               19.2.2016

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 65/174

         P7_TA(2013)0279
   Promovarea și protejarea libertății religioase sau de credință
   Recomandarea Parlamentului European din 13 iunie 2013 adresată Consiliului referitoare la proiectul de Orientări ale UE privind promovarea și protejarea libertății religioase și a convingerilor (2013/2082(INI))
   (2016/C 065/25)

      Parlamentul European,

               —

               având în vedere propunerea de recomandare a Consiliului depusă de Laima Liucija Andrikienė, în numele Grupului PPE, referitoare la proiectul de Orientări ale UE privind promovarea și protecția libertății religioase și a convingerilor (B7-0164/2013)

               —

               având în vedere Declarația universală a drepturilor omului și Declarația ONU asupra eliminării tuturor formelor de intoleranță și de discriminare bazate pe religie sau convingere,

               —

               având în vedere Pactul internațional cu privire la drepturile civile și politice și Comentariul general nr. 22 al Comisiei Organizației Națiunilor Unite pentru Drepturile Omului (1),

               —

               având în vedere Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene,

               —

               având în vedere Concluziile Consiliului privind intoleranța, discriminarea și violența pe motive de religie sau credință, din 2009 și 2011 (2),

               —

               având în vedere Cadrul strategic și Planul de acțiune ale UE privind drepturile omului și democrația, adoptate de Consiliu la 25 iunie 2012 (3),

               —

               având în vedere Comunicarea comună către Parlamentul European și Consiliu din 12 decembrie 2011, intitulată Drepturile omului și democrația în centrul acțiunilor externe ale UE – către o abordare mai eficientă” (COM(2011)0886),

               —

               având în vedere recomandarea sa din 13 iunie 2012 adresată Consiliului, cu privire la Reprezentantul special al UE pentru drepturile omului (4) și Decizia 2012/440/PESC a Consiliului din 25 iulie 2012, de numire a Reprezentantului Special al Uniunii Europene pentru drepturile omului (5),

               —

               având în vedere Rezoluția sa din 13 decembrie 2012 referitoare la revizuirea strategiei UE privind drepturile omului (6),

               —

               având în vedere Rezoluțiile sale referitoare la Raporturile anuale privind drepturile omului și democrația în lume și politica Uniunii Europene în această privință (7),

               —

               având în vedere articolul 36 din Tratatul privind Uniunea Europeană,

               —

               având în vedere proiectul de Orientări ale UE privind promovarea și protecția libertății religioase și a convingerilor(„orientările”),

               —

               având în vedere articolul 121 alineatul (3) din Regulamentul de procedură,

               —

               având în vedere raportul Comisiei pentru afaceri externe (A7-0203/2013),

               A.

               întrucât, în conformitate cu articolul 21 din Tratatul privind Uniunea Europeană, democrația, statul de drept, universalitatea și indivizibilitatea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, respectarea demnității umane, principiile egalității și solidarității, precum și respectarea principiilor prevăzute de Carta Organizației Națiunilor Unite și dreptul internațional constituie principiile de bază ale acțiunilor externe ale UE;

               B.

               întrucât dreptul la libertatea religioasă și a convingerilor, inclusiv a convingerilor teiste, neteiste sau ateiste, dreptul de a nu crede și dreptul de a-și schimba religia sau credința, reprezintă libertăți fundamentale ale fiecărei ființe umane, interdependentă de alte drepturi și libertăți fundamentale consacrate la articolul 18 din Declarația Universală a Drepturilor Omului;

               C.

               întrucât Parlamentul European a solicitat în repetate rânduri crearea unui set de instrumente de promovare a dreptului la libertatea religioasă și a convingerilor ca parte a politicii externe a UE;

               D.

               întrucât Parlamentul European a salutat, în acest context, angajamentul UE de a elabora orientări privind libertatea religioasă și a convingerilor, în conformitate cu Planul de acțiune al UE privind drepturile omului și democrația, și a subliniat că este necesar ca Parlamentul și organizațiile societății civile să fie implicate în pregătirea acestor orientări,

               E.

               întrucât, în conformitate cu standardele de drept internațional, toate statele au obligația de a asigura o protecție eficace pentru toți cetățenii lor și pentru toate celelalte persoane aflate sub jurisdicția lor; întrucât persecuția persoanelor și a familiilor, comunităților, locașurilor de cult și instituțiilor lor, pe baza unei anumite apartenențe religioase a acestora, a convingerilor lor sau a oricărei exprimări publice legitime a religiei și a convingerilor lor, sunt larg răspândite în anumite regiuni ale lumii; întrucât discriminarea fondată pe religie sau credință există încă în toate regiunile lumii, inclusiv în Europa și în vecinătatea acesteia, iar persoanele care aparțin anumitor comunități religioase, inclusiv unor minorități religioase, sau persoanele necredincioase sunt în continuare private de drepturile omului, discriminate, arestate și condamnate în mod regulat, și uneori chiar executate din cauza religiei sau credinței lor,

               1.

               adresează Consiliului recomandările următoare:

         Justificarea acțiunii

               (a)

               promovarea dreptului la libertatea religioasă și a convingerilor și acțiunile menite să împiedice încălcarea acestui drept trebuie să fie o prioritate în cadrul politicilor externe ale UE;

               (b)

               violența, persecutarea și discriminarea împotriva persoanelor care aparțin comunităților religioase și împotriva minorităților sau a persoanelor cu convingeri nereligioase, persistă în multe părți ale lumii; absența toleranței religioase și a deschiderii spre dialog, precum și a coexistenței ecumenice duc, adesea, la tulburări, violență și conflicte armate deschise, punând în pericol vieți omenești și subminând stabilitatea regională; condamnarea clară și promptă de către Uniunea Europeană a tuturor formelor de violență și discriminare ar trebui să fie un element de bază al politicii UE în domeniul libertății religioase și a convingerilor; ar trebui să se acorde o atenție deosebită situației persoanelor care și-au schimbat religia sau convingerile, deoarece, în practică, în mai multe țări, acestea fac adesea obiectul presiunilor sociale, al intimidării sau al violenței directe;

         Scopul și domeniul de aplicare

               (c)

               scopul și domeniul de aplicare ale orientărilor UE ar trebui să fie promovarea și protejarea libertății religioase și a convingerilor în țări terțe, integrarea acesteia în toate acțiunile externe ale UE și în politicile în materie de drepturile omului, precum și elaborarea unor repere, criterii și standarde clare și stabilirea unei orientări practice, pentru a consolida promovarea libertății religioase și a convingerilor în activitatea funcționarilor UE și a funcționarilor din statele membre pentru a contribui, prin urmare, la mai multă coerență, eficacitate și vizibilitate în cadrul relațiilor externe ale UE;

