verskimi svoboščinami.

                  (8)

                  Za zdravo in uspešno demokracijo mora biti ljudem omogočeno dejavno sodelovanje v javnih razpravah. Da bi zagotovili pomenljivo udeležbo, bi morali imeti ljudje dostop do zanesljivih informacij, ki jim omogočajo oblikovanje lastnega mnenja in uporabo lastne presoje v javnem prostoru, v katerem se lahko svobodno izražajo različna stališča.

                  (9)

                  Za spodbujanje tega okolja je pomembno, da se novinarji in zagovorniki človekovih pravic zaščitijo pred očitno neutemeljenimi in zlorabljenimi sodnimi postopki zoper udeležbo javnosti (splošno znanimi kot strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti (strategic lawsuit against public participation – SLAPP)). Pri teh sodnih postopkih gre za bodisi očitno neutemeljene bodisi v celoti ali delno neutemeljene postopke, ki vsebujejo elemente zlorabe, zaradi česar se upravičeno domneva, da je glavni namen sodnega postopka preprečiti, omejiti ali kaznovati udeležbo javnosti. Za take zlorabe so značilni nesorazmerna, pretirana ali nerazumna narava zahtevka ali njegovega dela, obstoj več zahtevkov, ki jih tožeča stranka uveljavlja v zvezi s podobnimi zadevami, ali ustrahovanje, nadlegovanje ali grožnje tožnika ali njihovih zastopnikov pred začetkom očitno neutemeljenega sodnega postopka ali sodnega postopka, ki pomeni zlorabo. Ti postopki pomenijo zlorabo sodnih postopkov in nepotrebno obremenjujejo sodišča, saj njihov cilj ni dostop do sodnega varstva, temveč nadlegovanje in utišanje toženih strank. Dolgotrajni postopki obremenjujejo nacionalne sodne sisteme.

                  (10)

                  Strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti se lahko pojavljajo v obliki široke palete pravnih zlorab, zlasti v civilnih ali kazenskih zadevah, pa tudi v upravnopravnih zadevah, in lahko temeljijo na navedbah različnih razlogov.

                  (11)

                  Take sodne postopke pogosto začnejo vplivni posamezniki ali subjekti (na primer lobistične skupine, korporacije in državni organi) z namenom utišati javno razpravo. Pogosto je pri tem prisotno neravnovesje moči med strankami, pri čemer ima tožeča stranka močnejši položaj kot tožena, na primer s finančnega ali političnega vidika. Čeprav tako neravnovesje moči pri očitno neutemeljenih ali zlorabljenih sodnih postopkih ni nepogrešljivo, pa se ob njegovi prisotnosti znatno povečajo škodljivi in zastraševalni učinki sodnih postopkov za onemogočanje udeležbe javnosti.

                  (12)

                  Strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti lahko zlasti negativno vplivajo na verodostojnost in ugled novinarjev in zagovornikov človekovih pravic ter izčrpajo njihove finančne in druge vire. Lahko imajo negativne psihološke posledice za osebe, zoper katere se vlagajo, in njihove družinske člane. Strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti ogrožajo zmožnost novinarjev in zagovornikov človekovih pravic za opravljanje dejavnosti. Take tožbe lahko odložijo ali popolnoma preprečijo objavo informacij o zadevah v javnem interesu. Obstoj takih postopkov ima lahko širše odvračilni učinek zlasti na delo novinarjev in zagovornikov človekovih pravic, saj prispeva k samocenzuri v pričakovanju morebitnih prihodnjih sodnih postopkov, kar vodi v osiromašenje javne razprave v škodo družbe kot celote. Trajanje postopkov, finančni pritisk in grožnja s kazenskimi sankcijami so močna orodja za ustrahovanje in utišanje kritičnih glasov.

                  (13)

                  Osebe, zoper katere se vlagajo strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti, se pogosto soočajo z več sodnimi postopki hkrati, v več jurisdikcijah. Sodni postopki, ki se začnejo v jurisdikciji ene države članice zoper osebo s stalnim prebivališčem v drugi državi članici, so za toženo stranko običajno bolj zapleteni in dražji. Tožeče stranke lahko pri strateških tožbah za onemogočanje udeležbe javnosti uporabijo tudi procesna orodja za podaljšanje trajanja postopkov in zvišanje pravdnih stroškov ter začnejo postopke v jurisdikciji, za katero menijo, da bo za njihovo zadevo ugodna, ne pa pri sodišču, ki je najprimernejše za obravnavo zahtevka.

                  (14)

                  V Evropski uniji je čedalje več strateških tožb za onemogočanje udeležbe javnosti. Nedavne študije (5) kažejo, da se taki postopki v državah članicah vse pogosteje uporabljajo.

                  (15)

                  Evropski parlament je v svoji resoluciji z dne 25. novembra 2020 (6) obsodil uporabo strateških tožb za onemogočanje udeležbe javnosti, namenjeno utišanju ali ustrahovanju preiskovalnih novinarjev in medijskih hiš ter ustvarjanju ozračja strahu glede njihovega poročanja o nekaterih temah, ter pozval Komisijo, naj predstavi predlog za njihovo preprečevanje. Evropski parlament je svoji resoluciji (7) z dne 11. novembra 2021 z naslovom Krepitev demokracije ter svobode in pluralnosti medijev v EU: zloraba civilnopravnih in kazenskopravnih ukrepov za utišanje novinarjev, nevladnih organizacij in civilne družbe ponovno poudaril razširjenost tega pojava in potrebo po učinkovitih zaščitnih ukrepih za njegove žrtve po vsej Uniji.

                  (16)

                  Platforma Sveta Evrope za spodbujanje zaščite novinarstva in varnosti novinarjev (8) poroča tudi o vse večjem številu opozoril o resnih grožnjah za varnost novinarjev in svobodo medijev v Evropi, tudi o več primerih sodnega ustrahovanja. V letnem poročilu za leto 2021, ki so ga partnerska združenja predložila platformi Sveta Evrope za spodbujanje zaščite novinarstva in varnosti novinarjev, je poudarjeno, da je bilo v letu 2020 znatno več opozoril v zvezi s strateškimi tožbami za onemogočanje udeležbe javnosti v primerjavi z letom prej, in sicer tako z vidika števila opozoril kot tudi števila jurisdikcij zadevnih držav članic Sveta Evrope (9). Svet Evrope je v svojem priporočilu o zaščiti novinarstva ter varnosti novinarjev in drugih medijskih akterjev (10) z dne 13. aprila 2016 svojim državam članicam priporočil, naj sprejmejo potrebne zakonodajne in/ali druge ukrepe za preprečevanje neresne, nadležne ali zlonamerne uporabe prava in pravnih postopkov za ustrahovanje in utišanje novinarjev ter drugih medijskih akterjev.

                  (17)

                  V poročilih Komisije o stanju pravne države za leti 2020 (11) in 2021 (12) je poudarjeno, da se novinarji in drugi, ki so vključeni v zaščito javnega interesa, v številnih državah članicah v zvezi s svojimi objavami in delom vse pogosteje soočajo z grožnjami in napadi v različnih oblikah, ki vključujejo tudi vlaganje strateških tožb za onemogočanje udeležbe javnosti.

                  (18)

                  Jasen primer uporabe strateških tožb za onemogočanje udeležbe javnosti v Uniji je novinarka Daphne Caruana Galizia, ki je bila v času, ko je bila umorjena, izpostavljena več kot 40 civilnim in kazenskim sodnim postopkom zaradi žalitve časti in dobrega imena ter obrekovanja v povezavi z njenim preiskovalnim delom.

