title: Recomandarea Consiliului din 30 noiembrie 2009 privind mediile fără fum de tutun

text:
               5.12.2009

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 296/4

      RECOMANDAREA CONSILIULUI

   din 30 noiembrie 2009
   privind mediile fără fum de tutun
   2009/C 296/02
   CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,
   având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Europene, în special articolul 152 alineatul (4) al doilea paragraf,
   având în vedere propunerea Comisiei,
   după consultarea Parlamentului European (1),
   având în vedere avizul Comitetului Economic și Social European (2),
   întrucât:

               (1)

               Articolul 152 din tratat prevede că acțiunea comunitară, care completează politicile naționale, are în vedere îmbunătățirea sănătății publice, prevenirea bolilor și afecțiunilor umane, precum și îndepărtarea pericolelor pentru sănătatea umană.

               (2)

               În conformitate cu articolul 137 din tratat, Comunitatea sprijină și completează activitățile statelor membre, printre altele, în domeniul îmbunătățirii, în special, a mediului de lucru pentru a proteja sănătatea și siguranța lucrătorilor.

               (3)

               Expunerea la fumul de tutun din mediul ambiant (FTMA) – cunoscut și sub denumirea de „fum de tutun secundar” – reprezintă o sursă răspândită de mortalitate, morbiditate și dizabilități în Uniunea Europeană.

               (4)

               Potrivit unor estimări prudente, 7 300 de adulți, inclusiv 2 800 de nefumători, au decedat în 2002 în Uniunea Europeană ca urmare a expunerii la FTMA la locul de muncă. Decesul a încă 72 000 de persoane adulte, inclusiv 16 400 de nefumători, a fost asociat expunerii la FTMA la domiciliu.

               (5)

               Expunerea la fumul de tutun secundar este deosebit de periculoasă pentru copii și adolescenți și ar putea crește riscul ca aceștia să înceapă să fumeze.

               (6)

               FTMA a fost clasificat în categoria substanțelor cunoscute ca fiind cancerigene pentru om de către Agenția Internațională de Cercetare în Domeniul Cancerului a Organizației Mondiale a Sănătății (OMS) și în categoria agenților cancerigeni profesionali de către Finlanda și Germania.

               (7)

               Fiecare cetățean are dreptul la un nivel ridicat de protecție a sănătății și ar trebui protejat împotriva expunerii la fumul de tutun.

               (8)

               Politicile naționale bazate pe voluntariat s-au dovedit ineficiente în ceea ce privește reducerea expunerii la fumul de tutun. Adoptarea unei legislații cu caracter obligatoriu, aplicată și monitorizată corect, este un mijloc eficace de a proteja în mod adecvat cetățenii împotriva riscurilor fumului de tutun secundar pentru sănătate.

               (9)

               Pentru o eficacitate optimă a legislației privind mediile fără fum de tutun, aceasta trebuie însoțită de măsuri cum ar fi campaniile de sensibilizare, sprijin pentru sevrajul tabagic, avertismente puternice privind sănătatea pe ambalajele produselor din tutun și alte reglementări privind produsele din tutun.

               (10)

               Societatea civilă are un rol important în ceea ce privește susținerea legislației privind mediile fără fum de tutun și contribuția la respectarea acesteia.

               (11)

               Politicile antifumat ar trebui să dispună de instrumente adecvate pentru a pune în aplicare abordarea multisectorială legată de controlul tutunului.

               (12)

               Este necesară o cooperare consolidată între statele membre pentru a facilita schimbul de informații și de cele mai bune practici și pentru a dezvolta un sistem de monitorizare standardizat la nivelul UE.

               (13)

               Rezoluția Consiliului și a miniștrilor sănătății din statele membre reuniți în cadrul Consiliului la 18 iulie 1989 cu privire la interzicerea fumatului în spații accesibile publicului (3) a invitat statele membre să ia măsuri de interzicere a fumatului în anumite spații închise accesibile publicului și să extindă interdicția privind fumatul la toate mijloacele de transport public.

               (14)

               Recomandarea 2003/54/CE a Consiliului din 2 decembrie 2002 privind prevenirea fumatului și inițiativele de îmbunătățire a controlului tutunului (4) a invitat statele membre să pună în aplicare dispoziții legislative și/sau alte măsuri eficiente care să ofere protecție împotriva expunerii la FTMA în locurile de muncă închise, spațiile publice închise, precum și în mijloacele de transport public.

               (15)

               Directiva 89/391/CEE a Consiliului din 12 iunie 1989 privind punerea în aplicare de măsuri pentru promovarea îmbunătățirii securității și sănătății lucrătorilor la locul de muncă (5), deși nu se referă în mod explicit la fumul de tutun, se aplică tuturor riscurilor legate de sănătatea și siguranța lucrătorilor (6).

               (16)

               În Planul său de acțiune privind mediul și sănătatea (2004-2010) (7), Comisia s-a angajat să „dezvolte acțiuni menite să îmbunătățească calitatea aerului interior”, îndeosebi prin „încurajarea interzicerii fumatului la toate locurile de muncă prin recurgerea atât la mecanisme legale, cât și la inițiative de promovare a sănătății la nivel european, precum și la nivelul statelor membre”.

               (17)

               Consultarea lansată prin intermediul Cărții verzi a Comisiei „Către o Europă fără fum de tutun: opțiuni privind politicile comunitare” (8) (denumită în continuare „Cartea verde”) a demonstrat existența unui sprijin semnificativ atât pentru politicile cuprinzătoare antifumat în toate locurile de muncă și spațiile publice închise, cât și pentru măsuri ulterioare la nivel comunitar în vederea promovării mediilor fără fum de tutun în ansamblul statelor membre.

               (18)

               La 30 și 31 mai 2007, în cadrul Consiliului Ocuparea Forței de Muncă, Politică Socială, Sănătate și Consumatori a avut loc un schimb de opinii cu privire la opțiunile politice la nivelul UE referitoare la mediile fără fum de tutun. Consiliul a primit favorabil Cartea verde a Comisiei și a evidențiat necesitatea unor orientări comunitare pentru a promova în continuare mediile fără fum de tutun la nivelul UE, precum și a unui sprijin comunitar pentru măsurile naționale și o coordonare a acestora.

               (19)

               În rezoluția sa de la 24 octombrie 2007 cu privire la Cartea verde, Parlamentul European a invitat statele membre să introducă legi cuprinzătoare antifumat în termen de doi ani și a invitat Comisia să prezinte o propunere legislativă relevantă până în 2011 în cazul unor progrese nesatisfăcătoare. De asemenea, Comisia este invitată să propună o modificare a cadrului legislativ actual pentru a clasifica FTMA drept agent cancerigen și pentru a obliga angajatorii să se asigure că nu se fumează la locul de muncă.

               (20)

               Articolul 8 din Convenția-cadru a OMS pentru controlul tutunului (CCCT), semnată în iunie 2003 de către toți membrii OMS și ratificată până în prezent de 167 de părți, inclusiv Comunitatea și 26 dintre statele sale membre, creează o obligație juridică pentru părțile sale de a adopta și a pune în aplicare în anumite domenii ale jurisdicției naționale existente, astfel cum sunt stabilite în legislația națională, și de a promova în mod activ la alte niveluri de jurisdicție adoptarea și implementarea unor măsuri eficiente pentru a proteja cetățenii împotriva expunerii la fumul de tutun secundar în toate locurile de muncă închise, mijloacele de transport public și spațiile publice închise și, după caz, alte spații publice.

               (21)

               Cea de-a doua conferință a părților la CCCT din iulie 2007 a adoptat orientări cu privire la protecția împotriva expunerii la fumul de tutun (9) pentru a ajuta părțile să își îndeplinească obligațiile în temeiul articolului 8 din convenție. Fiecare dintre părți ar trebui să depună eforturi pentru a pune în aplicare orientările în termen de cinci ani de la intrarea în vigoare a convenției pentru partea în cauză.

               (22)

               Articolul 14 din Convenția-cadru a OMS creează o obligație juridică pentru părțile sale de a elabora și a difuza orientări adecvate, globale și integrate, bazate pe dovezi științifice și pe cele mai bune practici și de a adopta măsuri eficiente în vederea promovării sevrajului tabagic și a tratamentului adecvat al dependenței de tutun. În cadrul celei de-a treia conferințe a părților la Convenția-cadru a OMS, s-a decis instituirea unui grup de lucru pentru elaborarea de orientări în vederea punerii în aplicare a articolului respectiv.

               (23)

               Strategia europeană pentru controlul tutunului, adoptată de Comitetul regional al OMS pentru Europa în septembrie 2002, a recomandat ca statele membre să asigure dreptul cetățenilor la un mediu fără fum de tutun, printre altele, interzicând fumatul în spații publice, locuri de muncă și mijloace de transport public, interzicând fumatul în exteriorul tuturor instituțiilor de învățământ pentru minori, al tuturor instituțiilor de furnizare a asistenței medicale și în cadrul unor evenimente publice, precum și clasificând FTMA drept agent cancerigen.

               (24)

               Prezenta recomandare nu aduce atingere legislației comunitare de stabilire a cerințelor minime pentru protecția securității și sănătății lucrătorilor, adoptată în temeiul articolului 137 din tratat, Directivei 2001/37/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 5 iunie 2001 privind apropierea actelor cu putere de lege și a actelor administrative ale statelor membre în materie de fabricare, prezentare și vânzare a produselor din tutun (10) și Deciziei 2003/641/CE a Comisiei din 5 septembrie 2003 privind utilizarea fotografiilor color sau a altor ilustrații ca avertismente referitoare la sănătate pe pachetele de țigări (11),

         RECOMANDĂ STATELOR MEMBRE:

               1.

               să asigure o protecție eficientă împotriva expunerii la fumul de tutun în locurile de muncă închise, mijloacele de transport public și spațiile publice închise și, după caz, alte spații publice, astfel cum se prevede la articolul 8 din Convenția-cadru a OMS pentru controlul tutunului (CCCT) și pe baza orientărilor anexate privind protecția contra expunerii la fumul de tutun, adoptate în cadrul celei de-a doua conferințe a părților la CCCT, în termen de cinci ani de la intrarea în vigoare a CCCT pentru statul membru respectiv sau cel târziu în termen de trei ani de la adoptarea prezentei recomandări;

               2.

               să elaboreze și/sau să consolideze strategii și măsuri vizând reducerea expunerii copiilor și adolescenților la fumul de tutun secundar;

               3.

               să completeze politicile antifumat prin măsuri de sprijin, printre care se pot număra:

                           (a)

                           adoptarea de măsuri adecvate pentru promovarea sevrajului tabagic și a tratamentului adecvat al dependenței de tutun, ținând seama de circumstanțele și de prioritățile naționale, astfel cum se indică la articolul 14 din CCCT; și

                           (b)

                           introducerea unor avertismente combinate, astfel cum sunt definite la articolul 2 alineatul (4) din Decizia 2003/641/CE a Comisiei din 5 septembrie 2003 privind utilizarea fotografiilor color sau a altor ilustrații ca avertismente referitoare la sănătate pe pachetele de țigări (12), și a unor informații cu privire la serviciile care susțin sevrajul tabagic pe ambalajele produselor din tutun pentru fumat, pentru a informa mai bine consumatorii cu privire la riscurile utilizării tutunului și ale expunerii la fumul de tutun pentru sănătate, pentru a încuraja sevrajul tabagic și a descuraja persoanele care nu fumează să înceapă să facă acest lucru.