         Definițiile

               (d)

               deoarece aplicarea reușită a orientărilor va depinde de acest factor, acestea ar trebui să ofere claritate în definițiile utilizate și protecția adecvată și deplină a dreptului la libertatea religioasă și a convingerilor, în conformitate cu dreptul internațional, atât în exprimarea sa publică și privată, cât și la nivel individual, colectiv și instituțional, inclusiv dreptul de a crede sau de a nu crede, dreptul de a-și schimba religia sau convingerile, libertatea de exprimare, de întrunire și de asociere, precum și dreptul părinților de a-și educa copiii în conformitate cu convingerile lor morale – religioase sau nereligioase; sunt, de asemenea, necesare definiții clare și protecție deplină în ceea ce privește recunoașterea personalității juridice a instituțiilor religioase și a celor bazate pe credință, respectul pentru autonomia lor, dreptul la obiecția de conștiință, dreptul de azil, dreptul de a respecta zilele de odihnă și de a celebra sărbătorile și ceremoniile în conformitate cu preceptele religiei sau ale convingerilor cuiva, și dreptul fundamental la protecția proprietății private;

         Orientările operaționale

               (e)

               orientările ar trebui să aibă la bază dreptul internațional și tratatele recunoscute și ratificate de către comunitatea internațională;

         Proporționalitatea

               (f)

               după cum se afirmă în proiectul privind orientările, în conformitate cu principiile acceptate de comunitatea internațională, absența coerciției de a avea sau de a adopta o religie sau o convingere și libertatea părinților și a tutorilor de a asigura educația religioasă și morală nu pot fi restricționate; oricare altă manifestare a dreptului la libertatea religioasă și a convingerilor poate face numai obiectul „limitărilor care sunt prevăzute de lege și care sunt necesare pentru protecția securității, ordinii, sănătății și moralei publice și a drepturilor și libertăților fundamentale a celorlalți” (8); totodată, limitările trebuie să fie interpretate în mod strict, direct legate de drepturile protejate ale altor persoane și proporționale cu acestea, și trebuie găsit un echilibru corect; prin urmare, criteriul proporționalității ar trebui subliniat în orientări;

         Libertatea de exprimare

               (g)

               deși libertatea religioasă și a convingerilor și libertatea de exprimare sunt drepturi care se susțin reciproc, în cazurile în care aceste două drepturi sunt invocate unul împotriva celuilalt, UE ar trebui, de asemenea, să țină seama de faptul că instrumentele mass-media moderne permit un grad mai ridicat de interconectare între culturi și credințe; prin urmare, trebuie adoptate măsuri pentru a evita violența interculturală ca reacție la acte ce reflectă libertatea de expresie în discursurile care critică și în special ridiculizează sau iau în derâdere; în acest context, UE ar trebui să ajute la reducerea unor astfel de tensiuni, de exemplu prin promovarea înțelegerii reciproce și a dialogului, și să condamne fără echivoc orice act de violență comis ca reacție la un astfel de discurs și ar trebui să se opună în mod ferm oricărei încercări de a incrimina libertatea de exprimare în legătură cu chestiunile religioase, cum ar fi legislația în materie de blasfemie;

         Dimensiunea colectivă a libertății religioase și a convingerilor

               (h)

               ar trebui subliniat în orientări că o parte indispensabilă a libertății religioase și a convingerilor este constituită de dreptul fiecărei persoane de a-și manifesta libertatea religioasă și a convingerilor de una singură sau alături de alte persoane; aceasta include:

                           —

                           libertatea cultului sau libertatea de întrunire în legătură cu o religie sau convingere și libertatea de a înființa și a menține locuri și site-uri religioase în aceste scopuri;

                           —

                           libertatea de a nu lua parte la o activitate religioasă sau la un eveniment religios;

                           —

                           libertatea de a înființa și a menține instituții religioase, de mass-media, de învățământ, de sănătate, sociale, caritabile sau umanitare adecvate;

                           —

                           libertatea de a solicita și a primi contribuții financiare voluntare și alte contribuții din partea persoanelor fizice și a instituțiilor;

                           —

                           libertatea de a forma, numi, alege sau de a desemna prin succesiune lideri corespunzători potriviți cerințelor și standardelor oricărei religii sau credințe;

                           —

                           libertatea de a stabili și a menține comunicarea cu persoane și comunități în materie de religie și convingeri la nivel național și internațional; de asemenea, ar trebui menționat în orientări faptul că dreptul de a practica religia într-o comunitate, alături de alte persoane (în contextul în care „libertățile individuale trebuie să fie întotdeauna respectate”), nu ar trebui să fie limitat în mod inutil doar la lăcașurile de cult recunoscute oficial și că toate limitările nejustificate ale libertății de întrunire ar trebui să fie condamnate de UE; orientările ar trebui să sublinieze faptul că statele au datoria de a rămâne neutre și imparțiale față de grupurile religioase, inclusiv în ceea ce privește sprijinul simbolic sau financiar;

               (i)

               consideră că secularismul, definit ca separarea strictă între autoritățile religioase și cele politice, implică respingerea oricărei interferențe religioase în funcționarea guvernului și a oricărei intervenții a autorităților publice în chestiunile religioase, cu excepția celor care vizează respectarea normelor de siguranță și ordine publică (inclusiv respectarea libertății altora), și că secularismul garantează libertatea conștiinței în aceeași măsură pentru toți, indiferent dacă sunt credincioși, agnostici sau atei;

         Cerințele de înregistrare

               (j)

               UE ar trebui să acționeze atunci când cerințele de înregistrare ale organizațiilor religioase sau ale organizațiilor fondate pe baza convingerilor limitează în mod nejustificat libertatea religioasă și a convingerilor; înregistrarea nu ar trebui înțeleasă ca o condiție prealabilă pentru a beneficia de dreptul fundamental al omului la libertatea religioasă sau a convingerilor, deoarece acest drept nu poate fi condiționat de cerințe administrative sau juridice; UE ar trebui să solicite abolirea oricărei legislații, cum ar fi înregistrarea obligatorie a religiei în documentele de stare civilă, dacă această legislație duce la discriminarea persoanelor care au convingeri nereligioase sau care și-au schimbat religia sau convingerile;

         Educația

               (k)

               după cum se recunoaște în standardele acceptate pe plan internațional, părinții sau tutorii legali ai copilului au libertatea de a asigura copiilor lor o educație religioasă și morală, în conformitate cu propriile lor convingeri, iar copilul nu ar trebui constrâns să primească o educație legată de religie sau de convingeri împotriva dorinței părinților sau tutorilor săi, principiul esențial fiind interesul superior al copilului; dreptul părinților de a-și educa copiii potrivit convingerilor lor religioase sau nereligioase include dreptul lor de a nu permite nicio imixtiune necorespunzătoare din partea actorilor statali sau nestatali în educația lor, imixtiune care se opune convingerilor lor religioase sau nereligioase; orientările ar trebui să sublinieze aceste aspecte ale dreptului la libertatea religioasă și a convingerilor și ar trebui, de asemenea, să garanteze caracterul laic al educației publice, iar delegațiile UE ar trebui să ia măsurile corespunzătoare în cazul în care acest principiu este încălcat;