                  (19)

                  Akcijski načrt za evropsko demokracijo (13), ki ga je Komisija predstavila 3. decembra 2020, poudarja temeljno vlogo svobodnih in pluralističnih medijev v demokracijah ter pomen civilne družbe. Med drugim poudarja pomembno vlogo neodvisnih in pluralističnih medijev pri omogočanju državljanom, da sprejemajo informirane odločitve, pa tudi v boju proti manipulaciji z informacijami in vmešavanju v informacijski prostor, tudi z dezinformacijami. V tem okviru je Komisija že sprejela Priporočilo Komisije (EU) 2021/1534 o zagotavljanju zaščite, varnosti in opolnomočenja novinarjev in drugih medijskih delavcev v Evropski uniji (14). Namen navedenega priporočila je zagotoviti varnejše delovne pogoje za vse medijske delavce ter jim omogočiti, da svoje delo opravljajo brez strahu in ustrahovanja – tako na spletu kot sicer. Glede na vse večjo grožnjo, ki jo svobodi medijev in udeležbi javnosti predstavljajo strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti, bi morala Unija razviti skladen in učinkovit pristop k boju proti takim postopkom. To priporočilo dopolnjuje Priporočilo (EU) 2021/1534, pri čemer zagotavlja posebna priporočila glede strateških tožb za onemogočanje udeležbe javnosti. Poleg zaščite novinarjev in drugih medijskih delavcev zajema tudi zagovornike človekovih pravic. To priporočilo bi moralo obravnavati posebno grožnjo, ki jo predstavljajo strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti, in s tem podpirati pravilno delovanje sistema zavor in ravnovesij v zdravi demokraciji. Državam članicam bi moralo zagotoviti smernice za sprejetje učinkovitih, ustreznih in sorazmernih ukrepov za obravnavo takih postopkov ter v zvezi s tem zlasti zaščito novinarjev in zagovornikov človekovih pravic. Priporočeni ukrepi bi morali zajemati ozaveščanje in razvijanje strokovnega znanja, zlasti med pravnimi strokovnjaki in osebami, zoper katere se vlagajo strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti, da se slednjim nudi podpora in podpre okrepljeno spremljanje.

                  (20)

                  Da bi zagotovili učinkovito zaščito pred strateškimi tožbami za onemogočanje udeležbe javnosti in preprečili zakoreninjenje tega pojava v Uniji, bi morale države članice zagotoviti, da so v njihovih pravnih okvirih, ki urejajo civilne, kazenske, gospodarske in upravne postopke, na voljo potrebni zaščitni ukrepi za obravnavo takih sodnih postopkov ob polnem spoštovanju demokratičnih vrednot in temeljnih pravic, vključno s pravico do poštenega sojenja in pravico do svobode izražanja. Za zagotovitev dosledne in učinkovite zaščite pred strateškimi tožbami za onemogočanje udeležbe javnosti bi si morale države članice prizadevati zagotoviti, da je na voljo zgodnja zavrnitev. Prav tako bi si morale prizadevati za zagotovitev drugih pravnih sredstev zoper zlorabo sodnih postopkov, in sicer za naložitev plačila stroškov, kar pomeni, da se lahko tožniku, ki je vložil strateško tožbo za onemogočanje udeležbe javnosti, naloži plačilo vseh stroškov postopka, za naložitev odškodnine vsem fizičnim ali pravnim osebam, ki so utrpele škodo zaradi strateških tožb za onemogočanje udeležbe javnosti, ter za možnost, da se stranki, ki je vložila strateško tožbo za onemogočanje udeležbe javnosti, naloži učinkovita, sorazmerna in odvračilna kazen. Glavni cilj tega, da se sodiščem omogoči naložitev kazni, je odvrniti morebitne tožnike od vlaganja strateških tožb za onemogočanje udeležbe javnosti. Take kazni bi morale biti sorazmerne z ugotovljenimi elementi zlorabe. Sodišča bi lahko pri določanju višine kazni upoštevala, kako verjetno lahko strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti, tudi glede na naravo zahtevka, dosežejo škodljiv ali zastraševalni učinek, ali je tožeča stranka sprožila več ali usklajene postopke v podobnih zadevah ter ali obstajajo poskusi ustrahovanja, nadlegovanja ali groženj toženi stranki.

                  (21)

                  Države članice bi si morale prizadevati, da v svoje nacionalne zakonodaje za domače zadeve vključijo podobne zaščitne ukrepe, kot so tisti iz instrumentov Unije, katerih namen je obravnavati strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti v civilnih zadevah s čezmejnimi posledicami. S tem bi se zagotovila dosledna in učinkovita zaščita pred takimi sodnimi postopki ter prispevalo k preprečevanju razraščanja tega pojava v Uniji.

                  (22)

                  Države članice bi morale posebej pregledati svoje pravne okvire glede obrekovanja, da bi zagotovile, da tožniki v okviru strateških tožb za onemogočanje udeležbe javnosti proti novinarjem ali zagovornikom človekovih pravic ne morejo nezakonito uporabljati obstoječih konceptov in opredelitev.

                  (23)

                  Da bi preprečili zastraševalni učinek na javno razpravo, bi morale države članice zagotoviti, da kazni za obrekovanje niso pretirane in nesorazmerne. Posebno pozornost bi morale nameniti smernicam in priporočilom Sveta Evrope (15), ki obravnavajo pravni okvir za obrekovanje, zlasti na področju kazenskega prava. V zvezi s tem se države članice spodbuja, da iz svojega pravnega okvira odstranijo zaporne kazni za obrekovanje. Parlamentarna skupščina Sveta Evrope je v svoji resoluciji št. 1577 (2007) (16) države članice, ki za obrekovanje še vedno določajo zaporne kazni, pa čeprav te dejansko niso izrečene, pozvala, naj jih nemudoma odpravijo. Države članice se tudi spodbuja, da pri obravnavanju primerov obrekovanja dajejo prednost uporabi upravnega ali civilnega prava, če imajo take določbe manjši kaznovalni učinek od določb kazenskega prava (17).

                  (24)

                  Kazenskopravno bi bilo treba primere obrekovanja obravnavati le kot zadnjo možnost, namesto tega pa bi bilo treba v skladu s smernicami mednarodnih organizacij dati prednost odzivanju z uporabo upravnega ali civilnega prava. Odbor Združenih narodov za človekove pravice (18) in Organizacija za varnost in sodelovanje v Evropi (19) sta priporočila odpravo obrekovanja iz kazenskopravnih predpisov. Podobno je pridržke v zvezi s tem izrazil tudi Svet Evrope (20).

                  (25)

                  Pravica do varstva osebnih podatkov je podrobneje določena v Uredbi (EU) 2016/679 Evropskega parlamenta in Sveta (21). Pravica do varstva osebnih podatkov ni absolutna pravica. Člen 85 Splošne uredbe o varstvu podatkov določa, da države članice z zakonom usklajujejo pravico do varstva osebnih podatkov s pravico do svobode izražanja in obveščanja, vključno z obdelavo v novinarske namene ali zaradi akademskega, umetniškega ali književnega izražanja.

                  (26)

                  Države članice bi morale samoregulativne organe in združenja pravnih delavcev spodbujati, da svoje deontološke standarde, vključno s kodeksi ravnanja, po potrebi uskladijo s tem priporočilom. Države članice bi morale po potrebi zagotoviti tudi, da deontološki standardi, katerih namen je pravne delavce odvrniti od ravnanj, ki bi lahko pomenila zlorabo postopka ali zlorabo njihovih drugih poklicnih odgovornosti v zvezi z integriteto sodnega postopka, ali jim taka ravnanja prepovedati, ter temu ustrezne disciplinske sankcije zajemajo strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti. To bi morale spremljati ustrezne dejavnosti ozaveščanja in usposabljanja, da bi izboljšali poznavanje in učinkovitost obstoječih deontoloških standardov, ki so upoštevni za strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti.

                  (27)

                  Pravni delavci so ključni akterji v strateških tožbah za onemogočanje udeležbe javnosti, in sicer tako pri zastopanju strank v postopku kot pri pregonu posameznikov ali razsojanju v sporih. Zato je ključno, da imajo za to potrebno znanje in spretnosti. Države članice bi morale te pravne delavce podpirati in jim ponuditi priložnosti za usposabljanje. Usposabljanje bi lahko bistveno prispevalo h krepitvi njihovega znanja in zmožnosti za odkrivanje strateških tožb za onemogočanje udeležbe javnosti, tudi tistih z elementi tretjih držav, in za ustrezen odziv nanje. Tako usposabljanje bi moralo biti namenjeno sodnikom in sodnemu osebju na vseh ravneh sodišč, vključno s sodniki, tožilci, osebjem sodišč in tožilstev, pa tudi vsem drugim pravosodnim delavcem, ki so povezani s sodstvom ali kako drugače sodelujejo pri izvajanju sodne oblasti, ne glede na opredelitev v nacionalnem pravu, pravni status ali notranjo organizacijo, na regionalni in lokalni ravni, kjer se lahko na prvi stopnji pojavijo strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti. Tako usposabljanje bi moralo vključevati tudi druge pravne delavce, kot so odvetniki. Razvoj lokalnih zmogljivosti za usposabljanje lahko prispeva k dolgoročni trajnostnosti usposabljanja.