               4.

               să elaboreze, să pună în aplicare, să actualizeze și să reexamineze periodic strategii, planuri sau programe multisectoriale globale de control al tutunului, care să abordeze, printre altele, problema protecției împotriva fumului de tutun în toate spațiile accesibile publicului larg sau locurile cu o utilizare colectivă, indiferent de regimul de proprietate sau dreptul de acces;

               5.

               să ofere instrumente adecvate pentru punerea în aplicare a strategiilor, politicilor de control al tutunului și programelor naționale, pentru a asigura o protecție eficientă împotriva expunerii la fumul de tutun;

               6.

               să comunice Comisiei, dacă este posibil în termen de șase luni de la adoptarea prezentei recomandări, puncte focale naționale pentru controlul tutunului, pentru a asigura schimbul de informații și de cele mai bune practici, precum și coordonarea politicilor cu alte state membre;

               7.

               să coopereze îndeaproape între ele și cu Comisia în scopul stabilirii unui cadru coerent de definiții, criterii și indicatori pentru punerea în aplicare a prezentei recomandări;

               8.

               să monitorizeze și să evalueze eficiența măsurilor politice utilizând indicatorii menționați anterior;

               9.

               să informeze Comisia cu privire la măsurile legislative și de alt tip adoptate pentru a da curs prezentei recomandări și cu privire la rezultatele monitorizării și ale evaluării,

         INVITĂ COMISIA:

               1.

               să raporteze cu privire la punerea în aplicare, funcționarea și impactul măsurilor propuse, pe baza informațiilor furnizate de statele membre;

               2.

               în situația unei posibile revizuiri a Directivei 2001/37/CE, să aibă în vedere toate măsurile privitoare la produse care urmăresc reducerea atractivității produselor din tutun și a pericolului de a crea dependență pe care acestea îl prezintă.

               3.

               să analizeze aspectele juridice și baza de constatări cu privire la impactul ambalajelor neutre, inclusiv asupra funcționării pieței interne.

      Adoptată la Bruxelles, 30 noiembrie 2009.

            Pentru Consiliu

            Președintele

         S. O. LITTORIN

      (1)  Rezoluție emisă în urma unei consultări neobligatorii (nepublicată încă în Jurnalul Oficial).

      (2)  Avizul din 5 noiembrie 2009 (nepublicat încă în Jurnalul Oficial).

      (3)  JO C 189, 26.7.1989, p. 1.

      (4)  JO L 22, 25.1.2003, p. 31.

      (5)  JO L 183, 29.6.1989, p. 1.

      (6)  A se vedea cauza C-49/00 Comisia/Italia, Rec. 2001, p. I-8575, punctele 12-13.

      (7)  COM(2004) 416 final.

      (8)  COM(2007) 27 final.

      (9)  FCTC/COP2(7) Orientări privind protecția împotriva expunerii la fumul de tutun, elaborate de grupul de lucru reunit în conformitate cu decizia FCTC/COP1(15) din cadrul conferinței părților la Convenția-cadru a OMS pentru controlul tutunului.

      (10)  JO L 194, 18.7.2001, p. 26.

      (11)  JO L 226, 10.9.2003, p. 24.

      (12)  A se vedea nota de subsol nr. 11.

      ANEXĂ

         Orientări privind protecția contra expunerii la fumul de tutun, astfel cum au fost adoptate în cadrul celei de-a doua conferințe a părților la Convenția-cadru a OMS pentru controlul tutunului

         SCOP, OBIECTIVE ȘI CONSIDERENTE PRINCIPALE

         Scopul orientărilor

                  1.

                  În conformitate cu celelalte dispoziții ale Convenției-cadru a OMS pentru controlul tutunului și cu intențiile conferinței părților, prezentele orientări își propun să ajute părțile să își îndeplinească obligațiile care le revin în temeiul articolului 8 din convenție. Acestea se bazează pe cele mai bune date disponibile și pe experiența părților care au implementat cu succes măsuri eficace pentru a reduce expunerea la fumul de tutun.

                  2.

                  Orientările conțin declarații de principii și definiții convenite de comun acord referitoare la termenii relevanți, precum și recomandări privind măsuri care trebuie luate pentru a îndeplini obligațiile care decurg din Convenție. Mai mult, orientările identifică măsurile necesare pentru a realiza o protecție eficace împotriva pericolelor implicate de fumul de tutun secundar. Părțile sunt încurajate să utilizeze prezentele orientări atât pentru a-și îndeplini obligațiile legale care le revin în temeiul Convenției, cât și pentru a urma cele mai bune practici în vederea protejării sănătății publice.

         Obiectivele orientărilor

                  3.

                  Prezentele orientări au două obiective conexe. Primul este să ajute părțile să își îndeplinească obligațiile care le revin în temeiul articolului 8 din Convenția-cadru a OMS, astfel încât să țină seama de dovezile științifice privind expunerea la fumul de tutun secundar și de cele mai bune practici la nivel mondial în implementarea măsurilor privind mediile fără tutun, pentru a stabili un nivel înalt de responsabilitate în ceea ce privește respectarea tratatului și pentru a ajuta părțile să promoveze cel mai înalt standard de sănătate posibil. Al doilea obiectiv este identificarea elementelor principale de legislație care sunt necesare pentru a proteja eficace persoanele împotriva expunerii la fumul de tutun, în conformitate cu articolul 8.

         Considerente subiacente

                  4.

                  Dezvoltarea prezentelor orientări a fost influențată de următoarele considerente fundamentale.

                              (a)

                              Datoria de a proteja populația împotriva fumului de tutun, cuprinsă la articolul 8, se bazează pe drepturi și libertăți fundamentale ale omului. Având în vedere pericolele inhalării fumului de tutun secundar, datoria de a proteja populația împotriva fumului de tutun este subînțeleasă de, printre altele, dreptul la viață și dreptul la cele mai înalte standarde de sănătate posibile, după cum se recunoaște în numeroase instrumente juridice (inclusiv în Constituția Organizației Mondiale a Sănătății, Convenția privind drepturile copilului, Convenția privind eliminarea tuturor formelor de discriminare față de femei și Pactul internațional privind drepturile economice, sociale și culturale), după cum a fost încorporat expres în preambulul Convenției-cadru a OMS și după cum a fost recunoscut în constituțiile multor națiuni.

                              (b)

                              Datoria de a proteja persoanele împotriva fumului de tutun corespunde unei obligații pentru guverne de a promulga o legislație care să protejeze persoanele împotriva amenințărilor la drepturile și libertățile lor fundamentale. Această obligație se extinde la toate persoanele și nu numai la anumite populații.

                              (c)

                              Mai multe organisme științifice cu autoritate au stabilit că fumul de tutun secundar este cancerigen. Unele dintre părțile la Convenția-cadru a OMS (de exemplu, Finlanda și Germania) au clasificat fumul de tutun secundar ca fiind cancerigen și au inclus prevenirea expunerii la acesta la locul de muncă în legislația lor privind sănătatea și securitatea. Pe lângă cerințele de la articolul 8, părțile ar putea, așadar, să fie obligate să abordeze problema pericolului expunerii la fumul de tutun în conformitate cu legile lor existente privind locul de muncă și cu alte legi care guvernează expunerea la substanțe dăunătoare, inclusiv cancerigene.

         DECLARAȚIE DE PRINCIPII ȘI DEFINIȚII RELEVANTE CARE SE AFLĂ LA BAZA PROTECȚIEI ÎMPOTRIVA EXPUNERII LA FUMUL DE TUTUN

         Principii

                  5.

                  După cum se menționează la articolul 4 din Convenția-cadru a OMS, este necesar un puternic angajament politic pentru a lua măsuri de protecție a tuturor persoanelor împotriva expunerii la fumul de tutun. Următoarele principii convenite de comun acord ar trebui să ghideze punerea în aplicare a articolului 8 din convenție.

         Principiul 1

                  6.

                  Măsurile eficace de acordare de protecție împotriva fumului de tutun, astfel cum sunt prevăzute la articolul 8 din Convenția-cadru a OMS, necesită eliminarea totală a fumatului și a fumului de tutun într-un anumit loc sau mediu pentru a crea un mediu fără fum 100 %. Nu există un nivel sigur de expunere la fumul de tutun, iar noțiuni precum o valoare limită pentru toxicitatea fumului de tutun secundar ar trebui respinse, deoarece sunt contrazise de dovezi științifice. Alte abordări cu alte obiective decât medii 100 % fără fum, inclusiv ventilația, filtrarea aerului și utilizarea zonelor de fumat desemnate (fie că sunt dotate cu ventilație separată sau nu) s-au dovedit, în repetate rânduri, ineficiente și există dovezi concludente, științifice și de alt gen, că abordările de natură tehnică nu protejează împotriva expunerii la fumul de tutun.

         Principiul 2

                  7.

                  Toate persoanele ar trebui protejate împotriva expunerii la fumul de tutun. Ar trebui ca fumatul să fie interzis în toate locurile de muncă închise și în toate spațiile publice închise.

         Principiul 3

                  8.

                  Este necesară o legislație specifică pentru a proteja persoanele împotriva expunerii la fumul de tutun. Politicile bazate pe încetarea voluntară a fumatului s-au dovedit, în repetate rânduri, ineficiente și nu oferă protecția adecvată. Pentru a fi eficace, legislația trebuie să fie simplă, clară și aplicabilă.

         Principiul 4

                  9.

                  O bună planificare și resursele adecvate sunt esențiale pentru implementarea și punerea în aplicare cu succes a legislației privind mediile fără fum de tutun.

         Principiul 5

                  10.

                  Societatea civilă deține un rol central în construirea unui suport pentru măsurile privind mediile fără fum de tutun și în garantarea respectării acestora, și ar trebui inclusă ca partener activ în procesul de elaborare, implementare și punere în aplicare a legislației.

         Principiul 6

                  11.

                  Implementarea legislației antifumat, punerea sa în aplicare și impactul său ar trebui să fie monitorizate și evaluate împreună. Acest fapt ar trebui să includă monitorizarea și reacția față de activitățile industriei tutunului care periclitează implementarea și punerea în aplicare a legislației, astfel cum se specifică la articolul 20.4 din Convenția-cadru a OMS.

         Principiul 7

                  12.