         Legile referitoare la familie și societate

               (l)

               UE ar trebui să acorde o atenție specială discriminării fondate pe religie sau convingeri în legislația în materie de familie și societate din țările terțe, în special, dar nu exclusiv, în contextul dreptului la căsătorie și dreptului la custodia copilului;

         Dreptul la obiecție pe motive de conștiință

               (m)

               orientările ar trebui să includă dreptul de a obiecta pe motive de conștiință față de serviciul militar, ca o exercitarea legitimă a dreptului la libertatea de gândire, de conștiință și de religie; UE ar trebui să invite statele care au un sistem obligatoriu de serviciu militar să permită un serviciu alternativ, cu caracter necombatant sau civil, în interesul public, și nu de natură punitivă, și să se abțină de la a pedepsi, inclusiv prin pedepse cu închisoarea, pe cei care au invocat această obiecție pentru a nu efectua serviciul militar;

         Azilul

               (n)

               UE ar trebui să încurajeze țările terțe să accepte refugiați persecutați din motive religioase sau de convingeri și să le ofere protecție de azil, în special în cazurile în care refugiații sunt amenințați cu moartea sau cu violențe. Statele membre ale UE ar trebui să își intensifice eforturile de acceptare a refugiaților persecutați pe motive religioase sau de convingeri;

         Susținerea societății civile și angajamentul față de aceasta

               (o)

               sprijinirea și implicarea unei game largi de organizații ale societății civile, inclusiv a organizațiilor pentru drepturile omului și a grupurilor religioase și a celor care au la bază convingeri, odată cu elaborarea și implementarea orientărilor, vor fi extrem de importante pentru promovarea și protejarea libertății religioase sau a convingerilor și, prin urmare, punctele focale pentru drepturile omului din delegațiile UE ar trebui să mențină contacte regulate cu aceste organizații pentru a fi în măsură să identifice cât mai curând posibil problemele care apar în domeniul libertății religioase sau a convingerilor în țările respective;

         Monitorizarea și evaluarea

               (p)

               monitorizarea și evaluarea corespunzătoare și continuă a situației mondiale în domeniul libertății religioase și a convingerilor trebuie asigurată de către Serviciul European de Acțiune Externă, sub responsabilitatea Înaltului Reprezentant al Uniunii pentru afaceri externe și politica de securitate, iar în cadrul Raportului anual al UE privind drepturile omului în lume, ar trebui să fie în continuare dedicată o secțiune acestui aspect, inclusiv recomandări pentru îmbunătățire; monitorizarea situației în domeniul libertății religioase sau a convingerilor ar trebui să fie unul dintre aspectele-cheie, printre alte drepturi ale omului și libertăți fundamentale, în relațiile UE cu țările terțe, în special în contextul politicii europene de vecinătate; acest lucru ar trebui să se reflecte în toate acordurile și în documentele de analiză și informare; Reprezentantul special al UE pentru drepturile omului ar trebui să acorde o atenție deosebită chestiunilor legate de promovarea și protejarea libertății religioase sau a convingerilor în cadrul tuturor activităților sale și ar trebui să aibă un rol vizibil în promovarea acestei libertăți prin intermediul relațiilor externe ale UE; el/ea ar trebui să țină legătura cu Parlamentul European și comisiile competente ale acestuia în legătură cu aspectele problematice și progresele realizate și să se angajeze într-un dialog cu organizațiile neguvernamentale pertinente,

               (q)

               ar trebui adoptat un set de instrumente pentru monitorizarea, evaluarea și sprijinirea orientărilor UE; acesta ar trebui să pună accentul pe instrumente operaționale, pentru a reflecta mai bine domeniile prioritare de acțiune evocate în orientări și ar trebui, printre altele:

                           —

                           să prezinte o listă detaliată privind analiza situației pentru a urmări și monitoriza situația în ceea ce privește dreptul la libertatea de religie sau convingeri în țara respectivă, în scopul identificării progreselor/regreselor;

                           —

                           să solicite șefilor misiunilor UE să informeze periodic cu privire la chestiunile legate de libertatea de religie sau convingeri, prezentând o evaluare detaliată a situației, precum și despre existența unor încălcări ale dreptului la libertatea de religie sau convingeri și a represiunii împotriva apărătorilor săi sau altor persoane, identificând cazurile particulare de încălcări aparente ale dreptului la libertatea de religie sau convingeri; aceste rapoarte ale șefilor misiunilor UE ar trebui să fie, pe cât posibil, standardizate, pentru a putea fi comparate;

                           —

                           să sublinieze acțiuni concrete în cadrul forurilor internaționale sau în activitățile de cooperare pentru dezvoltare, care au avut un rol important în protejarea și promovarea dreptului la libertatea de religie sau convingeri, inclusiv tratarea cu succes a unor cazuri specifice (persoane, grupuri, minorități, instituții) de discriminare sau persecuție pe motive de religie sau convingeri;

                           —

                           să reamintească faptul că sprijinul acordat victimelor discriminării sau persecuției datorită religiei sau convingerilor poate fi de mai multe tipuri, incluzând invitarea victimelor la instituțiile UE pentru a depune mărturie asupra situației lor;

         Acest set de instrumente (circulară) ar trebui să fie pregătit în consultare cu părțile interesate și să fie gata înainte de sfârșitul anului 2013;

         Utilizarea instrumentelor financiare externe

               (r)

               instrumentele financiare externe ale UE ar trebui utilizate atât ca stimulente, cât și ca mijloace de descurajare (de exemplu prin înghețarea fondurilor) în ceea ce privește libertatea religioasă sau a convingerilor într-o anumită țară, deoarece acestea constituie o parte integrală a evaluării situației generale privind drepturile omului în țara respectivă; în cazul unei deteriorări grave a situației drepturilor omului, inclusiv în ceea ce privește libertatea religioasă sau a convingerilor, UE ar trebui să aplice clauzele existente referitoare la drepturile omului din acordurile externe ale UE încheiate cu țara vizată; utilizarea clauzelor referitoare la drepturile omului din acordurile externe ale UE trebuie să fie obligatorie și integrată în mod sistematic în toate acordurile UE încheiate cu țările terțe;

         Acțiuni în cadrul forurilor multilaterale

               (s)

               UE ar trebui să-și continue inițiativele în diverse foruri multilaterale pentru a promova și a proteja libertatea religioasă sau a convingerilor; după caz și la cerere, UE ar trebui să sprijine țările terțe în elaborarea unei legislații care să promoveze și să protejeze libertatea religioasă sau a convingerilor;

         Evaluarea

               (t)

               în conformitate cu articolul 36 din Tratatul privind Uniunea Europeană, Parlamentul European ar trebui să se implice în evaluarea punerii în aplicare a orientărilor, ce ar trebui efectuată în cel mult trei ani de la data intrării în vigoare a orientărilor; evaluarea ar trebui să se bazeze pe o analiză a răspunsului UE la situații concrete legate de încălcarea libertății religioase sau a convingerilor în țări terțe; Parlamentul European ar trebui să fie informat periodic cu privire la domeniile sau evoluțiile care cauzează îngrijorări, astfel cum sunt raportate de delegațiile UE; comisiile sale competente ar trebui să primească informații detaliate;

               2.