                  (28)

                  Razširitev takega usposabljanja na novinarje, člane tiskovnih svetov, medijske delavce in zagovornike človekovih pravic bi jim pomagala prepoznati, kdaj se soočajo s takimi sodnimi postopki, in jim zagotovila kritične pravne spretnosti za zmanjšanje tveganja izpostavljenosti strateškim tožbam za onemogočanje udeležbe javnosti, oziroma bi jim zagotovila znanje, potrebno za njegovo boljše obvladovanje. Omogočila bi jim lahko tudi zanesljivo poročanje o strateških tožbah za onemogočanje udeležbe javnosti. Pri usposabljanju novinarjev bi bilo treba upoštevati tudi etične standarde in smernice, ki jih določijo nacionalni tiskovni ali medijski sveti. Da bi prispevali k splošni krepitvi zmogljivosti in okrepili institucionalni odziv na strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti, bi tako usposabljanje lahko vključevalo tudi organe za varstvo podatkov, nacionalne institucije za človekove pravice, institucije varuha človekovih pravic in državne regulativne organe na področju medijev.

                  (29)

                  Ponudniki pravnega usposabljanja in združenja pravnih delavcev imajo zelo dobre možnosti, da zagotovijo usposabljanje o strateških tožbah za onemogočanje udeležbe javnosti ter opredelijo cilje takega usposabljanja in ocenijo najustreznejšo metodologijo zanj. Usposabljanje, ki ga pravni delavci izvajajo za druge pravne delavce, omogoča, da se vsi učijo kot skupina, bolje izmenjujejo izkušnje in spodbujajo medsebojno zaupanje. Spodbujati bi bilo treba izmenjavo ustreznih praks na evropski ravni, tudi ob podpori Komisije in v sodelovanju z Evropsko mrežo institucij za izobraževanje v pravosodju (EJTN). Sodelovanje delavcev v pravni stroki in njihovih strokovnih združenj, vse od priprave analiz potreb do ocene rezultatov, je bistvenega pomena za zagotavljanje učinkovitosti in trajnostnosti dejavnosti usposabljanja.

                  (30)

                  Usposabljanje bi moralo obravnavati svobodo izražanja in obveščanja ter druge temeljne pravice v skladu z Listino Evropske unije o temeljnih pravicah, Evropsko konvencijo o človekovih pravicah in nacionalnim pravom ter zajemati praktične smernice o tem, kako uporabljati ustrezno sodno prakso, omejitve temeljnih pravic in razmerja med njimi, tudi glede svobode izražanja, postopkovna jamstva ter druge ustrezne določbe nacionalnega prava. Ustrezno bi bilo treba upoštevati priročnik Sveta Evrope za delavce v pravni stroki o varstvu pravice do svobode izražanja na podlagi EKČP (22).

                  (31)

                  Usposabljanje bi moralo med drugim obravnavati varstvo osebnih podatkov, ki se lahko uporabijo za vložitev strateških tožb za onemogočanje udeležbe javnosti. Obravnavati bi moralo tudi manipulacijo z informacijami in vmešavanje vanje, vključno z dezinformacijami.

                  (32)

                  Usposabljanje bi moralo upoštevati nacionalni pravni okvir in okoliščine. Strukturirano in skladno združevanje tega s smernicami, ki jih je razvil Svet Evrope, pričevanji oseb, zoper katere so bile vložene strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti, ter dobrimi praksami iz drugih držav članic bi lahko prispevalo k uspešnim učnim ciljem pri usposabljanju o strateških tožbah za onemogočanje udeležbe javnosti. Usposabljanje se lahko uporabi tudi za spodbujanje izmenjave dobrih praks med državami članicami.

                  (33)

                  Da bi dosegli širše občinstvo in spodbudili podporo, bi bilo treba pri usposabljanju o strateških tožbah za onemogočanje udeležbe javnosti čim bolje izkoristiti nove tehnologije, vključno s spletnim usposabljanjem. Koristi takih dejavnosti usposabljanja bi dopolnjeval dostop do e-virov, posodobljenega gradiva in samostojnih učnih orodij o zadevni zakonodaji in smernicah.

                  (34)

                  Da bi spodbudili sinergije s podobnimi pobudami za usposabljanje pravnih delavcev, bi lahko v usposabljanje o sorodnih temah, kot sta svoboda izražanja in pravna etika, vključili module usposabljanja o strateških tožbah za onemogočanje udeležbe javnosti. Spodbujati bi bilo treba uporabo obstoječega gradiva in praks usposabljanja, kot so tisti, ki se promovirajo na evropskem portalu e-pravosodja, v Unescovem globalnem naboru orodij za pravosodne akterje (23) in na spletnih tečajih s spletišča HELP (izobraževanje o človekovih pravicah za delavce v pravni stroki) Sveta Evrope (24).

                  (35)

                  Z vključitvijo strateških tožb za onemogočanje udeležbe javnosti v pravne in novinarske učne načrte bi se pravnim delavcem in novinarjem pomagalo pridobiti boljše znanje za prepoznavanje takih postopkov ter jim zagotovilo posebno znanje za ustrezno odzivanje, ob tem pa bi se podpiral razvoj strokovnega znanja in strokovnih kompetenc predavateljev. Tako znanje bi lahko visokošolske ustanove ponujale na dopolnilnih tečajih ali seminarjih v zadnjih letnikih študijskega programa, na primer študentom prava in novinarstva.

                  (36)

                  Države članice bi morale podpirati kampanje ozaveščanja o strateških tožbah za onemogočanje udeležbe javnosti, ki jih med drugim organizirajo nacionalni subjekti, vključno z nacionalnimi institucijami za človekove pravice in organizacijami civilne družbe.

                  (37)

                  Komunikacijske dejavnosti v zvezi s strateškimi tožbami za onemogočanje udeležbe javnosti bi lahko potekale v obliki publikacij, sporočil, javnih srečanj, konferenc, delavnic in spletnih seminarjev.

                  (38)

                  Osebe, zoper katere se vlagajo strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti, imajo pogosto težave pri iskanju informacij o razpoložljivih virih podpore. Za lažjo identifikacijo subjektov ali organov, ki lahko zagotovijo pomoč v primeru strateških tožb za onemogočanje udeležbe javnosti, in za zagotovitev učinkovitosti podpore ob takih postopkih bi bilo treba informacije zbirati in dajati na voljo na eni točki, in sicer brezplačno in lahko dostopno. V ta namen bi morala vsaka država članica vzpostaviti nacionalno informacijsko točko, ki bi zbirala in izmenjevala informacije o razpoložljivih virih.

                  (39)

                  Temeljni cilj dejavnosti ozaveščanja o strateških tožbah za onemogočanje udeležbe javnosti bi moral biti spodbujanje ozaveščenosti o pomenu javnega prostora, ki omogoča demokratično udeležbo in dostop državljanov do pluralnosti mnenj in zanesljivih nepristranskih informacij.

                  (40)

                  Za zagotavljanje učinkovitosti kampanj ozaveščanja, bi jih bilo treba usklajevati z nacionalnimi informacijskimi točkami in drugimi pristojnimi organi. Te kampanje ozaveščanja bi si morale prizadevati tudi za sinergije s kampanjami za ozaveščanje o združljivih temah, kot so tiste, ki se osredotočajo na spodbujanje odprte, svobodne in poštene razprave ter varstvo pravice do svobode izražanja, vključene pa bi morale biti v dejavnosti ozaveščanja, ki spodbujajo aktivno državljansko udeležbo, pluralizem mnenj in dostop do zanesljivih informacij. Po potrebi bi si morale prizadevati tudi za sinergije s krepitvijo odpornosti medijev, informacijske pismenosti, novinarskih standardov in preverjanja dejstev v okviru ukrepov za boj proti dezinformacijam, manipulaciji z informacijami in vmešavanju, tudi iz tujine. Ciljna skupina bi lahko med drugim zajemala posebne skupine, kot so medijski delavci, pravni delavci, člani organizacij civilne družbe, strokovnjaki za komuniciranje, akademiki, možganski trusti, politiki, javni uslužbenci, javni organi in zasebne družbe.

                  (41)

                  Države članice bi si morale na kakršen koli način, ki se jim zdi primeren, prizadevati za zagotovitev razpoložljivosti informacij o procesnih jamstvih in drugih zaščitnih ukrepih znotraj svojih nacionalnih pravnih okvirov, vključno z informacijami o subjektih ali organih, na katere se je mogoče obrniti za pomoč pri strateških tožbah za onemogočanje udeležbe javnosti.