                  Protecția persoanelor împotriva expunerii la fumul de tutun ar trebui să fie consolidată și extinsă, dacă este cazul; o astfel de acțiune poate include legislație nouă sau modificată, o mai bună aplicare și alte măsuri care să reflecte noile date științifice și experiențele rezultate din studii de caz.

         Definiții

                  13.

                  În elaborarea legislației, este important ca termenii principali să fie definiți cu grijă. Diverse recomandări privind definiții adecvate, bazate pe experiențele din multe țări, sunt incluse în prezenta recomandare. Definițiile din prezenta secțiune le completează pe cele deja incluse în Convenția-cadru a OMS.

         „Fumul de tutun secundar” sau „fumul de tutun din mediul ambiant”

                  14.

                  Mai mulți termeni alternativi sunt utilizați în mod obișnuit pentru a descrie tipul de fum menționat la articolul 8 din Convenția-cadru a OMS. Aceștia includ „fumul de tutun secundar”, „fumul de tutun din mediul ambiant” și „fumul altora”. Termeni precum „fumatul pasiv” și „expunerea involuntară la fumul de tutun” ar trebui evitați, deoarece experiența din Franța și din alte țări sugerează că industria tutunului poate utiliza acești termeni pentru a sprijini o poziție potrivit căreia expunerea „voluntară” este acceptabilă. „Fumul de tutun secundar” și „fumul de tutun din mediul ambiant”, abreviate uneori în limba engleză ca „SHS”, respectiv „ETS”, sunt termenii preferabili; prezentele orientări utilizează termenul de „fum de tutun secundar”.

                  15.

                  Fumul de tutun secundar se poate defini ca „fumul de la capătul aprins al unei țigări sau de la alte produse din tutun, emis în mod obișnuit în combinație cu fumul expirat de fumător”.

                  16.

                  „Atmosferă fără fum” este o atmosferă care este 100 % fără fum. Această definiție include atmosfera în care fumul de tutun nu poate fi văzut, mirosit, simțit sau măsurat, fără a se limita la aceasta (1).

         „Fumat”

                  17.

                  Acest termen ar trebui să fie definit astfel încât să includă posesia sau controlul unui produs din tutun aprins, indiferent dacă fumul este inhalat sau expirat activ.

         „Spații publice”

                  18.

                  În timp ce definiția exactă a termenului de „spații publice” poate varia între diferitele jurisdicții, este important ca legislația să definească acest termen într-un sens cât mai larg cu putință. Definiția utilizată ar trebui să includă toate spațiile accesibile publicului general sau locurile cu o utilizare colectivă, indiferent de regimul de proprietate sau dreptul de acces.

         „Închis”

                  19.

                  Articolul 8 impune protecție împotriva fumului de tutun în locurile de muncă și spațiile publice „închise”. Deoarece există potențiale capcane în definirea zonelor „închise”, experiențele diferitelor țări în ceea ce privește definirea acestui termen ar trebui analizate în mod specific. Definiția ar trebui să fie cât mai cuprinzătoare și mai clară cu putință și ar trebui să se evite, în definire, crearea de liste care pot fi interpretate ca excluzând zone „închise” care pot fi relevante. Se recomandă ca zonele „închise” să fie definite astfel încât să includă orice spații acoperite de un acoperiș sau separate de unul sau mai mulți pereți sau margini, indiferent de tipul de material utilizat pentru acoperiș, pereți sau margini, și indiferent dacă structura în cauză este permanentă sau temporară.

         „Loc de muncă”

                  20.

                  Un „loc de muncă” ar trebui să fie definit în sens larg ca „orice loc utilizat de persoane în cadrul angajării sau muncii lor”. Munca ar trebui să includă nu numai sarcinile care sunt remunerate, ci și munca voluntară, dacă este de genul celei care este remunerată în mod normal. Mai mult, „locurile de muncă” includ nu numai acele locuri unde se realizează munca, ci și toate locurile atașate sau asociate utilizate în mod obișnuit de lucrători în decursul angajării lor, inclusiv, de exemplu, coridoare, lifturi, scări, antreuri, instalații comune, bufete, toalete, saloane, săli de masă, precum și corpuri exterioare cum ar fi ateliere și hangare. Vehiculele utilizate în cursul lucrului reprezintă locuri de muncă și ar trebui să fie identificate expres în acest sens.

                  21.

                  Ar trebui să se acorde o atenție specială locurilor de muncă care sunt, de asemenea, locuințe sau locuri de cazare, de exemplu, închisorile, instituțiile psihiatrice sau stabilimentele de asistență medicală. Aceste locuri reprezintă, de asemenea, locuri de muncă pentru alte persoane care ar trebui protejate împotriva expunerii la fumul de tutun.

         „Mijloace de transport public”

                  22.

                  Mijloacele de transport public ar trebui să fie definite astfel încât să includă orice vehicul utilizat pentru transportul public, în general contra unei remunerații sau pentru câștig comercial. Acesta ar include și taxiurile.

         DOMENIUL DE APLICARE AL UNEI LEGISLAȚII EFICIENTE

                  23.

                  Articolul 8 impune adoptarea de măsuri eficiente pentru a proteja persoanele împotriva fumului de tutun în (1) locurile de muncă închise, (2) spațiile publice închise, (3) mijloacele de transport public și (4) „după caz” în „alte locuri publice”.

                  24.

                  Articolul menționat creează o obligație de a acorda o protecție universală garantând că toate spațiile publice închise, locurile de muncă închise, mijloacele de transport public și, eventual, alte locuri publice (în aer liber sau semi-deschise) sunt protejate împotriva expunerii la fumul de tutun secundar. Nu se justifică nicio excepție pe bază de argumente de sănătate sau juridice. În cazul în care trebuie avute în vedere excepții pe baza altor argumente, acestea ar trebui să fie minime. Mai mult, în cazul în care una dintre părți nu poate realiza acoperirea universală de îndată, articolul 8 creează o obligație continuă de a acționa cât mai repede cu putință pentru a înlătura orice excepții și pentru a face ca protecția să fie una universală. Fiecare dintre părți ar trebui să depună toate eforturile pentru a acorda protecție universală în termen de cinci ani de la intrarea în vigoare a Convenției-cadru a OMS pentru partea în cauză.

                  25.

                  Nu există niveluri sigure de expunere la fumul de tutun secundar și, după cum s-a recunoscut anterior în cadrul conferinței părților prin decizia FCTC/COP1(15), abordările tehnice, precum ventilația, schimbul de aer și utilizarea zonelor de fumat desemnate nu protejează împotriva expunerii la fumul de tutun.

                  26.

                  Protecția ar trebui să se acorde în toate locurile de muncă închise, inclusiv în autovehiculele folosite ca locuri de muncă (de exemplu, taxiuri, ambulanțe sau vehiculele de livrare).

                  27.

                  Textul tratatului cere măsuri de protecție nu numai în toate spațiile publice „închise”, ci și în acele „alte” locuri publice (în aer liber sau semi-deschise), „după caz”. La definirea acestor spații în aer liber sau semi-deschise, pentru care legislația este adecvată, părțile ar trebui să țină seama de datele disponibile privind posibilele riscuri la adresa sănătății în diferitele medii și ar trebui să acționeze în direcția adoptării celei mai eficace protecții împotriva expunerii în fiecare din cazurile în care datele disponibile indică existența unui risc.

         INFORMAREA, CONSULTAREA ȘI IMPLICAREA PUBLICULUI PENTRU A GARANTA SPRIJINUL ȘI PENTRU A FACILITA PUNEREA ÎN APLICARE

                  28.

                  Sensibilizarea publicului și liderilor de opinie privind riscurile expunerii la fumul de tutun secundar prin campanii continue de informare reprezintă un rol important pentru agențiile guvernamentale, în parteneriat cu societatea civilă, pentru a garanta că publicul înțelege și sprijină acțiunea legislativă. Principalele părți implicate includ întreprinderile, asociațiile de restaurante și hoteluri, grupurile de angajatori, sindicatele, mijloacele de comunicare, profesioniștii din domeniul sănătății, organizațiile care reprezintă copiii și tinerii, instituțiile de educație sau cele religioase, comunitatea cercetătorilor și publicul larg. Eforturile de sensibilizare ar trebui să includă consultarea cu întreprinderile implicate și cu alte organizații și instituții în cursul elaborării legislației.

                  29.

                  Mesajele-cheie ar trebui să se concentreze pe daunele cauzate de expunerea la fumul de tutun secundar, pe faptul că eliminarea fumului din interior este singura soluție științifică care garantează protejarea totală împotriva expunerii, pe dreptul tuturor lucrătorilor de a fi protejați în mod egal de lege și pe faptul că nu există un compromis între sănătate și economie, deoarece experiența într-un număr tot mai mare de țări arată că mediile fără fum de tutun sunt profitabile pentru ambele. Campaniile de educare a publicului ar trebui, de asemenea, să aibă ca obiect incinte pentru care legislația poate să nu fie realizabilă sau adecvată, precum locuințele personale.

                  30.

                  Consultarea la scară largă cu părțile interesate este, de asemenea, esențială pentru a educa și a mobiliza comunitatea și pentru a facilita sprijinul pentru legislație după adoptare. Odată ce este adoptată legislația, ar trebui să existe o campanie de educare care să ducă la punerea în aplicare a legii, punerea la dispoziție a informațiilor pentru proprietarii de întreprinderi și pentru administratorii de clădiri, descriind legea și responsabilitățile care le revin acestora și producerea de resurse, cum ar fi semnalizarea. Aceste măsuri vor spori probabilitatea unei implementări ușoare și a unor niveluri înalte de conformare voluntară. Mesajele de încurajare a nefumătorilor și de mulțumire fumătorilor pentru că au respectat legea vor promova implicarea publicului în punerea în aplicare și implementarea ușoară.

         APLICAREA LEGII

         Obligația de a respecta legea

                  31.

                  O legislație eficace ar trebui să impună obligații de a respecta legea atât unităților economice implicate, cât și fumătorilor individuali, și ar trebui să prevadă sancțiuni pentru încălcări, care ar trebui să se aplice întreprinderilor și poate chiar și fumătorilor. Aplicarea ar trebui să se centreze în mod normal asupra unităților economice. Legislația ar trebui să atribuie răspunderea pentru respectarea legii proprietarului, directorului sau unei alte persoane care se ocupă de incintă și ar trebui să identifice clar acțiunile pe care aceasta trebuie să le întreprindă. Acestea ar trebui să includă:

                              (a)

                              obligația de a afișa semne clare la intrări și în alte locații adecvate care să indice faptul că nu se permite fumatul. Formatul și conținutul acestor semne ar trebui să fie stabilite de autoritățile din domeniul sănătății sau de alte agenții guvernamentale și pot identifica numărul de telefon sau alte mecanisme pentru a-i permite publicului să raporteze încălcările și numele persoanei din incintă căreia ar trebui să i se adreseze reclamațiile;

                              (b)

                              obligația de a înlătura toate scrumierele din incintă;

                              (c)

                              obligația de a supraveghea respectarea normelor;

                              (d)

                              obligația de a lua măsurile rezonabile specificate pentru a descuraja persoanele de la a fuma în incintă. Aceste măsuri ar trebui să includă faptul de a cere persoanelor să nu fumeze, întreruperea serviciilor, de a i se cere persoanei în cauză să părăsească incinta și contactarea unei agenții de aplicare a legii sau a unei alte autorități.