               încredințează Președintelui sarcina de a transmite prezenta recomandare Consiliului, Înaltului Reprezentant al Uniunii pentru afaceri externe și politica de securitate și, spre informare, Comisiei.

      (1)  Comentariu general adoptat de Comitetul ONU pentru Drepturile Omului în conformitate cu articolul 40 alineatul 4 din Pactul internațional cu privire la drepturile civile și politice CCPR/C/21/Rev.1/Add.4, 27 septembrie 1993.

      (2)  Consiliul Uniunii Europene 24.11.2009, 21.2.2011.

      (3)  Consiliul Uniunii Europene 11855/12.

      (4)  Texte adoptate, P7_TA(2012)0250.

      (5)  JO L 200, 27.7.2012, p. 21.

      (6)  Texte adoptate, P7_TA(2012)0504.

      (7)  Texte adoptate, P7_TA(2010)0489, P7_TA(2012)0126, P7_TA(2012)0503

      (8)
   Declarația ONU asupra eliminării tuturor formelor de intoleranță și de discriminare bazate pe religie sau convingere, articolul 1 alineatul 3, A/RES/36/55


Anunţ juridic important

|

52007SC0972

Recomandare a Comisiei catre Consiliu în numele Comunităţii Europene, împreună cu statele membre privind unele propuneri de modificare a anexei A la Convenţia de la Stockholm privind poluanţii organici persistenţi (POP)  /* SEC/2007/0972 final */

	[pic] | COMISIA COMUNITĂŢILOR EUROPENE |Bruxelles, 11.7.2007SEC(2007)972 finalRECOMANDARE A COMISIEI CĂTRE CONSILIUîn numele Comunităţii Europene, împreună cu statele membre privind unele propuneri de modificare a anexei A la Convenţia de la Stockholm privind poluanţii organici persistenţi (POP)A. EXPUNERE DE MOTIVE1.  Convenţia de la Stockholm privind poluanţii organici persistenţi (POP) (denumită în continuare „convenţia”) a intrat în vigoare la 17 mai 2004. Scopul convenţiei este protejarea sănătăţii umane şi a mediului înconjurător de poluanţii organici persistenţi. Convenţia prevede un cadru, bazat pe principiul precauţiei, pentru eliminarea producerii, utilizării, importului şi exportului primilor doisprezece POP cei mai importanţi, pentru manipularea în siguranţă a acestora şi pentru înlăturarea şi eliminarea sau reducerea evacuărilor accidentale ale unor POP.2.  Comunitatea Europeană şi majoritatea statelor membre sunt părţi la convenţie[1].3.  În conformitate cu articolul 8 din convenţie, orice parte poate înainta Secretariatului o propunere de includere a unui produs chimic în anexele la convenţie. În urma unei analize tehnice, această procedură poate conduce la adoptarea de către Conferinţa Părţilor a unei decizii cu privire la includerea produsului chimic, cu specificarea măsurilor de control aferente, în anexele la Convenţie, pe baza procedurii prezentate la articolul 22 alineatul (4) privind modificarea anexelor. În baza cerinţei de cooperare strânsă la nivelul reprezentării internaţionale a Comunităţii, propunerile trebuie înaintate din partea Comunităţii şi statelor membre laolaltă.4.  În vederea iniţierii procedurilor de negociere a posibilelor modificări ale anexelor la Convenţie, Comisia, sub aspectele care intră în competenţa Comunităţii, a înaintat în 2005 şi 2006, în numele Comunităţii împreună cu statele membre care sunt părţi la Convenţie, propunerea de modificare a respectivele anexe la convenţie, prin adăugarea următoarelor substanţe: hexabromobifenil, clordecon, eter octabromodifenil, pentaclorbenzen şi parafine clorurate cu catenă scurtă.5.  În conformitate cu informaţiile ştiinţifice disponibile şi cu rapoartele de analiză şi ţinând seama în mod adecvat de anexa D la convenţie, endosulfanul şi trifluralinul prezintă caracteristici de POP. Cele două substanţe au fost evaluate conform Directivei 91/414/CEE a Consiliului privind introducerea pe piaţă a produselor de uz fitosanitar[2]. Drept urmare, produsele de uz fitosanitar care conţin endosulfan vor fi retrase complet şi definitiv până în decembrie 2007[3], iar produsele de uz fitosanitar care conţin trifluralin ar trebui să fie retrase complet şi definitiv până în decembrie 2008[4]. Din cauza potenţialului de diseminare la distanţă mare în mediul înconjurător a acestor produse chimice, măsurile luate pe plan naţional sau comunitar nu sunt suficiente pentru a asigura un nivel înalt de protecţie a mediului şi a sănătăţii umane; prin urmare este necesar să se acţioneze pe o scară mai largă, pe plan internaţional. Prin urmare, se justifică propunerea Comunităţii şi a statele membre care sunt părţi la convenţie de modificare a respectivelor anexe la convenţie, prin adăugarea acestor două substanţe.B. RECOMANDAREAvând în vedere cele menţionate anterior, Comisia recomandă:– Consiliului, în vederea iniţierii procedurilor de negociere a unor posibile modificări ale anexelor la Convenţia de la Stockholm privind poluanţii organici persistenţi, să autorizeze Comisia, sub aspectele care intră în competenţa Comunităţii, să înainteze Secretarului Executiv al Convenţiei de la Stockholm, în timp util spre a se putea analiza până la următoarea reuniune a Comitetului de Examinare a POP din noiembrie 2007, în numele Comunităţii împreună cu statele membre care sunt părţi la Convenţie, propunerea de modificare a respectivelor anexe la convenţie prin adăugarea următoarelor substanţe:- Endosulfan- Trifluralin- Comisiei împreună cu statele membre să asigure transmiterea către Secretariat a informaţiilor relevante pentru justificarea propunerilor.[1] La reuniunea Grupului de lucru pentru probleme internaţionale de mediu din 9 ianuarie 2007, Comisia a reamintit faptul că toate statele membre ar trebui să ratifice Convenţia de la Stockholm cât mai curând posibil, în conformitate cu principiul unităţii la nivelul reprezentării internaţionale a Comunităţii.[2] JO L 230, 19.8.1991, p. 1. Directiva astfel cum a fost modificată ultima dată prin Directiva 2005/58/CE a Comisiei (JO L 246, 2.9.2005, p. 27).[3] JO L 317, 3.12.2005, p. 25.[4] Decizia Comisiei privind ne-includerea trifluralinului în Anexa I la Directiva 91/414/CEE a Consiliului urmează să fie adoptată în curând.