                  (42)

                  Taki viri podpore so med drugim lahko odvetniške družbe, ki neodplačno zastopajo osebe, zoper katere se vlagajo strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti, pravne svetovalnice pri univerzah, ki zagotavljajo tako podporo, organizacije, ki beležijo strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti in poročajo o njih, ter organizacije, ki zagotavljajo finančno in drugo pomoč osebam, zoper katere se vlagajo strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti.

                  (43)

                  Osebe, zoper katere se vlagajo strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti, morajo imeti ustrezne zmožnosti za soočanje s takimi postopki. Zato je treba razviti zmogljivosti v državah članicah, da se zagotovi podpora tistim, zoper katere se vlagajo take tožbe. Države članice bi morale nuditi financiranje organizacijam, ki usmerjajo in podpirajo osebe, zoper katere se vlagajo strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti, in spodbujati tako financiranje, ki je na voljo na ravni Unije.

                  (44)

                  Za uspešnejši boj proti strateškim tožbam za onemogočanje udeležbe javnosti je potrebno bolj sistematično spremljanje tega pojava. V zbranih podatkih bi moralo biti dovolj informacij za organe in druge zadevne deležnike, da bi jih ti lahko količinsko opredelili in bolje razumeli, tudi z vidika zagotavljanja potrebne podpore osebam, zoper katere se vlagajo strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti. Države članice bi morale ob upoštevanju svojih institucionalnih ureditev na področju pravosodne statistike (25) enega ali več organov zadolžiti za zbiranje in združevanje podatkov o strateških tožbah za onemogočanje udeležbe javnosti, vloženih pri nacionalnih sodiščih. Ti organi lahko zbirajo podatke od več deležnikov. Za lažje zbiranje podatkov lahko organi, zadolženi za zbiranje podatkov, vzpostavijo kontaktne točke, ki pravosodnim organom, strokovnim organizacijam, nevladnim organizacijam, zagovornikom človekovih pravic, novinarjem in drugim deležnikom omogočajo izmenjavo podatkov o očitno neutemeljenih in zlorabljenih sodnih postopkih. Države članice bi morale enega od teh organov zadolžiti za usklajevanje informacij in letno sporočanje na nacionalni ravni zbranih zbirnih podatkov Komisiji, in sicer z začetkom do konca leta 2023. Države članice bi morale poskrbeti za odgovornost za zbrane podatke. V ta namen bi morale zagotoviti, da postopek zbiranja podatkov upošteva strokovne standarde ter da so organi, zadolženi za zbiranje podatkov in statistiko o njih, dovolj samostojni. Treba je izpolnjevati zahteve glede varstva podatkov.

                  (45)

                  Države članice bi lahko pri zadolžitvi organov za zbiranje podatkov in poročanje razmislile o vzpostavitvi sinergij z ustreznimi instrumenti na področju pravne države in varstva temeljnih pravic. Pomembno vlogo lahko imajo tudi morebitne nacionalne institucije za človekove pravice ter drugi subjekti, kot so uradi varuhov človekovih pravic, organi za enakost, upoštevni pa so lahko tudi drugi pristojni organi, kot so organi, imenovani na podlagi Direktive (EU) 2019/1937 Evropskega parlamenta in Sveta (26). Nacionalne informacijske točke, ki zagotavljajo pregled virov podpore, ter subjekti ali organi, zadolženi za zbiranje in sporočanje podatkov, bi bili lahko ob upoštevanju zahtev in meril iz tega priporočila v isti organizaciji.

                  (46)

                  Organi, zadolženi za zbiranje podatkov, bi morali informacije o strateških tožbah za onemogočanje udeležbe javnosti v dostopni obliki objavljati na svojih spletiščih in po potrebi prek drugih ustreznih orodij. Pri tem bi morali zagotoviti polno spoštovanje temeljnih pravic, vključno s pravico do zasebnosti in varstva osebnih podatkov posameznikov, ki so vpleteni v strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti.

                  (47)

                  Za ugotavljanje razlik glede trajanja očitno neutemeljenih in zlorabljenih sodnih postopkov bi bilo treba, ko je to mogoče, zbrati natančne informacije o dogodkih, ravnanjih ali dejanjih, s katerimi so se taki postopki začeli in končali, ter o njihovih datumih. Med zbranimi podatki bi morale biti po potrebi tudi informacije o ozadju zadeve, na primer v primeru ponavljajočih se predhodnih sodnih postopkov proti isti toženi stranki ali s strani iste tožeče stranke.

                  (48)

                  Strokovna skupina EU za boj proti strateškim tožbam za onemogočanje udeležbe javnosti (27), ki jo je ustanovila Komisija, bi lahko po potrebi podpirala razvoj primerljivih meril po državah članicah, ki bi jih lahko organi, zadolženi za zbiranje in sporočanje podatkov o strateških tožbah za onemogočanje udeležbe javnosti, zlahka uporabljali.

                  (49)

                  Strokovna skupina EU za boj proti strateškim tožbam za onemogočanje udeležbe javnosti podpira izmenjavo in razširjanje prakse in znanja med strokovnjaki o vprašanjih, povezanih s strateškimi tožbami za onemogočanje udeležbe javnosti. Organom bi lahko med drugim zagotovila tehnično pomoč pri vzpostavljanju informacijskih točk, razvoju gradiva za usposabljanje in organizaciji pravne pomoči.

                  (50)

                  Cilj programa za državljane, enakost, pravice in vrednote (CERV), vzpostavljenega z Uredbo (EU) 2021/692 Evropskega parlamenta in Sveta (28), je zaščititi in spodbujati pravice in vrednote iz Pogodb in Listine. Za ohranitev in nadaljnji razvoj demokratičnih družb, ki temeljijo na pravni državi, program CERV med drugim zagotavlja možnost financiranja dejavnosti, povezanih s krepitvijo zmogljivosti in ozaveščanjem o Listini, tudi glede svobode izražanja. Program za pravosodje, vzpostavljen z Uredbo (EU) 2021/692 (29), med drugim določa možnost financiranja dejavnosti, povezanih z usposabljanjem v pravosodju, da bi spodbudili skupno pravno in pravosodno kulturo, ki temelji na pravni državi, ter podprli in spodbujali dosledno in učinkovito izvajanje pravnih instrumentov Unije, upoštevnih v okviru navedenega programa –

            SPREJELA NASLEDNJE PRIPOROČILO:

         PREDMET UREJANJA

                  1.

                  To priporočilo določa smernice za države članice za sprejetje učinkovitih, ustreznih in sorazmernih ukrepov za obravnavo strateških tožb za onemogočanje udeležbe javnosti ter za zaščito zlasti novinarjev in zagovornikov človekovih pravic pred takimi postopki ob polnem spoštovanju demokratičnih vrednot in temeljnih pravic.

         VELJAVNI OKVIRI

                  2.

                  Države članice bi morale načeloma zagotoviti, da so v njihovih pravnih okvirih določeni potrebni zaščitni ukrepi za obravnavo strateških tožb za onemogočanje udeležbe javnosti ob polnem spoštovanju demokratičnih vrednot in temeljnih pravic, vključno s pravico do poštenega sojenja in pravico do svobode izražanja.

                  3.

                  Države članice bi si morale prizadevati zagotoviti, da so na voljo procesna jamstva za odobritev zgodnje zavrnitve strateških tožb za onemogočanje udeležbe javnosti. Prav tako bi si morale prizadevati za zagotovitev drugih pravnih sredstev zoper strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti, in sicer za naložitev plačila stroškov, kar pomeni, da se lahko tožniku, ki je vložil strateško tožbo za onemogočanje udeležbe javnosti, naloži plačilo vseh stroškov postopka, za naložitev odškodnine vsem fizičnim ali pravnim osebam, ki so utrpele škodo zaradi strateških tožb za onemogočanje udeležbe javnosti, ter za možnost, da se stranki, ki je vložila strateško tožbo za onemogočanje udeležbe javnosti, naloži učinkovita, sorazmerna in odvračilna kazen.

                  4.

                  Države članice bi si morale prizadevati, da v svoje nacionalne zakonodaje za domače zadeve vključijo podobne zaščitne ukrepe, kot so tisti iz instrumentov Unije, katerih namen je obravnavati strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti v civilnih zadevah s čezmejnimi posledicami.

                  5.

                  Države članice bi morale zagotoviti, da njihova pravila, ki se uporabljajo za obrekovanje, ne vplivajo neupravičeno na svobodo izražanja, obstoj odprtega, svobodnega in pluralnega medijskega okolja ter udeležbo javnosti.