         Sancțiuni

                  32.

                  Legislația ar trebui să specifice amenzi sau alte sancțiuni pecuniare pentru încălcarea legii. În timp ce severitatea acestor sancțiuni va trebui să reflecte practicile și obiceiurile fiecărei țări, această decizie ar trebui să se bazeze pe o serie de principii. Cel mai important, sancțiunile ar trebui să fie suficient de importante pentru a preveni încălcările, în caz contrar acestea putând fi ignorate de cei care încalcă legea sau putând fi tratate ca simple costuri de afaceri. Se impun sancțiuni mai mari pentru a preveni încălcarea legii de către întreprinderi decât de către fumătorii individuali, care, de obicei, au mai puține resurse. Sancțiunile ar trebui să fie mai mari pentru încălcări repetate și ar trebui să fie în conformitate cu modul în care țara respectivă tratează alte încălcări la fel de grave.

                  33.

                  Pe lângă sancțiunile bănești, legislația poate permite, de asemenea, sancțiuni administrative, precum suspendarea autorizațiilor comerciale, în conformitate cu practica și sistemul juridic din țara în cauză. Aceste sancțiuni de ultim recurs sunt rar utilizate, însă ele sunt foarte importante pentru a aplica legea oricărei întreprinderi care alege să o sfideze în mod repetat.

                  34.

                  Sancțiunile penale pentru încălcarea legii pot fi avute în vedere pentru a fi incluse, dacă este adecvat, în contextul juridic și cultural al unei țări.

         Infrastructura pentru punerea în aplicare

                  35.

                  Legislația ar trebui să identifice autoritatea sau autoritățile responsabile cu punerea în aplicare și ar trebui să includă un sistem atât pentru monitorizarea respectării legii, cât și pentru urmărirea în justiție a contravenienților.

                  36.

                  Monitorizarea ar trebui să includă un proces pentru inspectarea respectării legii de către întreprinderi. Este rareori necesar să se creeze un nou sistem de inspecție pentru aplicarea legislației privind mediile fără fum de tutun. În schimb, respectarea legii poate fi monitorizată în general prin utilizarea unuia sau mai multor mecanisme deja stabilite pentru inspectarea incintelor întreprinderilor și locurilor de muncă. De obicei, există diverse opțiuni în acest sens. În multe țări, inspecțiile privind respectarea legii pot fi integrate în inspecțiile pentru autorizarea comercială, inspecțiile sanitare și de igienă, inspecțiile pentru sănătatea și siguranța la locul de muncă, inspecțiile de protecție împotriva incendiilor sau în programe similare. Poate fi utilă folosirea mai multor surse de informații care să funcționeze simultan.

                  37.

                  Dacă este posibil, se recomandă utilizarea de inspectori sau agenți locali; ceea ce ar putea permite sporirea resurselor de aplicare disponibile și a nivelului de respectare a legii. Această abordare cere stabilirea unui mecanism național de coordonare pentru a asigura o abordare uniformă la nivel național.

                  38.

                  Indiferent de mecanismul utilizat, monitorizarea a trebui să se bazeze pe un plan general de aplicare și ar trebui să includă un proces de formare eficace a inspectorilor. Monitorizarea eficace poate combina inspecțiile normale cu inspecții neplanificate, inopinate, precum și cu vizite făcute ca urmare a reclamațiilor. Astfel de vizite pot fi, de asemenea, educative, în perioada imediat următoare intrării în vigoare a legii, deoarece majoritatea încălcărilor legii vor fi probabil inadvertențe. Legislația ar trebui să autorizeze inspectorii să pătrundă în incinte în conformitate cu legea și să colecteze probe și dovezi, în cazul în care aceste prerogative nu au fost deja stabilite prin legislația în vigoare. De asemenea, legislația ar trebui să le interzică întreprinderilor să obstrucționeze activitatea inspectorilor.

                  39.

                  Costul unei monitorizări eficace nu este excesiv de mare. Nu este necesar să se angajeze un număr mare de inspectori, deoarece inspecțiile pot fi realizate utilizând programele și personalul existente și deoarece experiența a arătat că legislația privind mediile fără tutun devine rapid auto-aplicabilă (și anume, este pusă în aplicare în mod predominant de către public). Se poate să fie necesare doar un număr redus de urmăriri în justiție, în cazul în care legislația este pusă în aplicare cu atenție și sunt depuse eforturi active pentru a educa întreprinderile și publicul.

                  40.

                  Deși aceste programe nu sunt costisitoare, sunt necesare resurse pentru a educa întreprinderile, pentru a forma inspectorii, pentru a coordona procesul de inspecție și pentru a compensa personalul pentru inspecțiile la întreprinderi în afara orelor normale de lucru. Un mecanism de finanțare ar trebui identificat în acest sens. Programele de monitorizare eficace au utilizat o varietate de surse de finanțare, inclusiv venituri din impozite, taxe de autorizare a întreprinderilor și venituri alocate provenite din amenzile plătite de contravenienți.

         Strategii de punere în aplicare

                  41.

                  O punere în aplicare strategică poate aduce un nivel maxim de respectare, simplifica punerea în aplicare a legislației și reduce nivelul resurselor de implementare necesare.

                  42.

                  În special, activitățile de punere în aplicare din perioada imediat următoare intrării în vigoare a legii sunt extrem de importante pentru succesul acesteia și pentru succesul viitoarelor activități de monitorizare și implementare. Mai multe jurisdicții recomandă o perioadă inițială de aplicare blândă a legii, pe durata căreia contravenienții sunt avertizați fără a fi sancționați. Această abordare ar trebui să fie combinată cu o campanie activă de educare a proprietarilor de întreprinderi cu privire la responsabilitățile care le revin în temeiul legii; de asemenea, întreprinderile trebuie să înțeleagă faptul că perioada de grație inițială sau perioada de acomodare vor fi urmate de o aplicare mai riguroasă.

                  43.

                  Atunci când începe perioada de aplicare activă, mai multe jurisdicții recomandă utilizarea de proceduri judiciare cu mare mediatizare pentru a fi mai descurajante. Prin identificarea contravenienților majori care au sfidat legea deliberat sau care sunt bine cunoscuți în comunitate, prin întreprinderea de acțiuni ferme și rapide și căutând o conștientizare la maximum a publicului cu privire la aceste activități, autoritățile pot demonstra hotărârea și seriozitatea cu care privesc legea. Acest fapt sporește respectarea voluntară și reduce resursele necesare pentru monitorizarea și implementarea în viitor.

                  44.

                  Deși legislația antifumat devine rapid auto-aplicabilă, este totuși esențial ca autoritățile să fie pregătite să răspundă rapid și decisiv față de orice caz izolat de încălcare manifestă. În special, atunci când o lege intră în vigoare pentru prima dată, se pot înregistra cazuri izolate de contravenienți care afișează public faptul că încalcă legea. În aceste cazuri, reacțiile ferme dau un semnal puternic care facilitează apoi aplicarea, în timp ce indecizia poate duce rapid la generalizarea încălcărilor.

         Mobilizarea și implicarea comunității

                  45.

                  Eficiența unui program de monitorizare și aplicare este sporită de implicarea comunității în program. Câștigarea sprijinului comunității și încurajarea membrilor comunității să monitorizeze respectarea legii și să raporteze încălcările extind cu mult câmpul de acțiune al agențiilor și reduc resursele necesare pentru a obține respectarea legii. În realitate, în multe jurisdicții, reclamațiile comunității reprezintă principalele mijloace de a asigura respectarea legii. Din acest motiv, legislația antifumat ar trebui să specifice că membrii publicului pot iniția reclamații și ar trebui să autorizeze orice persoană sau organizație neguvernamentală să inițieze acțiuni pentru a obliga la respectarea măsurilor de reglementare a expunerii la fumul de tutun secundar. Programul de punere în aplicare ar trebui să includă o linie telefonică gratuită pentru reclamații sau un sistem similar pentru a încuraja publicul să raporteze încălcările.

         MONITORIZAREA ȘI EVALUAREA MĂSURILOR

                  46.

                  Monitorizarea și evaluarea măsurilor de reducere a expunerii la fumul de tutun sunt importante din mai multe motive, de exemplu:

                              (a)

                              pentru a crește sprijinul politic și public pentru consolidarea și extinderea dispozițiilor legislative;

                              (b)

                              pentru a culege datele rezultate din succesele obținute, care vor informa și vor ajuta eforturile altor țări;

                              (c)

                              pentru a identifica și face cunoscute eforturile depuse de industria tutunului în vederea subminării măsurilor de implementare.

                  47.

                  Dimensiunea și complexitatea monitorizării și evaluării vor varia între jurisdicții, în funcție de expertiza și resursele disponibile. Totuși, este important să se evalueze rezultatul măsurilor implementate, în special privind indicatorul-cheie de expunere la fumul de tutun secundar la locurile de muncă și în spațiile publice. Pot exista moduri eficiente din punct de vedere economic pentru a realiza acest lucru, de exemplu, prin utilizarea datelor sau a informațiilor colectate prin activități de rutină precum inspecțiile la locul de muncă.

                  48.

                  Există opt indicatori-cheie de proces și de rezultat care ar trebui avuți în vedere: (2)

         Procese

                  (a)

                  cunoștințe, atitudini și sprijin pentru politicile antifumat în rândul publicului larg și, eventual, în anumite grupuri specifice, de exemplu, persoanele care lucrează în baruri;

                  (b)

                  aplicarea și respectarea politicilor antifumat;

         Rezultate

                  (a)

                  reducerea expunerii angajaților la fumul de tutun secundar la locurile de muncă și în spațiile publice;

                  (b)

                  reducerea conținutului de fum de tutun secundar din aer la locurile de muncă (în special în restaurante) și în spațiile publice;

                  (c)

                  reducerea mortalității și morbidității rezultate din expunerea la fumul de tutun secundar;

                  (d)

                  reducerea expunerii la fumul de tutun secundar în locuințele particulare;

                  (e)

                  modificarea prevalenței fumatului și comportamentelor legate de fumat;

                  (f)

                  consecințe economice.

         (1)  Este posibil ca elementele constituente ale fumului de tutun să existe în aer în cantități prea mici pentru a fi măsurate. Ar trebui să se acorde atenție posibilității ca industria tutunului sau sectorul hotelier și al localurilor de alimentație publică să încerce să exploateze limitările acestei definiții.