title: Recomandarea Consiliului din 12 iulie 2011 privind Programul național de reformă din 2011 al Spaniei și de emitere a unui aviz al Consiliului privind Programul de stabilitate actualizat al Spaniei pentru perioada 2011-2014

text:
               19.7.2011

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 212/1

         RECOMANDAREA CONSILIULUI
   din 12 iulie 2011
   privind Programul național de reformă din 2011 al Spaniei și de emitere a unui aviz al Consiliului privind Programul de stabilitate actualizat al Spaniei pentru perioada 2011-2014
   2011/C 212/01
   CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,
   având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 121 alineatul (2) și articolul 148 alineatul (4),
   având în vedere Regulamentul (CE) nr. 1466/97 al Consiliului din 7 iulie 1997 privind consolidarea supravegherii pozițiilor bugetare și supravegherea și coordonarea politicilor economice (1), în special articolul 5 alineatul (3),
   având în vedere recomandarea Comisiei Europene,
   având în vedere concluziile Consiliului European,
   având în vedere avizul Comitetului pentru ocuparea forței de muncă,
   după consultarea Comitetului economic și financiar,
   întrucât:

               (1)

               La 26 martie 2010, Consiliul European a aprobat propunerea Comisiei de lansare a unei noi strategii pentru ocuparea forței de muncă și creștere economică, Strategia Europa 2020, pe baza unei coordonări consolidate a politicilor economice, care se va concentra pe domeniile-cheie în care sunt necesare acțiuni în vederea stimulării potențialului de creștere durabilă și de competitivitate al Europei.

               (2)

               La 13 iulie 2010, Consiliul a adoptat o recomandare privind orientările generale pentru politicile economice ale statelor membre și ale Uniunii (2010-2014) și, la 21 octombrie 2010, Consiliul a adoptat o decizie privind orientările pentru politicile de ocupare a forței de muncă ale statelor membre (2), care formează împreună „orientările integrate”. Statele membre au fost invitate să țină seama de orientările integrate în cadrul politicilor economice și de ocupare a forței de muncă naționale.

               (3)

               La 12 ianuarie 2011, Comisia a adoptat prima analiză anuală a creșterii, marcând începutul unui nou ciclu de guvernanță economică în UE și al primului semestru european de coordonare ex ante și integrată a politicilor, care se bazează pe Strategia Europa 2020.

               (4)

               La 25 martie 2011, Consiliul European a aprobat prioritățile privind consolidarea bugetară și reforma structurală (în conformitate cu concluziile Consiliului din 15 februarie și 7 martie 2011 și ca urmare a analizei anuale a creșterii efectuată de Comisie). Acesta a subliniat necesitatea de a acorda prioritate restabilirii unor bugete solide și a sustenabilității finanțelor publice, reducerii șomajului prin reforme ale pieței forței de muncă și depunerii de noi eforturi în vederea consolidării creșterii economice. Consiliul European a solicitat statelor membre să transpună aceste priorități în măsuri concrete, pe care să le includă în programele de stabilitate sau de convergență și în programele naționale de reformă.

               (5)

               La 25 martie 2011, Consiliul European a invitat totodată statele membre care participă la Pactul Euro Plus să își prezinte angajamentele în timp util pentru a putea fi incluse în programele de stabilitate sau de convergență și în programele naționale de reformă.

               (6)

               La 29 aprilie 2011, Spania a prezentat actualizarea pe 2011 a programului său de stabilitate, care vizează perioada 2011-2014, și programul său național de reformă pe 2011. Pentru a se ține seama de legăturile dintre cele două programe, acestea au fost evaluate în același timp.

               (7)

               Economia spaniolă a fost grav afectată de criză și a înregistrat o ajustare drastică în perioada 2008-2009. PIB-ul real a scăzut cu 4,3 % între începutul lui 2008 și sfârșitul lui 2010, iar ocuparea forței de muncă a scăzut cu peste 10 %. Prin urmare, rata șomajului a crescut la 20,1 % la sfârșitul lui 2010, fiind cea mai ridicată din UE. Tinerii (cu o rată a șomajului de 41,6 %) și lucrătorii cu un nivel de educație mai scăzut (cu o rată a șomajului de 26,4 %) au fost puternic loviți de recesiunea spaniolă. Randamentele datoriei suverane au crescut în contextul unei evoluții negative a datoriei publice în zona euro, iar sistemul bancar, în special băncile de economii, s-au aflat sub presiune odată cu explozia bulei imobiliare și contracția rapidă din sectorul construcțiilor. Procesul în curs de desfășurare de absorbție a marilor dezechilibre macroeconomice acumulate în perioada de boom va continua pentru o perioadă de timp. Ca răspuns la aceste provocări, guvernul spaniol a lansat un program ambițios de reformă care vizează consolidarea fiscală, reforma sistemului public de pensii, restructurarea băncilor de economii, precum și reforme ale pieței muncii și a produselor.

               (8)

               Pe baza evaluării Programului de stabilitate actualizat, în conformitate cu Regulamentul (CE) nr. 1466/97, Consiliul consideră că scenariul macroeconomic care stă la baza proiecțiilor bugetare din Programul de stabilitate este optimist pentru 2011 și 2012. Programul de stabilitate își propune să aducă deficitul bugetar sub valoarea de referință de 3 % din PIB până în 2013, în conformitate cu recomandările Consiliului din aprilie 2009, și să reducă în continuare deficitul la 2,1 % din PIB în 2014. Programul nu prevede realizarea obiectivului pe termen mediu, care rămâne un buget echilibrat, în perioada acoperită de Programul de stabilitate. Această curbă de ajustare este adecvată. Îmbunătățirea anuală medie a soldului structural este de 1,5 % din PIB pentru perioada 2010-2013, în conformitate cu recomandarea Consiliului, și de încă 0,3 % din PIB în 2014. Se preconizează că raportul datorie-PIB va crește de la 60,1 % din PIB în 2010 la 69,3 % în 2013 și va scădea ușor în 2014. Există riscuri care amenință curba de consolidare, legate de ipotezele macroeconomice subiacente și de respectarea obiectivelor bugetare la nivel regional. Regiunile reprezintă o parte importantă din totalul cheltuielilor publice și 9 din 17 și-au depășit obiectivele fiscale în 2010. Cu toate acestea, mecanismele de control al deficitului și al datoriei pentru guvernele regionale au fost consolidate, iar guvernul spaniol a hotărât să ia măsuri suplimentare în cazul în care este necesar să se respecte obiectivele bugetare.