                  6.

                  Države članice bi morale zagotoviti, da so njihova pravila, ki se uporabljajo za obrekovanje, dovolj jasna, tudi glede njihovih pojmov, da se zmanjša tveganje njihove napačne rabe ali zlorabe.

                  7.

                  Države članice bi morale zagotoviti, da kazni za obrekovanje niso pretirane in nesorazmerne. Države članice bi morale posebej upoštevati smernice in priporočila Sveta Evrope (30), ki obravnavajo pravni okvir za obrekovanje, zlasti na področju kazenskega prava. V zvezi s tem se države članice spodbuja, da iz svojega pravnega okvira odstranijo zaporne kazni za obrekovanje. Države članice se spodbuja, da pri obravnavanju primerov obrekovanja dajejo prednost uporabi upravnega ali civilnega prava (31), če imajo take določbe manjši kaznovalni učinek od določb kazenskega prava.

                  8.

                  Države članice bi si morale prizadevati za vzpostavitev ustreznega razmerja v svojih zakonodajah med pravico do varstva osebnih podatkov ter pravico do svobode izražanja in obveščanja, da se ti pravici uskladita, kot zahteva člen 85(2) Uredbe (EU) 2016/679.

                  9.

                  Države članice bi morale sprejeti ustrezne ukrepe za zagotovitev, da deontološka pravila, ki urejajo ravnanje pravnih delavcev in disciplinske sankcije za kršitev teh pravil, upoštevajo in zajemajo ustrezne ukrepe za odvračanje od strateških tožb za onemogočanje udeležbe javnosti. Države članice bi morale samoregulativne organe in združenja pravnih delavcev spodbujati, da svoje deontološke standarde, vključno s kodeksi ravnanja, uskladijo s tem priporočilom. Priporoča se tudi ustrezno ozaveščanje in usposabljanje.

         USPOSABLJANJE

                  10.

                  Države članice bi morale podpirati možnosti usposabljanja o strateških tožbah za onemogočanje udeležbe javnosti za pravne delavce, kot so sodniki in sodno osebje na vseh ravneh sodišč, odvetnike ter osebe, zoper katere bi se lahko vlagale take tožbe. Usposabljanje bi moralo biti osredotočeno na pridobivanje strokovnega znanja za odkrivanje takih postopkov in ustrezno odzivanje.

                  11.

                  Države članice bi morale združenja pravnih delavcev in ponudnike pravnega usposabljanja spodbujati k ponujanju usposabljanj o tem, kako obravnavati strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti. Komisija bo ponudnike usposabljanja na evropski ravni, kakršna je Evropska mreža za izobraževanje v pravosodju, spodbujala k zagotavljanju takih usposabljanj. V razvoj, organizacijo, izvajanje in ocenjevanje usposabljanj bi morali biti vključeni delavci v pravni stroki in njihova strokovna združenja.

                  12.

                  Usposabljanje bi moralo zajemati upoštevne vidike Listine Evropske unije o temeljnih pravicah in Evropske konvencije o človekovih pravicah. Zajemati bi moralo praktične smernice o uporabi prava Unije, nacionalne sodne prakse, sodne prakse Sodišča Evropske unije in sodne prakse Evropskega sodišča za človekove pravice glede ugotavljanja, ali omejitve uveljavljanja pravice do svobode izražanja izpolnjujejo zahteve iz člena 52 Listine oziroma člena 10(2) Evropske konvencije o človekovih pravicah, ter glede razmerja med pravico do svobode izražanja in obveščanja in drugimi temeljnimi pravicami.

                  13.

                  Usposabljanje bi moralo zajemati tudi procesna jamstva zoper strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti, če so na voljo, ter pristojnost in ustrezno pravo, ki se uporablja v zadevah s področja temeljnih pravic ter v kazenskih, upravnih, civilnih in gospodarskih zadevah.

                  14.

                  Dejavnosti usposabljanja bi morale obravnavati tudi obveznost držav članic v skladu z Uredbo (EU) 2016/679, da z zakonom uskladijo varstvo osebnih podatkov s pravico do svobode izražanja in obveščanja. Zajemati bi morale pravila, ki jih države članice sprejmejo v ta namen, in posebne izjeme ali odstopanja od Uredbe (EU) 2016/679, ki se uporabljajo za obdelavo podatkov v novinarske namene ali za namene akademskega, umetniškega ali literarnega izražanja (32). Ustrezno bi bilo treba upoštevati elemente iz Priloge k temu priporočilu.

                  15.

                  Države članice bi morale razmisliti o vključitvi takega usposabljanja v usposabljanje o svobodi izražanja in pravni etiki.

                  16.

                  Usposabljanje novinarjev, drugih medijskih delavcev in zagovornikov človekovih pravic bi moralo okrepiti njihove zmožnosti za soočanje s strateškimi tožbami za onemogočanje udeležbe javnosti. Osredotočati bi se moralo na to, kako naj navedene osebe prepoznajo strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti in kako naj ravnajo pri soočanju s takimi sodnimi postopki, ter jih informirati o njihovih pravicah in obveznostih, da bi se lahko ustrezno zavarovale pred takimi postopki. Usposabljanje novinarjev bi moralo zajemati tudi etične standarde in smernice, ki jih določijo nacionalni tiskovni ali medijski sveti.

                  17.

                  Države članice bi lahko visokošolske ustanove spodbudile, da v svoje učne načrte, zlasti za pridobitev diplome iz prava ali novinarstva, vključijo znanje o tem, kako prepoznati strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti.

                  18.

                  Usposabljanje bi lahko vključevalo pričevanja oseb, zoper katere so bile vložene strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti. Usposabljanje bi lahko ob čim boljšem izkoriščanju znanja, pridobljenega v okviru strokovne skupine EU za boj proti strateškim tožbam za onemogočanje udeležbe javnosti, spodbujalo tudi izmenjavo izkušenj med državami članicami.

         OZAVEŠČANJE

                  19.

                  Države članice se spodbujajo k podpiranju pobud, med drugim nacionalnih institucij za človekove pravice in organizacij civilne družbe, namenjenih ozaveščanju o strateških tožbah za onemogočanje udeležbe javnosti in organizaciji informacijskih kampanj v zvezi z njimi. Posebno pozornost bi bilo treba nameniti obravnavanju oseb, zoper katere bi se lahko vlagale take tožbe.

                  20.

                  Dejavnosti ozaveščanja bi si morale prizadevati za preprosto in dostopno pojasnjevanje vprašanja strateških tožb za onemogočanje udeležbe javnosti, da bi se taki postopki zlahka prepoznali.

                  21.

                  Dejavnosti ozaveščanja bi morale zagotavljati informacije o obstoječih podpornih strukturah, vključno z napotitvijo na nacionalne informacijske točke, ki zbirajo in izmenjujejo informacije o razpoložljivih virih. Prizadevanja za ozaveščanje bi morala zagotoviti tudi jasen pregled nad pravnimi možnostmi za obrambo, ki so v nacionalnih okvirih na voljo v primeru strateških tožb za onemogočanje udeležbe javnosti, in nad tem, kako jih je mogoče učinkovito uporabiti.

                  22.

                  Tudi kampanje ozaveščanja proti negativnim odnosom, stereotipom in predsodkom bi lahko obravnavale strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti.

                  23.

                  Spodbujanje boljšega razumevanja narave in obsega učinka strateških tožb za onemogočanje udeležbe javnosti bi bilo treba vključiti v dejavnosti ozaveščanja o pravici do svobode izražanja, ki so namenjene posebnim skupinam, kot so medijski delavci, pravni delavci, člani organizacij civilne družbe, akademiki, možganski trusti, strokovnjaki za komuniciranje, javni uslužbenci, politiki, javni organi in zasebne družbe.

         MEHANIZMI PODPORE

                  24.

                  Države članice bi morale zagotoviti, da imajo osebe, zoper katere se vlagajo strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti, dostop do individualne in neodvisne podpore. V ta namen bi morale države članice opredeliti in podpreti organizacije, ki zagotavljajo smernice in podporo takim osebam. Take organizacije lahko vključujejo združenja pravnih delavcev, medijske in tiskovne svete, krovna združenja zagovornikov človekovih pravic, združenja na ravni Unije in nacionalni ravni, odvetniške družbe, ki neodplačno zastopajo osebe, zoper katere se vlagajo strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti, pravne svetovalnice pri univerzah in druge nevladne organizacije.