         (2)  Publicația intitulată WHO policy recommendations: protection from exposure to second-hand tobacco smoke (Geneva, Organizația Mondială a Sănătății, 2007) pune la dispoziție trimiteri și link-uri către studii de monitorizare realizate oriunde asupra tuturor acestor indicatori.


     RO

RO        RO
 ---pagebreak---                      COMISIA EUROPEANĂ

                                                      Bruxelles, 11.8.2010
                                                      SEC(2010) 972 final

                    RECOMANDARE A COMISIEI CĂTRE CONSILIU

     de autorizare a Comisiei să înceapă negocieri cu Turkmenistanul în vederea adaptării
     Acordului de parteneriat și cooperare între Comunitățile Europene și statele membre
      ale acestora, pe de o parte, și Turkmenistan, pe de altă parte, pentru a ține seama de
      aderarea Republicii Cehe, Republicii Estonia, Republicii Cipru, Republicii Letonia,
          Republicii Lituania, Republicii Ungare, Republicii Malta, Republicii Polone,
                 Republicii Slovenia și Republicii Slovace la Uniunea Europeană

RO                                                                                RO
 ---pagebreak---                         RECOMANDARE A COMISIEI CĂTRE CONSILIU

         de autorizare a Comisiei să înceapă negocieri cu Turkmenistanul în vederea adaptării
         Acordului de parteneriat și cooperare între Comunitățile Europene și statele membre
          ale acestora, pe de o parte, și Turkmenistan, pe de altă parte, pentru a ține seama de
          aderarea Republicii Cehe, Republicii Estonia, Republicii Cipru, Republicii Letonia,
              Republicii Lituania, Republicii Ungare, Republicii Malta, Republicii Polone,
                     Republicii Slovenia și Republicii Slovace la Uniunea Europeană

     A.        EXPUNERE DE MOTIVE

     1.        Acordul de parteneriat și cooperare (APC) între Comunitățile Europene și statele
               membre ale acestora, pe de o parte, și Turkmenistan, pe de altă parte, semnat la
               Bruxelles la data de 25 mai 1998 nu a intrat încă în vigoare.

     2.        Întrucât Protocolul la APC a fost semnat înainte de extinderea Uniunii Europene de
               la 1 mai 2004, care a inclus Republica Cehă, Republica Estonia, Republica Cipru,
               Republica Letonia, Republica Lituania, Republica Ungară, Republica Malta,
               Republica Polonă, Republica Slovenia, Republica Slovacă, și extinderea de la
               1 ianuarie 2007, Republica Bulgaria și România, protocolul trebuie să fie modificat
               pentru a permite celor 12 noi state membre să fie părți la acord atunci când acesta va
               intra în vigoare.

     3.        În conformitate cu articolul 6 din Actul privind condițiile de aderare a Republicii
               Cehe, Republicii Estonia, Republicii Cipru, Republicii Letonia, Republicii Lituania,
               Republicii Ungare, Republicii Malta, Republicii Polone, Republicii Slovenia și
               Republicii Slovace și cu adaptările Tratatelor care stau la baza Uniunii Europene
               (JO L 236 din 2003, denumite în continuare „actele de aderare”), includerea celor
               10 noi state membre menționate anterior în APC cu Turkmenistanul trebuie
               convenită până la încheierea protocolului la acest acord. Articolul 6 alineatul (2) din
               actul de aderare prevede o procedură simplificată, întrucât acest protocol trebuie
               încheiat de către Consiliul Uniunii Europene, hotărând în unanimitate în numele
               statelor membre, și de către țara terță în cauză.

     4.        Astfel cum a fost autorizată de Consiliu la 23 octombrie 2006, Comisia a negociat cu
               Turkmenistanul, în numele Comunității și al statelor sale membre, încheierea unui
               protocol la APC pentru a ține seama de aderarea Republicii Bulgaria și a României la
               UE, însă acesta nu a fost încă încheiat.

     5         Comisia va negocia un protocol de aderare, luând în considerare în mod
               corespunzător Protocolul de aderare a Republicii Bulgariei și a României deja
               negociat, în numele Uniunii Europene, pe baza directivelor de negociere aprobate de
               Consiliu, hotărând în unanimitate și consultându-se cu un comitet format din
               reprezentanți ai statelor membre. Comisia va prezenta Consiliului spre aprobare un
               proiect de protocol comun.

RO                                                   2                                                   RO
 ---pagebreak---      6.      În ceea ce privește calendarul, aceste negocieri ar trebui să se încheie rapid, pentru a
             permite intrarea în vigoare cât mai curând posibil a protocolului de modificare a
             APC, înainte de finalizarea procesului de ratificare a APC.

     B.      RECOMANDARE

     În consecință, Comisia recomandă Consiliului:

     – să autorizeze Comisia să negocieze cu Turkmenistanul, în numele Uniunii Europene, un
       protocol de adaptare a Acordului de parteneriat și cooperare între Comunitățile Europene și
       statele membre ale acestora, pe de o parte, și Turkmenistan, pe de altă parte, semnat la
       Bruxelles, la 25 mai 1998, pentru a ține seama de aderarea Republicii Cehe, Republicii
       Estonia, Republicii Cipru, Republicii Ungare, Republicii Letonia, Republicii Lituania,
       Republicii Malta, Republicii Polone, Republicii Slovenia, Republicii Slovace la Uniunea
       Europeană, pe baza directivelor de negociere anexate, ținând cont în mod corespunzător de
       protocolul de aderare a Republicii Bulgaria și a României deja negociat;

     – să desemneze COEST drept comitet special, format din reprezentanți ai statelor membre,
       pentru a asista Comisia în sarcina care îi revine; precum și

     – să adopte directivele de negociere anexate.

RO                                                   3                                                  RO
 ---pagebreak---                                               ANEXĂ

       Directive de negociere pentru adaptarea Acordului de parteneriat și cooperare între
      Comunitățile Europene și statele membre ale acestora, pe de o parte, și Turkmenistan,
      pe de altă parte, pentru a ține seama de aderarea Republicii Cehe, Republicii Estonia,
          Republicii Cipru, Republicii Letonia, Republicii Lituania, Republicii Ungare,
         Republicii Malta, Republicii Polone, Republicii Slovenia și Republicii Slovace la
                                         Uniunea Europeană

     1.      OBIECTIV GENERAL

             Adaptarea Acordului de parteneriat și cooperare (APC) cu Turkmenistanul, pentru a
             permite includerea, în prezentul acord, a noilor state membre care au aderat la UE la
             1 mai 2004.

     2.      CONțINUTUL PROTOCOLULUI

             Noile state membre ale Uniunii Europene, care au aderat la 1 mai 2004, vor fi incluse
             în APC cu Turkmenistanul. Protocolul va prevedea adaptările tehnice necesare care
             trebuie aduse acordului, în urma aderării a zece noi părți la acord, luând în
             considerare, în mod corespunzător, Protocolul de aderare a Republicii Bulgaria și a
             României deja negociat.

     3.      CALENDAR

             Negocierile ar trebui să se încheie rapid, astfel încât protocolul comun să poată fi
             adoptat, înainte de finalizarea procesului de ratificare a APC cu Turkmenistanul.

RO                                                4                                                  RO


				|

		52014DC0404

			Recomandare de RECOMANDARE A CONSILIULUI privind Programul național de reformă al Republicii Cehe pentru 2014 și care include un aviz al Consiliului privind Programul de convergență al Republicii Cehe pentru 2014 /* COM/2014/0404 final - 2014/ () */