               (9)

               Realizarea consolidării bugetare prevăzute în 2011 și 2012 necesită aplicarea strictă a mecanismelor de control al deficitului și datoriei care au fost instituite de administrațiile regionale. Atingerea obiectivelor bugetare, în eventualitatea că evoluțiile macroeconomice și bugetare se dovedesc a fi mai nefavorabile decât cele preconizate pentru 2011 și 2012, va necesita măsuri suplimentare, pe care guvernul spaniol s-a angajat să le adopte. Pentru 2013, planul revizuit de cheltuieli identifică un număr de măsuri pentru a sprijini atingerea obiectivelor bugetare. Potrivit ultimei evaluări efectuate de Comisie, riscurile referitoare la sustenabilitatea pe termen lung a finanțelor publice par să fie ridicate.

               (10)

               Cadrul bugetar pe termen mediu în Spania a fost util pentru promovarea planificării bugetare multianuale și, în general, prezintă un istoric pozitiv. Cu toate acestea, criza a pus acest cadru la încercare și a arătat necesitatea de a consolida în continuare stabilitatea bugetară și aspectul preventiv al politicii bugetare. Aceasta s-ar consolida prin introducerea unei norme privind cheltuielile, bazată pe creșterea nominală a PIB pe termen mediu, în conformitate cu noul cadru de guvernanță economică al UE. Norma, prezentată de autoritățile spaniole în Programul de stabilitate, ar avea automat un caracter obligatoriu pentru guvernul central și administrațiile locale. De asemenea, guvernul preconizează să obțină, în cadrul Consiliului pentru politica bugetară și financiară, consensul cu privire la aplicarea normei în comunitățile autonome.

               (11)

               În absența reformei, impactul potențial pe termen lung al îmbătrânirii populației asupra bugetului public spaniol ar fi mai ridicat decât media UE, în principal din cauza creșterii considerabile a cheltuielilor cu pensiile, ca pondere din PIB preconizată a avea loc în următoarele decenii. Pe termen lung, îmbătrânirea demografică va duce la o creștere semnificativă a pensionarilor per lucrător. Propunerea guvernului spaniol privind o reformă a sistemului de pensii, stabilită de comun acord cu partenerii sociali, va îmbunătăți în mod semnificativ sustenabilitatea bugetară și va oferi stimulente pentru participarea pe piața muncii. Cu toate acestea, reforma nu a fost încă aprobată de Parlament și mai poate face încă obiectul unor modificări minore.

               (12)

               Spania a întreprins pași importanți în direcția consolidării sistemului său bancar, prin oferirea unui sprijin public și prin adoptarea de măsuri de restructurare a băncilor de economii, de consolidare a solvabilității băncilor, și de îmbunătățire a transparenței bilanțurilor acestora. Prin urmare, sectorul a făcut obiectul unei consolidări vizibile, în special în rândul băncilor de economii, cu consecințe pozitive în ceea ce privește dimensiunea medie a instituțiilor, reducerea capacităților în exces în ceea ce privește numărul de filiale și de angajați, consolidarea bilanțurilor, recapitalizarea și ameliorarea eficienței și a profitabilității. Legislația recentă a abordat problemele create de rolul autorităților locale în guvernanța băncilor de economii, având în vedere că multe dintre acestea își transferă activele și obligațiile către băncile comerciale. Guvernul spaniol s-a angajat să finalizeze în linii mari procesul de restructurare până la sfârșitul lunii septembrie 2011. Următoarele teste de rezistență vor cuprinde din nou o proporție dintre cele mai ridicate din UE.

               (13)

               Reforma în curs a pieței muncii din Spania trebuie să fie completată de o remaniere a sistemului actual greoi de negociere colectivă. Preponderența acordurilor provinciale și sectoriale lasă o marjă redusă pentru negocierile la nivel de întreprindere. Prelungirea automată a acordurilor colective, validitatea contractelor care nu au fost reînnoite și recurgerea la clauze de indexare ex post în funcție de inflație contribuie la inerția salariilor și nu permit flexibilitatea necesară în materie de salarii pentru a accelera ajustarea economică și a restabili competitivitatea. Guvernul spaniol a invitat partenerii sociali să ajungă, în primăvara anului 2011, la un acord cu privire la reforma sistemului de negociere colectivă. În lipsa unui acord, la 10 iunie, guvernul a aprobat un decret regal care a intrat în vigoare imediat, dar care trebuie să fie validat de Parlament.

               (14)

               În contextul unui nivel foarte ridicat al șomajului, Spania a lansat reforma pieței sale a muncii prin legea din septembrie 2010. Aceasta vizează reducerea dualității pieței muncii și reducerea șomajului în rândul tinerilor, creșterea capacității de inserție profesională a grupurilor vulnerabile, precum și creșterea flexibilității la nivel de întreprindere și îmbunătățirea eficienței intermedierii pe piață. În februarie 2011, a fost adoptată o reformă a politicilor active pe piața muncii, care includea și măsuri de consolidare a rolului consultativ și de orientare al serviciilor de ocupare a forței de muncă, precum și coordonarea acestora la nivel național și regional. În această etapă, este prea devreme pentru a se evalua pe deplin dacă reforma este suficientă pentru reducerea segmentării pieței și pentru reducerea șomajului în rândul tinerilor și a șomajului pe termen lung, întrucât unele măsuri nu sunt încă operaționale. Guvernul spaniol s-a angajat ca, până octombrie 2011, să ia și alte măsuri.

               (15)

               Spania a cunoscut o scădere a competitivității prețurilor și a costurilor, cu toate că a arătat o performanță relativ bună în ceea ce privește cota de piață la export, care a fost consolidată în timpul crizei și după aceasta. Creșterea mai importantă a salariilor, corelată cu o creștere a productivității mai redusă față de zona euro și lipsa concurenței pe anumite piețe de produse, a contribuit la o inflație în mod persistent mai ridicată în Spania. Găsirea de mijloace de îmbunătățire a eficienței fiscale ar putea contribui la stimularea competitivității. Consolidarea în continuare a concurenței pe piețele de produse și adoptarea unei reforme a sistemului de negociere colectivă pentru a garanta o mai bună corespondență între creșterea salariilor și evoluția productivității la nivel de întreprindere va contribui la stimularea competitivității.

               (16)

               Nivelul ridicat al abandonului școlar în Spania (31,2 % în 2009) este deosebit de îngrijorător, deoarece subminează dimensiunea forței de muncă calificate, afectează procesul de absorbție a șomajului și reduce potențialul de creștere. Legea privind economia sustenabilă, adoptată la 15 februarie 2011, cuprinde măsuri menite să sporească calitatea și cantitatea capitalului uman prin educație și formare profesională. Cu toate acestea, eficacitatea noilor măsuri de combatere a abandonului școlar și de îmbunătățire a formării profesionale este incertă, iar punerea în aplicare a acestora la toate nivelurile administrației s-ar putea dovedi dificilă.