                  25.

                  Vsaka država članica bi morala vzpostaviti informacijsko točko, ki bo zbirala in izmenjevala informacije o vseh organizacijah, ki zagotavljajo smernice in podporo osebam, zoper katere se vlagajo strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti.

                  26.

                  Države članice se spodbuja, naj za zagotavljanje finančne podpore uporabijo nacionalna sredstva in sredstva Unije ter promovirajo financiranje, ki je na ravni Unije na voljo organizacijam, ki zagotavljajo smernice in podporo osebam, zoper katere se vlagajo strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti, zlasti da se jim zagotovijo zadostna sredstva za hitro odzivanje na take postopke.

                  27.

                  Države članice bi morale zagotoviti, da je toženim strankam v strateških tožbah za onemogočanje udeležbe javnosti cenovno ugodno in lahko dostopno na voljo pravna pomoč.

                  28.

                  Države članice bi morale olajšati izmenjavo informacij in dobrih praks med organizacijami, ki zagotavljajo smernice in podporo osebam, zoper katere se vlagajo strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti.

         ZBIRANJE PODATKOV, POROČANJE IN SPREMLJANJE

                  29.

                  Države članice bi morale ob upoštevanju svojih institucionalnih ureditev na področju pravosodne statistike enega ali več organov zadolžiti za zbiranje in združevanje podatkov o strateških tožbah za onemogočanje udeležbe javnosti, vloženih v njihovi jurisdikciji, ob polnem spoštovanju zahtev glede varstva podatkov. Države članice bi morale zagotoviti, da je en izmed teh organov ob polnem spoštovanju zahtev glede varstva podatkov zadolžen za usklajevanje informacij in letno sporočanje na nacionalni ravni zbranih zbirnih podatkov Komisiji, in sicer z začetkom do konca leta 2023. Komisija bo objavila letni povzetek prejetih prispevkov.

                  30.

                  Strokovna skupina EU za boj proti strateškim tožbam za onemogočanje udeležbe javnosti bi lahko po potrebi podpirala razvoj in čim boljšo uporabo standardov in predlog za zbiranje podatkov.

                  31.

                  Podatki iz točke 29 bi morali vključevati:

                              (a)

                              število strateških tožb za onemogočanje udeležbe javnosti, vloženih v zadevnem letu;

                              (b)

                              število zgodnje zavrženih strateških tožb za onemogočanje udeležbe javnosti v zadevnem letu, in sicer z začetkom leta 2022, ter zavrnjenih tako iz vsebinskih kot postopkovnih razlogov;

                              (c)

                              število sodnih postopkov, razvrščenih glede na vrsto tožene stranke (npr. novinar, zagovornik človekovih pravic, medijska hiša);

                              (d)

                              število sodnih postopkov, razvrščenih glede na vrsto tožeče stranke (npr. politik, fizična oseba, družba in to, ali je tožnik tuji subjekt);

                              (e)

                              podatke o dejanjih udeležbe javnosti, zaradi katerih so bili začeti sodni postopki;

                              (f)

                              podatke o ocenjenih zneskih začetne odškodnine, ki jih zahtevajo tožeče stranke;

                              (g)

                              opis različnih pravnih podlag, ki jih tožeče stranke uporabljajo, ter s tem povezane številčne podatke;

                              (h)

                              podatke o trajanju postopkov, ki zajemajo vse stopnje;

                              (i)

                              podatke o čezmejnih elementih ter

                              (j)

                              če so na voljo, druge podatke, vključno s podatki o sodnih stroških postopkov, in po potrebi, če je ustrezno, podatke o zgodovinskem ozadju zadev.

                  32.

                  Organ iz točke 29, ki zagotavlja usklajevanje, bi moral podatke v dostopni obliki objaviti na svojem spletišču in po potrebi prek drugih ustreznih orodji, pri tem pa sprejeti potrebne ukrepe za zagotovitev varstva pravic tistih, ki so vpleteni v sodne postopke v zvezi s strateškimi tožbami za onemogočanje udeležbe javnosti.

         KONČNE DOLOČBE

                  33.

                  Države članice bi morale za izvajanje posebnih določb tega priporočila v celoti izkoristiti finančno podporo, ki je za to na voljo na ravni Unije, ter promovirati možnosti financiranja, ki so na voljo javnim in zasebnim subjektom, vključno z organizacijami civilne družbe, zlasti v okviru programa CERV in programa za pravosodje.

                  34.

                  Države članice bi morale Komisiji do konca leta 2023 in nato na zahtevo v skladu s pravili o varstvu podatkov posredovati poročilo o izvajanju tega priporočila, ki vsebuje zbirne podatke, konsolidirane na ravni držav članic. Komisija bo po potrebi z državami članicami in deležniki na ustreznih forumih razpravljala o ukrepih in dejavnostih, sprejetih za uporabo priporočila.

                  35.

                  Komisija bo najpozneje pet let po datumu sprejetja tega priporočila ocenila učinek na razvoj strateških tožb za onemogočanje udeležbe javnosti v Evropski uniji. Na podlagi tega bo Komisija opredelila, ali so potrebni dodatni ukrepi za zagotovitev ustrezne zaščite osebam, zoper katere se vlagajo take tožbe, pri čemer upošteva ugotovitve iz poročil Komisije o stanju pravne države in druge ustrezne informacije, vključno z zunanjimi podatki.

         V Bruslju, 27. aprila 2022

               Za Komisijo

            Didier REYNDERS

               član Komisije

         (1)  Glej na primer sodbo Evropskega sodišča za človekove pravice z dne 14. septembra 2010 v zadevi Dink proti Turčiji (pritožbe št. 2668/07, 6102/08, 30079/08, 7072/09 in 7124/09), točka 137. Glede pozitivnih obveznostih iz člena 10 Evropske konvencije o človekovih pravicah glej tudi poročilo raziskovalnega oddelka Evropskega sodišča za človekove pravice, https://www.echr.coe.int/documents/research_report_article_10_eng.pdfI.

         (2)  Glej sodbo Evropskega sodišča za človekove pravice z dne 7. decembra 1976 v zadevi Handyside proti Združenemu kraljestvu (pritožba št. 5493/72), točka 49.

         (3)  Glej sodbo Evropskega sodišča za človekove pravice z dne 15. februarja 2005 v zadevi Steel in Morris proti Združenemu kraljestvu (pritožba št. 68416/01), točka 89.

         (4)  V Priporočilu CM/Rec(2022)4 Odbora ministrov Sveta Evrope o spodbujanju ugodnega okolja za kakovostno novinarstvo v digitalni dobi je navedeno, da „[...] kakovostno novinarstvo, ki temelji na standardih poklicne etike in se pojavlja v različnih oblikah glede na geografske, pravne in družbene okoliščine, sledi dvojnemu cilju, in sicer delovati kot javni varuh v demokratičnih družbah ter prispevati k ozaveščenosti in razsvetljenosti javnosti“, https://search.coe.int/cm/pages/result_details.aspx?objectid=0900001680a5ddd0. Resolucija 2213 (2018) o statusu novinarjev v Evropi, ki jo je sprejela parlamentarna skupščina Sveta Evrope, v zvezi s poklicnimi novinarji navaja „misijo obveščanja javnosti o splošnih ali posebnih zanimivih temah, in sicer kar najbolj odgovorno in objektivno.“ https://search.coe.int/cm/pages/result_details.aspx?objectid=0900001680a5ddd0.

         (5)  Academic network on European citizenship rights, Ad hoc request – SLAPP in the EU context (Akademska mreža za pravice iz evropskega državljanstva, ad hoc zahtevek – Strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti v okviru EU), 29. maj 2020, https://ec.europa.eu/info/sites/default/files/ad-hoc-literature-review-analysis-key-elements-slapp_en.pdf, str. 4 ter Academic network on European citizenship rights, Strategic Lawsuits Against Public Participation (SLAPP) in the European Union: A comparative study, (Akademska mreža za pravice iz evropskega državljanstva, Strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti v okviru EU): Primerjalna študija, 30. junij 2021, https://ec.europa.eu/info/files/strategic-lawsuits-against-public-participation-slapp-european-union-comparative-study_en.

         (6)  P9_TA(2020)0320. Parlament je v tej resoluciji ponovil tudi navedbe iz svoje resolucije z dne 28. marca 2019 (P8_TA(2019)0328).

         (7)  P9_TA(2021)0451.