Recomandare de
RECOMANDARE A CONSILIULUI
privind Programul național de
reformă al Republicii Cehe pentru 2014
și care include un aviz al Consiliului privind Programul de convergență
al Republicii Cehe pentru 2014
CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,
având în vedere Tratatul privind funcționarea
Uniunii Europene, în special articolul 121 alineatul (2) și
articolul 148 alineatul (4),
având în vedere Regulamentul (CE) nr. 1466/97
al Consiliului din 7 iulie 1997 privind consolidarea supravegherii
pozițiilor bugetare și supravegherea și coordonarea politicilor
economice[1],
în special articolul 9 alineatul (2),
având în vedere recomandarea Comisiei Europene[2],
având în vedere rezoluțiile Parlamentului
European[3],
având în vedere concluziile Consiliului
European,
având în vedere avizul Comitetului pentru
ocuparea forței de muncă,
având în vedere avizul Comitetului economic și
financiar,
având în vedere avizul Comitetului pentru
protecție socială,
având în vedere avizul Comitetului pentru
politică economică,
întrucât:
(1)
La 26 martie 2010, Consiliul
European a aprobat propunerea Comisiei de a lansa o nouă strategie pentru
creștere economică și ocuparea forței de muncă,
Strategia Europa 2020, bazată pe coordonarea sporită a politicilor
economice, care se va concentra pe domeniile-cheie în care sunt necesare acțiuni
în vederea stimulării potențialului de creștere durabilă și
de competitivitate al Europei.
(2)
La 13 iulie 2010, Consiliul a adoptat, pe
baza propunerilor Comisiei, o recomandare privind orientările generale
pentru politicile economice ale statelor membre și ale Uniunii (2010-2014),
iar la 21 octombrie 2010 a adoptat o decizie privind orientările
pentru politicile de ocupare a forței de muncă ale statelor membre,
care formează împreună „orientările integrate”. Statele membre
au fost invitate să țină seama de orientările integrate în
cadrul politicilor economice și de ocupare a forței de muncă
aplicate la nivel național.
(3)
La 29 iunie 2012, șefii de stat sau
de guvern au convenit asupra unui Pact pentru creștere economică și
locuri de muncă, prin care se oferă un cadru coerent de acțiune
la nivel național, dar și la nivelul UE și al zonei euro, și
care utilizează toate pârghiile, instrumentele și politicile
posibile. Ei au stabilit acțiunile care trebuie întreprinse la nivelul
statelor membre, exprimându-și în special angajamentul deplin față
de îndeplinirea obiectivelor Strategiei Europa 2020 și față
de punerea în aplicare a recomandărilor specifice fiecărei țări.
(4)
La 9 iulie 2013, Consiliul a adoptat o
recomandare privind Programul național de reformă al Republicii Cehe
pentru 2013 și a emis avizul cu privire la Programul actualizat de
convergență al Republicii Cehe pentru perioada 2012-2016.
(5)
La 13 noiembrie 2013, Comisia a adoptat
Analiza anuală a creșterii[4],
care marchează începutul semestrului european 2014 pentru coordonarea
politicilor economice. În aceeași zi, Comisia a adoptat, în temeiul
Regulamentului (UE) nr. 1176/2011, Raportul privind mecanismul de
alertă[5],
în care nu a identificat Republica Cehă ca fiind unul dintre statele
membre pentru care urma să se efectueze un bilanț aprofundat.
(6)
La 20 decembrie 2013, Consiliul European
a aprobat prioritățile pentru asigurarea stabilității
financiare, a consolidării bugetare și a acțiunilor de promovare
a creșterii economice. Consiliul European a evidențiat că este
necesar să se continue consolidarea bugetară într-un mod diferențiat
și favorabil creșterii economice, să fie restabilite condițiile
normale de creditare a economiei, să se promoveze creșterea
economică și competitivitatea, să se combată șomajul și
consecințele sociale ale crizei și să se modernizeze administrația
publică.
(7)
La 16 aprilie 2014, Republica Cehă și-a
prezentat Programul național de reformă pentru 2014, iar la 28
aprilie 2014 și-a prezentat Programul de convergență pentru 2014.
Pentru a ține seama de legăturile dintre cele două programe,
acestea au fost evaluate în același timp.
(8)
Obiectivul strategiei bugetare prezentate în
Programul de convergență pentru 2014 este menținerea deficitului
public sub valoarea de referință din tratat de 3 % din PIB pe
perioada programului. Obiectivul pe termen mediu menționat în program, de
-1 % din PIB, reflectă cerințele Pactului de stabilitate și
de creștere. Deși, în 2014, strategia bugetară este
conformă cu Pactul de stabilitate și de creștere, se
preconizează că, în 2015, ajustarea structurală necesară nu
va fi realizată, întrucât, conform previziunilor, soldul structural
recalculat se va deteriora cu 0,6 puncte procentuale. În plus, se
preconizează că cheltuielile publice vor crește într-un ritm
incompatibil cu criteriul de referință în materie de cheltuieli. Se
preconizează că soldul structural recalculat se va abate de la calea
de ajustare necesară și în 2016 și 2017, valorile prevăzute
ale acestuia fiind de -1,6 % și, respectiv, -1,9 % din PIB. În
general, în 2015 se preconizează un risc de abatere de la calea de
ajustare în vederea atingerii obiectivului pe termen mediu. Conform
programului, se preconizează că rata datoriei, situată sub
valoarea de referință de 60 % din PIB, va scădea temporar
cu 1,1 puncte procentuale, ajungând la 45 % din PIB în 2014, și
va crește la 46 % din PIB în 2015. Scenariul macroeconomic care
stă la baza previziunilor bugetare din program este plauzibil. Conform
programului, economia cehă va crește cu 1,7 % în 2014 și cu
2 % în 2015, în comparație cu valorile de 2 % și,
respectiv, 2,4 % preconizate de Comisie în previziunile din primăvara
anului 2014. Principalele riscuri pentru perspectiva bugetară provin din
lipsa acută de certitudine referitoare la dezvoltarea viitoare a investițiilor
publice și dintr-o potențială cheltuială excepțională
legată de contractul prevăzut de cumpărare în rate a unor
avioane de vânătoare, cu un impact estimat de creștere a deficitului
de 0,5 % din PIB în 2015. Potrivit previziunilor Comisiei, există un
risc de abatere semnificativă de la obiectivul pe termen mediu în 2015.
Diferența față de scenariul din program constă în ipotezele
diferite privind politicile și măsurile discreționare pentru 2015.
Pe baza evaluării programului și a previziunilor Comisiei, în temeiul
Regulamentului (CE) nr. 1466/97 al Consiliului, Consiliul consideră
că deficitul a fost redus în mod durabil sub 3 % din PIB în 2013, în
concordanță cu recomandarea sa, și că, deși se
estimează că obiectivul pe termen mediu va fi îndeplinit în 2014,
există un risc de abatere semnificativă de la acesta în 2015.
(9)
Republica Cehă lasă în urmă doi ani
de recesiune, confruntându-se în prezent cu provocarea asigurării unei creșteri
ridicate susținute, în condițiile îmbătrânirii rapide a populației.
Investițiile publice au scăzut considerabil în ultimii ani, investițiile
în infrastructură fiind afectate în mod deosebit. Modelul de creștere
al economiei cehe dinaintea crizei se baza pe afluxuri masive de capital
străin și pe o orientare puternică spre exporturi. Având în
vedere că posibilitatea de recuperare pe baza acumulării de factori
de producție (inclusiv capitalul străin) pare limitată,
reorientarea economiei către factori interni de creștere ar crea noi
modalități de creștere a productivității. Printre
elementele esențiale ale acestui proces se află sprijinirea educației,
a formării și a inovării, precum și consolidarea instituțiilor.
(10)
Guvernul a aprobat recent Tratatul privind
stabilitatea, coordonarea și guvernanța în cadrul uniunii economice și
monetare, dar acesta nu a fost încă ratificat de către Parlament. În 2011 a început elaborarea unei reforme
cuprinzătoare a cadrului bugetar, dar adoptarea și implementarea sa
sunt încă incerte. A fost întârziată, de asemenea, adoptarea
legislației relevante menite să asigure respectarea Directivei 2011/85/UE
a Consiliului privind cadrele bugetare.
(11)
În domeniul impozitării, principalele
provocări pentru Republica Cehă sunt creșterea eficienței
colectării veniturilor și realizarea unei structuri fiscale mai
favorabile creșterii. Republica Cehă a luat o serie de
măsuri pentru a îmbunătăți respectarea obligațiilor
fiscale, mai ales în domeniul impozitării indirecte, dar costul general al
respectării este în continuare prea ridicat. În acest context, bazele de
impozitare (impozitele pe venit și contribuțiile la asigurările
sociale și de sănătate) nu au fost încă armonizate, iar
înființarea unui punct unic de colectare, prevăzută pentru 2015,
a fost anulată. Guvernul ceh și-a anunțat totuși intenția
de a aborda problema armonizării bazelor de impozitare.
Recomandărilor din 2013 privind structura de impozitare nu li s-a dat
curs. Rata de impozitare a veniturilor salariale rămâne ridicată, mai
ales pentru lucrătorii cu venituri scăzute, inclusiv lucrătorii
cu fracțiune de normă, în special din cauza contribuțiilor
ridicate la asigurările sociale. Există un anumit potențial de
reorientare a impozitării dinspre veniturile salariale spre alte domenii,
cum ar fi taxele de mediu și impozitele periodice pe locuințe, care
sunt relativ scăzute. Există în continuare discrepanțe
semnificative între regimul de impozitare și de contribuții sociale
al lucrătorilor salariați și cel al lucrătorilor care
desfășoară o activitate independentă, discrepanțe care
duc la restrângerea bazei de impozitare și creează stimulente pentru
declararea unei activități independente false, cu consecințe
inechitabile pentru persoanele angajate cu un contract de muncă obișnuit.
(12)
Pe termen lung, Republica Cehă se
confruntă cu riscuri medii în materie de sustenabilitate, din cauza
majorărilor preconizate ale cheltuielilor cu pensiile și
sănătatea. Conform legislației actuale, se prevede majorarea
vârstei legale de pensionare pe termen lung, dar într-un ritm prea lent pe
termen mediu. Guvernul intenționează să introducă un
mecanism de revizuire care să alinieze vârsta de pensionare la evoluția
speranței de viață, dar acesta este doar un răspuns parțial
la problema decalajului de sustenabilitate. De asemenea, indexarea temporar mai
scăzută a pensiilor va înceta în 2015, cu un an mai devreme decât era
prevăzut, iar mecanismul standard de indexare a pensiilor (prețurile
plus o treime din creșterea salariilor reale) nu a fost revizuit. În ceea
ce privește promovarea capacității de inserție
profesională a lucrătorilor vârstnici, s-au înregistrat progrese
limitate. Nu s-a înregistrat niciun progres în ceea ce privește
îmbunătățirea raportului costuri/eficacitate în cazul
cheltuielilor publice pentru sistemul de sănătate. Sectorul
spitalicesc înregistrează o capacitate excedentară, raportul
costuri/eficacitate și guvernanța putând fi îmbunătățite.
(13)
S-au luat câteva prime măsuri pentru a
îmbunătăți capacitatea și calitatea serviciului public de
ocupare a forței de muncă. Aceste măsuri merg în direcția
bună, însă impactul lor trebuie să fie evaluat. Politicile
active din domeniul pieței forței de muncă sunt în continuare
subfinanțate și nu vizează efectiv femeile cu copii mici,
tinerii și lucrătorii vârstnici. În pofida ratei generale de ocupare
relativ ridicate, aceste grupuri sunt în continuare subreprezentate pe piața
forței de muncă. Participarea femeilor la piața forței de
muncă este împiedicată de accesul limitat la centre și servicii
de îngrijire a copiilor accesibile ca preț și de utilizarea relativ
scăzută a muncii cu fracțiune de normă. În 2012,
disparitatea salarială de gen era în continuare una dintre cele mai
ridicate din UE.
(14)
Calitatea sistemului educațional ceh și
relevanța acestuia pentru piața forței de muncă constituie
un motiv de preocupare. S-au luat unele măsuri pentru a îmbunătăți
cadrul de evaluare în învățământul obligatoriu, dar
monitorizarea efectelor acestora în cazul școlilor și al elevilor cu
rezultate mai slabe rămâne o problemă. Atractivitatea profesiilor
didactice este, de asemenea, o problemă pe care guvernul intenționează
să o abordeze. Frecventarea scăzută de către copiii de
etnie romă a sistemului general de învățământ preșcolar
favorabil incluziunii și a învățământului primar
rămâne o problemă pentru integrarea lor. Reforma învățământului
superior a fost întârziată și nu s-a făcut niciun progres în
direcția consolidării acreditării și finanțării
în acest sector. În ceea ce privește finanțarea institutelor de
cercetare, s-au introdus doar modificări minore. Este în continuare
crucial să se creeze stimulentele adecvate pentru ca cercetătorii
publici să aspire la excelență, să abordeze problemele
societale și să coopereze cu întreprinderile.
(15)
Procesul de dereglementare a numărului mare de
profesii reglementate a început, dar într-un ritm lent care nu aduce beneficii
rapide ca urmare a creșterii concurenței în sectorul serviciilor.
Republica Cehă a luat câteva prime măsuri de sporire a eficienței
energetice, mai ales prin stimulente sub formă de fonduri publice în
sprijinul sectorului construcțiilor. Potențialul de economisire a
energiei rămâne substanțial și adoptarea unor măsuri mai
ambițioase ar contribui și la reducerea dependenței energetice.
(16)
Calitatea și eficiența administrației
publice reprezintă în continuare o problemă cu repercusiuni economice
negative. Mult așteptata lege privind funcția publică nu a fost
încă adoptată, adoptarea sa fiind o prioritate importantă pentru
guvern. Progresele în combaterea corupției au fost limitate, mai multe
acte legislative importante din cadrul strategiei anticorupție 2013-2014
nefiind adoptate. Nu a fost formulată încă o viziune clară pe
termen lung privind soluționarea durabilă a acestei probleme de
importanță majoră pentru dezvoltarea economică și
societală. Desfășurarea procedurilor publice de ofertare de la
nivel local și regional este afectată de întârzieri inutile. Noile
norme privind achizițiile publice reprezintă o involuție,
deoarece elimină unele dintre garanțiile transparenței. S-au
făcut progrese limitate privind îmbunătățirea
utilizării fondurilor UE. Ratele de eroare ridicate raportate de
autoritatea de audit pentru mai multe programe la sfârșitul anului 2013
indică faptul că sunt necesare eforturi suplimentare.
(17)
În contextul semestrului european, Comisia a
efectuat o analiză cuprinzătoare a politicii economice a Republicii
Cehe și a evaluat Programul de convergență și Programul național
de reformă prezentate de această țară. Comisia a ținut
seama nu numai de relevanța acestora pentru o politică bugetară și
socioeconomică sustenabilă în Republica Cehă, ci și de
conformitatea acestora cu normele și orientările UE, având în vedere
necesitatea de a consolida guvernanța economică globală a Uniunii
Europene prin oferirea unei contribuții a UE la deciziile naționale
viitoare. Recomandările formulate de Comisie în cadrul
semestrului european se reflectă în recomandările 1-7 de mai jos.
(18)
Prin prisma acestei evaluări, Consiliul a
examinat Programul de convergență al Republicii Cehe, iar avizul
său[6]
se reflectă îndeosebi în recomandarea 1 de mai jos.
RECOMANDĂ ca, în perioada 2014-2015,
Republica Cehă să întreprindă acțiuni astfel încât:
1.           Ca
urmare a corectării deficitului excesiv, să își mențină
o poziție bugetară solidă în 2014. Să consolideze
semnificativ strategia bugetară în 2015, pentru a asigura atingerea
obiectivului pe termen mediu și pentru a rămâne ulterior la nivelul
acestuia. Să acorde prioritate cheltuielilor favorabile creșterii
pentru a sprijini redresarea economică și a îmbunătăți
perspectivele de creștere. Să adopte și să pună în
aplicare măsuri de consolidare a cadrului bugetar, care să
includă, mai precis, crearea unei instituții bugetare independente
care să monitorizeze politicile bugetare, introducerea unor reguli de
politică bugetară pentru administrațiile locale și
regionale și îmbunătățirea coordonării dintre toate
nivelurile administrației.
2.           Să sporească gradul
de respectare a obligațiilor fiscale, cu un accent deosebit asupra
TVA-ului, și să reducă costurile aferente colectării și
plății impozitelor prin simplificarea sistemului de impozitare și
prin armonizarea bazelor de impozitare pentru impozitul pe venit și pentru
contribuțiile la asigurările sociale și de sănătate. Să
reducă nivelul ridicat de impozitare a veniturilor salariale, mai ales
pentru persoanele cu venituri scăzute. Să reorienteze impozitarea
către domenii mai puțin nefavorabile creșterii, cum ar fi
impozitele periodice pe locuințe și taxele de mediu. Să reducă
și mai mult discrepanțele dintre regimul fiscal aplicat
lucrătorilor salariați și cel aplicat lucrătorilor care
desfășoară o activitate independentă.
3.           Să asigure
sustenabilitatea pe termen lung a sistemului public de pensii, mai ales prin
accelerarea majorării vârstei legale de pensionare și prin asocierea
sa mai clară cu evoluția speranței de viață. Să
promoveze capacitatea de inserție profesională a lucrătorilor
vârstnici și să revizuiască mecanismul de indexare a pensiilor.
Să ia măsuri pentru a îmbunătăți semnificativ raportul
costuri/eficacitate și guvernanța sectorului sănătății,
în special în cazul serviciilor medicale spitalicești.
4.           Să consolideze eficiența
și eficacitatea serviciului public de ocupare a forței de muncă,
mai ales prin instituirea unui sistem de măsurare a performanței.
Să îi sprijine proactiv pe tinerii neînregistrați și să le
ofere servicii individualizate. Să sporească în mod semnificativ
disponibilitatea centrelor și a serviciilor de îngrijire a copiilor de
calitate și accesibile ca preț, cu un accent deosebit pe copiii în
vârstă de până la trei ani.
5.           Să se asigure că
acreditarea, guvernanța și finanțarea învățământului
superior contribuie la îmbunătățirea calității
acestuia și a relevanței sale pentru piața forței de muncă.
Să accelereze elaborarea și introducerea unei noi metodologii de
evaluare a cercetării și de alocare a fondurilor pentru a spori
ponderea finanțărilor bazate pe performanță ale
institutelor de cercetare. În privința învățământului
obligatoriu, să sporească atractivitatea carierei didactice, să
implementeze un cadru de evaluare cuprinzător și să sprijine școlile
și elevii cu rezultate slabe. Să ia măsuri pentru ca învățământul
să devină mai favorabil incluziunii, mai ales prin promovarea
frecventării de către copiii defavorizați din punct de vedere
social și copiii de etnie romă, în special a învățământului
preșcolar.
6.           Să accelereze reforma
profesiilor reglementate, axându-se pe eliminarea cerințelor nejustificate
și disproporționate. Să intensifice eforturile de
îmbunătățire a eficienței energetice în economie.
7.           În 2014, să adopte și
să pună în aplicare o lege privind funcția publică care
să asigure o administrație publică stabilă, eficientă și
profesionistă. Să accelereze și să consolideze substanțial
combaterea corupției, punând în aplicare restul măsurilor legislative
prevăzute în strategia anticorupție pentru 2013-2014 și
elaborând planuri pentru perioada următoare. Să îmbunătățească
în continuare gestionarea fondurilor UE prin simplificarea structurilor de
implementare, îmbunătățirea capacității și
eliminarea conflictelor de interese. Să sporească transparența
achizițiilor publice și să îmbunătățească
desfășurarea procedurilor publice de ofertare, asigurând o consiliere
și o supraveghere corespunzătoare.
Adoptată la Bruxelles,
                                                                       Pentru
Consiliu,
                                                                       Președintele
[1]               JO L 209, 2.8.1997, p. 1.
[2]               COM(2014) 404 final.
[3]               P7_TA(2014)0128 și P7_TA(2014)0129.
[4]               COM(2013) 800 final.
[5]               COM(2013) 790 final.
[6]               Emis în temeiul articolului 9 alineatul (2) din
Regulamentul (CE) nr. 1466/97 al Consiliului.