               (17)

               Spania a realizat progrese semnificative în privința îmbunătățirii condițiilor de concurență pe piețele de produse și servicii, abordând astfel una dintre cauzele slabei creșteri a productivității. Transpunerea în legislație a directivei privind serviciile este foarte avansată și ambițioasă în Spania, cu toate că este necesară continuarea liberalizării serviciilor profesionale. Legea privind economia sustenabilă include o gamă largă de măsuri de îmbunătățire a mediului de afaceri, de consolidare a concurenței și de promovare a sustenabilității în materie de mediu. O punere în aplicare eficace necesită eforturi suplimentare la toate nivelurile administrației și o coordonare corespunzătoare.

               (18)

               Spania și-a asumat o serie de angajamente în temeiul Pactului Euro Plus. Pe partea bugetară, Spania se angajează să stabilească o normă privind cheltuielile pentru a consolida stabilitatea bugetară și, prin urmare, pentru a spori sustenabilitatea finanțelor publice. În vederea consolidării stabilității financiare, Spania s-a angajat să finalizeze procesul de restructurare din sectorul financiar înainte de 30 septembrie. Măsurile privind ocuparea forței de muncă se concentrează asupra actelor de punere în aplicare a politicilor active pe piața muncii și asupra dispozițiilor în domeniul formării profesionale, precum și asupra aspectelor legate de munca fără forme legale. Măsurile în domeniul competitivității vizează reforma sistemului de negociere colectivă, profesiile reglementate, instituirea unui comitet consultativ privind competitivitatea și reforma legislației privind falimentul. Angajamentele de mai sus se referă la toate cele patru domenii ale pactului. Ele reprezintă un element de continuitate pe agenda curentă a reformelor, adăugând un calendar ferm pentru punerea în aplicare a anumitor reforme și asigurând punerea pe deplin în aplicare a reformelor deja realizate. Aceste angajamente au fost evaluate și luate în considerare în recomandări.

               (19)

               Comisia a evaluat Programul de stabilitate și Programul național de reformă, inclusiv angajamentele în cadrul Pactului Euro Plus. S-au luat în considerare nu doar relevanța acestora din punct de vedere al politicii bugetare și socioeconomice sustenabile în Spania, dar și conformitatea lor cu normele și orientările la nivelul UE, dat fiind necesitatea de a consolida guvernanța economică globală a UE prin includerea unor parametri la nivelul UE în cadrul deciziilor naționale viitoare. Din această perspectivă, Comisia consideră că guvernul spaniol a stabilit planuri de consolidare bugetară în concordanță cu obiectivele obligatorii, dar că rămân o serie de riscuri. Creșterea cheltuielilor publice ar trebui menținută sub rata de creștere a PIB pe termen mediu și este nevoie de adoptarea reformei sistemului de pensii. Demersurile următoare, în 2011-2012, ar trebui să se concentreze asupra asigurării stabilității sistemului financiar (prin finalizarea restructurării și consolidării băncilor de economii) și a consolidării factorilor interni de creștere, prin abordarea recentei creșteri a șomajului, în special prin reforma sistemului de negociere colectivă și continuarea aplicării reformelor în curs pe piața muncii, monitorizându-se și evaluându-se, totodată, îndeaproape, eficacitatea acestora. Sectorul, activitățile și profesiile din domeniul serviciilor ar trebui deschise și mai mult pentru concurență, iar sarcina administrativă a întreprinderilor ar trebui redusă.

               (20)

               În lumina prezentei evaluări și ținând seama, de asemenea, de Recomandarea Consiliului formulată în temeiul articolului 126 alineatul (7) din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene din 2 iunie 2010, Consiliul a examinat actualizarea pe 2011 a Programului de stabilitate al Spaniei, iar avizul său (3) se reflectă, în special, în recomandarea 1 de mai jos. Ținând seama de concluziile Consiliului European din 25 martie 2011, Consiliul a examinat Programul național de reformă al Spaniei,

         RECOMANDĂ ca Spania să întreprindă acțiuni în perioada 2011-2012, astfel încât:

               1.

               Să pună în aplicare strategia bugetară în 2011 și 2012 și să corecteze deficitul excesiv în 2013 în conformitate cu recomandarea Consiliului în cadrul procedurii de deficit excesiv, asigurând îndeplinirea obiectivelor privind deficitul la toate nivelurile administrației, inclusiv prin aplicarea strictă a mecanismelor de control al deficitului și datoriei existente la nivelul administrațiilor regionale; să adopte măsuri suplimentare, în eventualitatea în care evoluțiile bugetare și economice nu sunt cele preconizate; să utilizeze toate oportunitățile, inclusiv cele care decurg din îmbunătățirea condițiilor economice, pentru a accelera reducerea deficitului; să stabilească măsuri concrete pentru sprijinirea pe deplin a obiectivelor pentru 2013 și 2014, care ar trebui să aducă rata ridicată a datoriei publice pe o pantă descendentă și să asigure un progres corespunzător către obiectivul pe termen mediu. Să mențină creșterea cheltuielilor publice sub nivelul ratei de creștere pe termen mediu a PIB, prin introducerea, așa cum s-a preconizat, a unei norme obligatorii privind cheltuielile la toate nivelurile administrației. Să îmbunătățească în continuare furnizarea de informații în legătură cu bugetele administrației locale și regionale și cu execuția acestora.

               2.

               Să adopte reforma sistemului de pensii propusă pentru extinderea vârstei legale de pensionare și creșterea numărului de ani de muncă pentru calculul pensiilor, așa cum s-a prevăzut; să revizuiască periodic parametrii sistemului de pensii în conformitate cu schimbările în ceea ce privește speranța de viață, cum s-a preconizat, și să pregătească măsuri suplimentare pentru a îmbunătăți învățarea de-a lungul vieții pentru lucrătorii în vârstă.

               3.

               Să monitorizeze îndeaproape restructurarea în curs a sectorului financiar, în special în ceea ce privește băncile de economii, în vederea finalizării acesteia până la 30 septembrie 2011, conform planificării.

               4.

               Să studieze potențialul de îmbunătățire a sistemului fiscal, de exemplu printr-o deplasare dinspre muncă către consum și prin taxe ecologice, asigurând în același timp planurile de consolidare fiscală.

               5.

               În urma consultării partenerilor sociali și în conformitate cu practicile naționale, să finalizeze adoptarea și să pună în aplicare o reformă cuprinzătoare a procesului de negociere colectivă și a sistemului de indexare a salariilor pentru a garanta că creșterile salariale reflectă mai bine evoluția productivității, precum și condițiile locale și la nivel de întreprindere și pentru a acorda întreprinderilor suficientă flexibilitate astfel încât să adapteze din interior condițiile de lucru la schimbările din mediul economic.

               6.