         (8)  Platforma Sveta Evrope od leta 2015 olajšuje zbiranje in razširjanje informacij o resnih pomislekih glede medijske svobode in varnosti novinarjev v državah članicah Sveta Evrope. Sodelujoče partnerske organizacije, tj. povabljene mednarodne nevladne organizacije in združenja novinarjev, objavljajo opozorila o kršitvah svobode medijev ter letna poročila o stanju medijske svobode in varnosti novinarjev v Evropi. Od držav članic Sveta Evrope se pričakuje, da bodo ukrepale in obravnavale vprašanja ter platformo obvestile o ukrepih, ki jih sprejmejo v odziv na opozorila. Nizka stopnja odzivanja držav članic Sveta Evrope, ki so tudi države članice EU, kaže na potrebo po nadaljnjem ukrepanju. https://www.coe.int/en/web/media-freedom.

         (9)  Leta 2021 je bilo na platformi za spodbujanje zaščite novinarstva in varnosti novinarjev (coe.int) objavljenih 282 opozoril, pri čemer se jih je več nanašalo na primere sodnega ustrahovanja, torej oportunistično, samovoljno ali nadležno uporabo zakonodaje, vključno z zakonodajo, ki ureja obrekovanje, boj proti terorizmu, nacionalno varnost, huliganstvo ali boj proti ekstremizmu. V letnem poročilu za leto 2021, ki so ga partnerske organizacije predložile platformi Sveta Evrope za spodbujanje zaščite novinarstva in varnosti novinarjev, je bilo ugotovljeno povečanje števila opozoril in zadevnih jurisdikcij držav članic Sveta Evrope glede na leto 2020 – 1680a2440e (coe.int).

         (10)  Priporočilo CM/Rec(2016)4 Odbora ministrov državam članicam o zaščiti novinarstva ter varnosti novinarjev in drugih medijskih akterjev, https://search.coe.int/cm/Pages/result_details.aspx?ObjectId=09000016806415d9#_ftn1.

         (11)  COM(2020) 580 final z dne 30. septembra 2020.

         (12)  COM(2021) 700 final z dne 20. julija 2021.

         (13)  COM(2020) 790 final z dne 3. decembra 2020.

         (14)  Priporočilo Komisije (EU) 2021/1534 z dne 16. septembra 2021 o zagotavljanju zaščite, varnosti in opolnomočenja novinarjev in drugih medijskih delavcev v Evropski uniji (UL L 331, 20.9.2021, str. 8).

         (15)  Glej med drugim Resolucijo št. 1577 Parlamentarne skupščine Sveta Evrope z naslovom Na poti k dekriminalizaciji obrekovanja (2007) https://assembly.coe.int/nw/xml/XRef/Xref-XML2HTML-en.asp?fileid=17588&lang=en, priporočilo Parlamentarne skupščine Sveta Evrope o dekriminalizaciji obrekovanja 1814 (2007) https://assembly.coe.int/nw/xml/XRef/Xref-XML2HTML-en.asp?fileid=17587&lang=en, študijo Generalnega sekretariata Sveta Evrope o svobodi izražanja in obrekovanju – Študija sodne prakse Evropskega sodišča za človekove pravice (2012) https://rm.coe.int/study-on-the-alignment-of-laws-and-practices-concerning-alignment-of-l/16804915c5 ter, nazadnje, študijo Sveta Evrope o sodni praksi Evropskega sodišča za človekove pravice (2016) https://rm.coe.int/CoERMPublicCommonSearchServices/DisplayDCTMContent?documentId=09000016806ac95b.

         (16)  Resolucija št. 1577 (2007) Parlamentarne skupščine Sveta Evrope z dne 4. oktobra 2007 z naslovom Na poti k dekriminalizaciji obrekovanja, https://assembly.coe.int/nw/xml/XRef/Xref-XML2HTML-en.asp?fileid=17588&lang=en.

         (17)  Glej tudi splošno pripombo št. 34 Odbora Združenih narodov za človekove pravice – Člen 19: Svoboda mnenja in izražanja z dne 12. septembra 2011, https://www2.ohchr.org/english/bodies/hrc/docs/gc34.pdf in posebno poročilo Urada predstavnika za svobodo medijev pri Organizaciji za varnost in sodelovanje v Evropi o pravnem nadlegovanju in zlorabi pravosodnega sistema zoper medije z dne 23. novembra 2021, https://www.osce.org/files/f/documents/c/f/505075_0.pdf.

         (18)  Splošna pripomba št. 34 Odbora Združenih narodov za človekove pravice – Člen 19: Svoboda mnenja in izražanja z dne 12. septembra 2011, https://www2.ohchr.org/english/bodies/hrc/docs/gc34.pdf.

         (19)  Urad predstavnika za svobodo medijev pri Organizaciji za varnost in sodelovanje v Evropi, Posebno poročilo o pravnem nadlegovanju in zlorabi pravosodnega sistema zoper medije z dne 23. novembra 2021, https://www.osce.org/files/f/documents/c/f/505075_0.pdf.

         (20)  Priporočilo CM/Rec(2016)4 Odbora ministrov državam članicam o zaščiti novinarstva ter varnosti novinarjev in drugih medijskih akterjev, glej točko 6.

         (21)  Uredba (EU) 2016/679 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 27. aprila 2016 o varstvu posameznikov pri obdelavi osebnih podatkov in o prostem pretoku takih podatkov ter o razveljavitvi Direktive 95/46/ES (Splošna uredba o varstvu podatkov) (UL L 119, 4.5.2016, str. 1).

         (22)  Priročnik Sveta Evrope za delavce v pravni stroki o varstvu pravice do svobode izražanja na podlagi EKČP (2017), https://rm.coe.int/handbook-freedom-of-expression-eng/1680732814.

         (23)  Globalni nabor orodij za pravosodne akterje: mednarodni pravni standardi na področju svobode izražanja, dostopa do informacij in varnosti novinarjev (2021), https://unesdoc.unesco.org/ark:/48223/pf0000378755.

         (24)  https://www.coe.int/en/web/help/home.

         (25)  Glej Smernice o pravosodnih statistikah Evropske komisije za učinkovitost pravosodja (CEPEJ) z 12. plenarnega zasedanja (Strasbourg, 10. do 11. december 2008) – CEPEJ-GT-EVAL (coe.int).

         (26)  Direktiva (EU) 2019/1937 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. oktobra 2019 o zaščiti oseb, ki prijavijo kršitve prava Unije (UL L 305, 26.11.2019, str. 17).

         (27)  Register strokovnih skupin Komisije in drugih podobnih subjektov (europa.eu).

         (28)  Uredba (EU) 2021/692 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 28. aprila 2021 o vzpostavitvi programa Državljani, enakost, pravice in vrednote ter razveljavitvi Uredbe (EU) št. 1381/2013 Evropskega parlamenta in Sveta in Uredbe Sveta (EU) št. 390/2014 (UL L 156, 5.5.2021, str. 1).

         (29)  Cilj Uredbe (EU) 2021/692 je prispevati k razvoju evropskega območja pravice ter okrepiti demokracijo, pravno državo in varstvo temeljnih pravic.

         (30)  Glej med drugim Resolucijo št. 1577 Parlamentarne skupščine Sveta Evrope z naslovom Na poti k dekriminalizaciji obrekovanja (2007) https://assembly.coe.int/nw/xml/XRef/Xref-XML2HTML-en.asp?fileid=17588&lang=en, priporočilo Parlamentarne skupščine Sveta Evrope o dekriminalizaciji obrekovanja 1814 (2007) https://assembly.coe.int/nw/xml/XRef/Xref-XML2HTML-en.asp?fileid=17587&lang=en, študijo Generalnega sekretariata Sveta Evrope o svobodi izražanja in obrekovanju – Študija sodne prakse Evropskega sodišča za človekove pravice (2012) https://rm.coe.int/study-on-the-alignment-of-laws-and-practices-concerning-alignment-of-l/16804915c5 ter, nazadnje, študijo Sveta Evrope o sodni praksi Evropskega sodišča za človekove pravice (2016) https://rm.coe.int/CoERMPublicCommonSearchServices/DisplayDCTMContent?documentId=09000016806ac95b.