title: Recomandarea Consiliului din 30 noiembrie 2011 privind numirea unui membru în cadrul Comitetului executiv al Băncii Centrale Europene

text:
               14.12.2011

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 364/6

         RECOMANDAREA CONSILIULUI
   din 30 noiembrie 2011
   privind numirea unui membru în cadrul Comitetului executiv al Băncii Centrale Europene
   2011/C 364/03
   CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,
   având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 283 alineatul (2),
   având în vedere Protocolul privind Statutul Sistemului European al Băncilor Centrale și al Băncii Centrale Europene, în special articolul 11.2,
   întrucât este necesară numirea unui nou membru în cadrul Comitetului executiv al Băncii Centrale Europene ca urmare a deciziei dlui Lorenzo BINI SMAGHI de a demisiona, cu efect de la sfârșitul zilei de 31 decembrie 2011,
   RECOMANDĂ CONSILIULUI EUROPEAN:
   Să îl numească pe dl Benoît COEURÉ în calitate de membru al Comitetului executiv al Băncii Centrale Europene pentru un mandat de opt ani.

      Adoptată la Bruxelles, 30 noiembrie 2011.

            Pentru Consiliu

            Președintele

         J. VINCENT-ROSTOWSKI


title: Recomandarea Comisiei din 20 august 2009 privind educația în domeniul mass-media în mediul digital pentru o industrie audiovizuală și a conținutului mai competitivă și o societate a cunoașterii integratoare

text:
               29.8.2009

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               L 227/9

      RECOMANDAREA COMISIEI

   din 20 august 2009
   privind educația în domeniul mass-media în mediul digital pentru o industrie audiovizuală și a conținutului mai competitivă și o societate a cunoașterii integratoare
   (2009/625/CE)
   COMISIA COMUNITĂȚILOR EUROPENE,
   având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Europene, în special articolul 211 (1),
   întrucât:

               (1)

               La 20 decembrie 2007, Comisia a adoptat comunicarea intitulată „O abordare europeană a competenței mediatice în mediul digital” (2), axată pe educația media pentru comunicarea comercială, care acoperă chestiuni legate de publicitate, pe educația media pentru operele audiovizuale, care constă în parte în informarea cu privire la filmul european și în sporirea abilităților creatoare, și pe educația media pentru conținutul online, care, de exemplu, ar permite cetățenilor să înțeleagă mai bine modul în care funcționează motoarele de căutare pe internet.

               (2)

               În raportul său asupra competenței mediatice în lumea digitală (3), Parlamentul European a invitat Comisia să își dezvolte politica de promovare a educației media, în colaborare cu toate instituțiile europene și cu autoritățile locale și regionale.

               (3)

               Concluziile Consiliului privind competența mediatică (4) adoptate de Consiliul Educație, Tineret și Cultură din 21-22 mai 2008 aprobă viziunea strategică propusă de Comisia Europeană asupra educației media ca factor esențial al cetățeniei active în societatea informațională de astăzi.

               (4)

               În octombrie 2008, Comitetul Regiunilor a adoptat un aviz general cu privire la conținutul creativ online și la competența mediatică (5).

               (5)

               Consiliul European de la Lisabona (6) a afirmat că „industriile din domeniul conținutului creează valoare adăugată prin exploatarea și organizarea în rețea a diversității culturale europene”. Agenda europeană pentru cultură lansată în 2007 stabilește un cadru strategic pentru a răspunde principalelor provocări din domeniul cultural, iar concluziile Consiliului din mai 2009 cu privire la cultură în calitate de catalizator al creativității și inovării subliniază contribuția specifică pe care o poate avea cultura în aceste domenii și preconizează un concept mai general de inovare ca parte a strategiei Lisabona de după 2010. Acest lucru este deosebit de important în contextul inițiativei i2010 a Comisiei Europene pentru impulsionarea competitivității în sectorul TIC și crearea unui spațiu informațional european unic.

               (6)

               Un nivel mai ridicat de educație media ar avea un rol considerabil în atingerea obiectivelor fixate de Uniunea Europeană la Consiliul European de la Lisabona și în cadrul inițiativei i2010, în special în privința unei economii a cunoașterii mai competitive, contribuind totodată la crearea unei societăți informaționale mai integratoare.

               (7)

               Consultarea publică organizată la sfârșitul anului 2006 a scos în evidență diferențele dintre practicile și nivelurile de educație media din Europa. În același timp, este recunoscut faptul că nu există criterii sau standarde convenite pentru evaluarea educației media și că este nevoie urgentă să se întreprindă lucrări de cercetare la scară largă și de lungă durată pentru stabilirea unor astfel de criterii.