         (31)  Zunaj okvira Sveta Evrope (glej prejšnjo opombo) se na mednarodni ravni množijo zahteve po dekriminalizaciji obrekovanja. Glej splošno pripombo št. 34 Odbora Združenih narodov za človekove pravice – Člen 19: Svoboda mnenja in izražanja z dne 12. septembra 2011, https://www2.ohchr.org/english/bodies/hrc/docs/gc34.pdf in posebno poročilo Urada predstavnika za svobodo medijev pri Organizaciji za varnost in sodelovanje v Evropi o pravnem nadlegovanju in zlorabi pravosodnega sistema zoper medije z dne 23. novembra 2021, https://www.osce.org/files/f/documents/c/f/505075_0.pdf.

         (32)  Za več informacij o prenosu člena 85 Splošne uredbe o varstvu podatkov v nacionalno pravo glej delovni dokument služb Komisije, str. 26.

         PRILOGA
         Elementi, ki bi se lahko vključili v usposabljanje o zahtevah v zvezi z varstvom podatkov v okviru strateških tožb za onemogočanje udeležbe javnosti (splošno znanih kot SLAPP):

                     —

                     Zakonodaja, ki so jo države članice sprejele za uskladitev pravice do varstva osebnih podatkov s pravico do svobode izražanja in obveščanja ter določa izjeme ali odstopanja od določb iz člena 85(2) Splošne uredbe o varstvu podatkov za obdelavo podatkov v novinarske namene ali za namene akademskega, umetniškega ali literarnega izražanja, če so potrebne za uskladitev teh dveh pravic.

                     —

                     Glede uveljavljanja pravic, ki jih ima posameznik, na katerega se nanašajo osebni podatki, na podlagi Splošne uredbe o varstvu podatkov, člen 12(5) navedene uredbe določa, da se lahko zahteve, ki so očitno neutemeljene ali pretirane, zavrnejo (ali se za njih zaračuna razumna pristojbina).

                     —

                     Pravica do popravka iz člena 16 Splošne uredbe o varstvu podatkov se nanaša le na primere, ko so osebni podatki netočni. Poleg tega pravica do dopolnitve nepopolnih osebnih podatkov ni samodejna in je odvisna od namena obdelave.

                     —

                     Glede uveljavljanja pravice do pozabe Splošna uredba o varstvu podatkov določa, da se ta pravica ne uporablja, če je obdelava potrebna za uresničevanje pravice do svobode izražanja in obveščanja (člen 17(3)(a) Splošne uredbe o varstvu podatkov).

                     —

                     Člen 79(2) Splošne uredbe o varstvu podatkov kot oviro za izbiranje najugodnejšega sodišča določa, da se postopki zoper upravljavca ali obdelovalca podatkov – npr. novinarja, zagovornika pravic, akterja civilne družbe, medijsko hišo itd. – lahko začnejo pred sodišči države članice, v kateri ima upravljavec ali obdelovalec ustanovitev, ali, razen če je upravljavec ali obdelovalec javni organ države članice, ki izvaja svoja javna pooblastila, države članice, v kateri ima posameznik, na katerega se nanašajo osebni podatki, običajno prebivališče. Navedena določba ne dopušča nobenega manevrskega prostora za tožbe, s katerimi se, tudi za odškodninske zahtevke, zatrjuje kršitev pravil o varstvu podatkov pred drugimi sodišči, ki niso povezana z obdelavo osebnih podatkov, ustanovitvijo novinarja ali medijev ali običajnim prebivališčem tožeče stranke.


title: Priporočilo Komisije (EU) 2022/867 z dne 1. junija 2022 o dajanju v promet varnostnih zalog nafte v državah članicah po invaziji na Ukrajino

text:
               2.6.2022

               SL

               Uradni list Evropske unije

               L 151/72

      PRIPOROČILO KOMISIJE (EU) 2022/867
      z dne 1. junija 2022
      o dajanju v promet varnostnih zalog nafte v državah članicah po invaziji na Ukrajino
      EVROPSKA KOMISIJA –
      ob upoštevanju Pogodbe o delovanju Evropske unije in zlasti člena 292 Pogodbe,
      ob upoštevanju naslednjega:

                  (1)

                  Cilj Direktive Sveta 2009/119/ES (1) je zagotoviti visoko stopnjo varnosti oskrbe z nafto v Uniji z zanesljivimi in preglednimi mehanizmi, ki temeljijo na solidarnosti med državami članicami. Določa zlasti pravila in postopke, ki se uporabljajo v izrednih razmerah. Upravni odbor Mednarodne agencije za energijo je 1. marca in 1. aprila 2022 sprejel usklajene načrte za mobilizacijo varnostnih zalog nafte, s katerimi je predvidel dajanje v promet 60 oziroma 120 milijonov sodčkov nafte (2).

                  (2)

                  Komisija in države članice so na štirih sejah koordinacijske skupine za nafto (22. in 25. februarja ter 2. in 31. marca) razpravljale o priložnostih, pričakovanih koristih in učinku skupnega ukrepanja Mednarodne agencije za energijo. Službe Komisije so z dopisoma z dne 4. marca in 5. aprila 2022, naslovljenima na koordinacijsko skupino za nafto, države članice opozorile na ustrezne določbe in obveznosti, ki veljajo na podlagi prava Unije.

                  (3)

                  Osemnajst držav članic (vključno z dvema državama članicama, ki nista članici Mednarodne agencije za energijo) je sodelovalo pri kolektivnih ukrepih Mednarodne agencije za energijo in obljubilo prostovoljne prispevke za približno 40 milijonov sodčkov ekvivalenta surove nafte.

                  (4)

                  Varnostne zaloge nafte, ki se trenutno hranijo v Uniji, so najnižje od leta 2013. V skladu s členom 3 Direktive 2009/119/ES odražajo neto uvoz surove nafte in naftnih derivatov v letu 2020, ki je bil neobičajno nizek, saj se je potrošnja zaradi sanitarnih ukrepov, namenjenih boju proti pandemiji COVID-19, zmanjšala (omejitve gibanja in zmanjšana mobilnost). Količine surove nafte in naftnih derivatov, potrebne za izpolnitev nove letne obveznosti vzdrževanja zalog, ki se uporablja od 1. julija 2022 za 12-mesečno obdobje, naj bi se v nekaterih državah članicah povečale za do 30 %.

                  (5)

                  V trenutnih razmerah, ki jih zaznamuje negotovost v zvezi z razvojem vojne v Ukrajini, je izjemno pomembno čim bolj omejiti povpraševanje po surovi nafti in naftnih derivatih ter se izogniti dodatnim pritiskom na naftnem trgu. Zato ni zaželeno, da države članice kratkoročno obnovijo tiste varnostne zaloge nafte, ki se dajejo ali bodo dane v promet v skladu s členom 20 Direktive 2009/119/ES, razen če obstaja tveganje za njihovo pripravljenost na področju zanesljivosti oskrbe. Vendar je še prezgodaj za opredelitev končnega roka za obnovitev zalog, danih v promet.

                  (6)

                  Države članice bi se morale izogibati nakupu dodatne surove nafte in naftnih derivatov v okviru priprav na prihodnjo novo letno obveznost vzdrževanja zalog, v veljavi od julija 2022, saj bi gotovo povzročil povečanje sedanjega povpraševanja po teh surovinah. V skladu s členom 20(6) Direktive 2009/119/ES bo Komisija pregledala rok, v katerem morajo države članice obnoviti svoje zaloge, da znova dosežejo obvezne minimalne ravni.

                  (7)

                  Komisija se je z usklajevalno skupino za nafto o tem priporočilu posvetovala na seji, ki je potekala 14. marca 2021 in na kateri so sodelovali predstavniki sekretariata Mednarodne agencije za energijo –

            PRIPOROČA:

                  (1)

                  Države članice pred 1. novembrom 2022 ne bi smele obnoviti svojih varnostnih zalog nafte do minimalnih ravni, ki jih zahteva Direktiva 2009/119/ES, razen če bi ta neobnovitev zalog ogrozila njihovo pripravljenost na področju zanesljivosti oskrbe.

                  (2)

                  Komisija bo v posvetovanju s koordinacijsko skupino za nafto in v sodelovanju z Mednarodno agencijo za energijo pregledala to priporočilo, da bi določila datum začetka uporabe obveznosti vzdrževanja zalog, pri čemer bo upoštevala razvoj trenutne krize.

         V Bruslju, 1. junija 2022

               Za Komisijo

            Kadri SIMSON

               članica Komisije

         (1)  Direktiva Sveta 2009/119/ES z dne 14. septembra 2009 o obveznosti držav članic glede vzdrževanja minimalnih zalog surove nafte in/ali naftnih derivatov (UL L 265, 9.10.2009, str. 9).

         (2)  277. oziroma 279. izredna seja upravnega odbora.