               (8)

               Așa cum s-a afirmat în studiul „Tendințe și abordări curente ale educației media în Europa” realizat pentru Comisie în a doua jumătate a anului 2007, există unele bariere în calea dezvoltării în domeniul educației media la nivel european. Printre acestea se numără lipsa unei viziuni comune, lipsa vizibilității europene a inițiativelor naționale, regionale și locale și absența unor rețele europene și a coordonării între părțile interesate.

               (9)

               Ar fi extrem de important ca bunele practici din acest domeniu să poată fi analizate, puse în valoare și difuzate în întreaga Uniune Europeană și să se creeze și promoveze rețele europene între părțile interesate.

               (10)

               Capacitatea cetățenilor europeni de a face alegeri diversificate și în cunoștință de cauză, în calitate de consumatori de media, ar contribui la competitivitatea industriei europene a audiovizualului și a conținutului.

               (11)

               Educația media se referă la capacitatea de a accesa mijloacele de informare, de a înțelege și de a evalua cu spirit critic diferite aspecte ale acestora și ale conținutului lor și de a crea comunicări într-o varietate de contexte.

               (12)

               Difuzarea conținutului creativ digital și multiplicarea platformelor de distribuție online și mobile dau naștere la noi provocări pentru educația media. În lumea de astăzi, cetățenii trebuie să își dezvolte abilități analitice care să le permită o mai bună înțelegere intelectuală și emoțională a mass-mediei digitale.

               (13)

               Educația media include toate mijloacele de informare. Scopul ei este de a crește nivelul de informare a cetățenilor cu privire la diversele forme ale mesajelor media pe care le întâlnesc în viața de zi cu zi. Aceste mesaje sunt programele, filmele, imaginile, textele, sunetele și site-urile web oferite de diferite forme de comunicare.

               (14)

               Educația media joacă un rol important în creșterea nivelului de informare a opiniei publice cu privire la patrimoniul audiovizual și la identitățile culturale europene și în sporirea cunoștințelor și a interesului pentru acest patrimoniu și pentru operele culturale europene recente.

               (15)

               În societatea informațională actuală, educația media este legată de incluziune și de cetățenie. Este vorba de o competență fundamentală nu numai pentru tineri, ci și pentru adulți și persoanele în vârstă, părinți, profesori și profesioniști din domeniul mass-media. Datorită internetului și tehnologiilor digitale, un număr tot mai mare de cetățeni europeni pot crea și difuza imagini, informații și conținut. Educația media este privită astăzi ca fiind o cerință prealabilă esențială pentru o cetățenie deplină și activă și pentru prevenirea și diminuarea riscurilor de excludere din viața socială.

               (16)

               O societate educată în domeniul mass-media ar fi în același timp un stimulent și o condiție prealabilă pentru pluralismul și independența mass-mediei. Exprimarea unor opinii și idei diverse, în limbi diferite, reprezentând grupuri diferite, într-o societate sau între mai multe societăți are un impact pozitiv asupra diversității, toleranței, transparenței, echității și dialogului. Dezvoltarea educației în domeniul mass-media în toate categoriile sociale trebuie așadar promovată, iar evoluția ei trebuie urmărită îndeaproape.

               (17)

               Democrația depinde de participarea activă a cetățenilor la viața comunității din care fac parte, iar educația în domeniul mass-media le poate oferi acestora abilitățile de care au nevoie pentru a înțelege fluxul zilnic de informații diseminate prin intermediul noilor tehnologii de comunicare.

               (18)

               Educația media trebuie abordată diferit și la mai multe niveluri. Responsabilitatea pentru stabilirea modalităților de includere a acesteia în programele școlare la toate nivelurile revine în primul rând statelor membre. Rolul jucat de autoritățile locale este de asemenea foarte important, deoarece acestea sunt aproape de cetățeni și susțin inițiative în sectorul învățământului non-formal. Societatea civilă ar trebui să aibă la rândul său o contribuție activă la promovarea educației în domeniul mass-media printr-o abordare de la bază spre vârf.

               (19)

               Inițiativele Comisiei, precum MEDIA 2007 [Decizia nr. 1718/2006/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 15 noiembrie 2006 privind punerea în aplicare a unui program de sprijin pentru sectorul audiovizual european (MEDIA 2007) (7)] și Directiva privind serviciile media audiovizuale [Directiva 2007/65/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 decembrie 2007 de modificare a Directivei 89/552/CEE a Consiliului privind coordonarea anumitor acte cu putere de lege și acte administrative ale statelor membre cu privire la desfășurarea activităților de difuzare a programelor de televiziune (8)], care vizează creșterea competitivității industriei europene a audiovizualului și a conținutului ar putea contribui la educarea în domeniul mass-media.

               (20)

               Comisia intenționează să monitorizeze eforturile depuse în materie de educație media pentru audiovizual și de educație media pentru comunicarea comercială, așa cum se prevede în considerentul 37 din Directiva privind serviciile media audiovizuale, în special în cadrul Comitetului de contact SMAV și în temeiul obligației de raportare prevăzute la articolul 26 din directivă.

               (21)

               Comisia va încuraja proiectele de cercetare pe tema educației media în cadrul programelor existente. Mai concret, ea intenționează să lanseze un studiu cu privire la gradul de conștientizare a riscurilor legate de diseminarea datelor cu caracter personal în mediul online și un studiu despre utilizarea mai eficientă a motoarelor de căutare.

               (22)

               Inițiativele din domeniul educației media ar trebui să includă și o dimensiune de informare cu privire la rolul drepturilor de autor.

               (23)

               Procesarea datelor personale în rețelele de informare și comunicare, în special cu scopul de a propune oferte adaptate consumatorilor, și problemele pe care aceasta le ridică din perspectiva protecției datelor cu caracter personal și a respectării vieții private trebuie abordate în cadrul inițiativelor din domeniul educației media. Rețelele de informare și comunicare oferă într-adevăr noi posibilități utilizatorilor, însă pot prezenta și noi riscuri, precum furturile de identitate, crearea de profiluri discriminatorii sau supravegherea continuă. Comisia a abordat aceste preocupări și soluțiile posibile în comunicarea cu privire la promovarea protecției datelor prin intermediul tehnologiilor de protecție a vieții private (9).

               (24)

               Este important ca la inițiativele din domeniul educației cu privire la media digitale să participe editorii tradiționali, dată fiind experiența extrem de prețioasă a industriei de editare în educația media în mediul offline și trecerea rapidă a acestui sector către producerea și distribuirea de conținut digital.

               (25)

               Comisia intenționează să promoveze un consens mai larg asupra aspectelor esențiale ale educației media (definiții, obiective) și să sprijine analiza și schimbul de bune practici în materie de educație în domeniul mass-media în mediul digital, inclusiv cu privire la economia sectorului mass-media din Europa, în special prin organizarea de întruniri ale Comitetului de contact SMAV (10), promovarea și sprijinirea evenimentelor din cadrul MEDIA 2007 (11), cooperarea cu celelalte instituții europene și cu organizații internaționale precum Consiliul Europei, UNESCO și Alianța Civilizațiilor din cadrul Națiunilor Unite și promovarea unui parteneriat public-privat pentru educația media,

         RECOMANDĂ:

               I.

               Statele membre, în cooperare cu autoritățile responsabile de reglementarea audiovizualului și a comunicațiilor electronice și în colaborare cu autoritățile de supraveghere a protecției datelor, dacă este cazul:

                           1.

                           elaborează și pun în practică inițiative de coreglementare având ca scop adoptarea unor coduri de conduită de către principalele părți interesate și promovarea inițiativelor de autoreglementare, împreună cu liniile directoare corespunzătoare, pe subiectele identificate pentru industria mass-media în partea II de mai jos;

                           2.

                           în continuarea studiului actual al Comisiei cu privire la criteriile de evaluare a nivelurilor de educație media din Europa, promovează cercetările sistematice prin studii și proiecte referitoare la diferitele aspecte și dimensiuni ale educației media în mediul digital și monitorizează și măsoară progresele înregistrate;

                           3.

                           inițiază o dezbatere, în cadrul conferințelor și al altor evenimente publice, pe tema includerii educației în domeniul mass-media în programa școlară obligatorie și în oferta de competențe cheie pentru învățarea de-a lungul vieții expuse în Recomandarea Parlamentului European și a Consiliului din 18 decembrie 2006 cu privire la acest subiect;

                           4.

                           își intensifică eforturile pentru creșterea nivelului de informare cu privire la patrimoniul audiovizual național și european prin campanii naționale de informare a cetățenilor;

                           5.

                           sensibilizează opinia publică prin acțiuni de formare, zile de informare și distribuirea de pachete de informații cu privire la riscurile pe care le implică procesarea datelor personale prin rețelele de informare și comunicare și educă utilizatorii, în special tinerii, părinții și profesorii în acest domeniu.

               II.

               Industria mass-media se angajează mai ferm să furnizeze instrumentele necesare pentru îmbunătățirea nivelului de educație media prin:

                           1.

                           diseminarea sistematică a cunoștințelor prin intermediul campaniilor de informare asupra modului în care informația și conținutul creativ sunt produse, editate și distribuite în lumea digitală, inclusiv asupra modului de funcționare a motoarelor de căutare și a utilizării mai eficiente a acestora;

                           2.

                           furnizarea către cetățeni de informații clare și inteligibile, prin organizarea de campanii de sensibilizare, despre tehnicile utilizate în scopul comunicării comerciale, în special plasarea de produse și publicitatea online, și mijloacele pentru a identifica mai precis frontiera dintre marketing și conținut;

                           3.

                           furnizarea către cetățeni de informații, prin crearea de pachete de informații special destinate tinerilor, despre modul în care sunt procesate datele personale în contextul ofertelor adaptate la consumatori, în special publicitatea interactivă, cu respectarea strictă a prevederilor legale în vigoare;

                           4.

                           informarea activă a cetățenilor, prin organizarea de zile de informare, cu privire la modul de funcționare a sectorului creației, în special la rolul drepturilor de autor.

               III.

               Prezenta recomandare se adresează statelor membre.

      Adoptată la Bruxelles, 20 august 2009.

            Pentru Comisie

         Viviane REDING

            Membru al Comisiei

      (1)  JO C 325, 24.12.2002, p. 1.

      (2)  COM(2007) 833 final.

      (3)  2008/2129(INI) din 24 noiembrie 2008.

      (4)  2008/C 140/08.

      (5)  CdR 94/2008.

      (6)  http://www.europarl.europa.eu/sides/getDoc.do?type=REPORT&reference=A6-2005-0278&language=EN

      (7)  JO L 327, 24.11.2006, p. 12.

      (8)  JO L 332, 18.12.2007, p. 27.

      (9)  COM (2007) 228 final din 2 mai 2007.

      (10)  SMAV, a se vedea Directiva 2007/65/CE.

      (11)  Decizia nr. 1718/2006/CE.