               Să evalueze, până la sfârșitului lui 2011, impactul reformei pieței muncii din septembrie 2010 și al reformei politicilor active pe piața muncii din februarie 2011, și să formuleze, dacă este necesar, propuneri de noi reforme pentru reducerea segmentării pieței muncii și îmbunătățirii șanselor tinerilor de ocupare a unui loc de muncă; să asigure monitorizarea îndeaproape a eficacității măsurilor stabilite în Programul național de reformă destinate să reducă abandonul școlar, inclusiv prin politici preventive, și să faciliteze tranziția către învățământul și formarea profesională.

               7.

               Să deschidă mai mult serviciile profesionale și să adopte legislația preconizată în scopul redefinirii cadrului de reglementare și al eliminării obstacolelor actuale în calea concurenței, eficienței și inovării; să pună în aplicare legea privind economia sustenabilă, în special măsurile care vizează îmbunătățirea mediului de afaceri și consolidarea concurenței pe piețele de produse și servicii, la toate nivelurile de guvernare; și să îmbunătățească coordonarea dintre administrațiile la nivel regional și național în vederea reducerii sarcinii administrative pentru întreprinderi.

      Adoptată la Bruxelles, 12 iulie 2011.

            Pentru Consiliu

            Președintele

         J. VINCENT-ROSTOWSKI

      (1)  JO L 209, 2.8.1997, p. 1.

      (2)  Menținute pentru 2011 prin Decizia 2011/308/UE a Consiliului din 19 mai 2011 privind orientările pentru politicile de ocupare a forței de muncă ale statelor membre (JO L 138, 26.5.2011, p. 56).

      (3)  Prevăzut la articolul 5 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 1466/97.


Recomandare privind avizul Consiliului în conformitate cu articolul 5 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 1466/97 al Consiliului din 7 iulie 1997 privind programul de stabilitate actualizat al Ţărilor de Jos pentru perioada 2006-2009


title: Recomandări în atenția instanțelor naționale, referitoare la efectuarea trimiterilor preliminare

text:
               25.11.2016

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 439/1

         Prezentul text constituie actualizarea recomandărilor adresate instanțelor naționale, adoptate imediat după intrarea în vigoare, la 1 noiembrie 2012, a noului Regulament de procedură al Curții de Justiție (JO C 338, 6.11.2012, p. 1). Întemeiate atât pe experiența dobândită cu ocazia punerii în aplicare a acestui regulament (1), cât și pe jurisprudența cea mai recentă, prezentele recomandări urmăresc să amintească trăsăturile esențiale ale procedurii preliminare și să furnizeze instanțelor care sesizează Curtea cu titlu preliminar toate indicațiile practice necesare pentru ca aceasta să se poată pronunța în mod util asupra întrebărilor adresate.
   RECOMANDĂRI
   în atenția instanțelor naționale, referitoare la efectuarea trimiterilor preliminare
   (2016/C 439/01)

      Introducere

               1.

               Prevăzută la articolul 19 alineatul (3) litera (b) din Tratatul privind Uniunea Europeană (denumit în continuare „TUE”) și la articolul 267 din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene (denumit în continuare „TFUE”), trimiterea preliminară reprezintă un mecanism fundamental al dreptului Uniunii Europene. Acest mecanism urmărește să garanteze interpretarea și aplicarea uniforme a acestui drept în cadrul Uniunii, conferind instanțelor din statele membre un instrument care le permite să sesizeze Curtea de Justiție a Uniunii Europene (denumită în continuare „Curtea”), cu titlu preliminar, cu întrebări referitoare la interpretarea dreptului Uniunii sau la validitatea unor acte adoptate de instituțiile, organele, oficiile sau agențiile Uniunii.

               2.

               Procedura preliminară se bazează pe o colaborare strânsă între Curte și instanțele statelor membre. Pentru a asigura deplina eficacitate a acestei proceduri, este necesar să se amintească trăsăturile esențiale ale acesteia și să se aducă unele precizări care urmăresc să clarifice dispozițiile Regulamentului de procedură în ceea ce privește în special autorul și întinderea cererii de decizie preliminară, precum și forma și cuprinsul unei asemenea cereri. Aceste precizări – care sunt aplicabile tuturor cererilor de decizie preliminară (I) – sunt completate cu dispoziții aplicabile cererilor de decizie preliminară care necesită o celeritate particulară (II) și cu o anexă care recapitulează elementele esențiale ale oricărei cereri de decizie preliminară.

         I.   Dispoziții aplicabile tuturor cererilor de decizie preliminară

      Autorul cererii de decizie preliminară

               3.

               Competența Curții de a se pronunța cu titlu preliminar cu privire la interpretarea sau la validitatea dreptului Uniunii se exercită la inițiativa exclusivă a instanțelor naționale, indiferent de împrejurarea dacă părțile din litigiul principal și-au exprimat sau nu și-au exprimat dorința cu privire la o sesizare a Curții. Întrucât este chemată să își asume răspunderea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată, instanța națională sesizată cu soluționarea unui litigiu – și numai ea – este cea care are competența să aprecieze, luând în considerare particularitățile fiecărei cauze, atât necesitatea unei cereri de decizie preliminară pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții.

               4.

               Calitatea de instanță este interpretată de Curte ca o noțiune autonomă a dreptului Uniunii, Curtea ținând seama în această privință de un ansamblu de factori, precum originea legală a organului care a sesizat-o, caracterul său permanent, caracterul obligatoriu al competenței sale, caracterul contradictoriu al procedurii, aplicarea de către acel organ a normelor de drept, precum și independența sa.

               5.

               Instanțele statelor membre pot sesiza Curtea cu o întrebare referitoare la interpretarea sau la validitatea dreptului Uniunii în cazul în care apreciază că o decizie a Curții în această privință le este necesară pentru a pronunța o hotărâre (a se vedea articolul 267 al doilea paragraf TFUE). O trimitere preliminară se poate dovedi deosebit de utilă în special atunci când se ridică în fața instanței naționale o nouă chestiune de interpretare care prezintă un interes general pentru aplicarea uniformă a dreptului Uniunii sau atunci când jurisprudența existentă nu pare să furnizeze clarificarea necesară într-un cadru juridic sau factual inedit.

               6.

               În cazul în care o asemenea chestiune se invocă într-o cauză pendinte în fața unei instanțe ale cărei decizii nu sunt supuse vreunei căi de atac în dreptul intern, acea instanță este însă obligată să sesizeze Curtea cu o cerere de decizie preliminară (a se vedea articolul 267 al treilea paragraf TFUE), cu excepția cazului în care există deja o jurisprudență consacrată în materia respectivă sau a cazului în care maniera corectă de interpretare a normei de drept în discuție nu lasă loc niciunei îndoieli rezonabile.

               7.

               Pe de altă parte, decurge dintr-o jurisprudență constantă că, deși instanțele naționale au posibilitatea de a respinge motivele de nevaliditate invocate în fața lor împotriva unui act al unei instituții, al unui organ, al unui oficiu sau al unei agenții a Uniunii, posibilitatea de a declara un asemenea act ca nefiind valid este, în schimb, de competența exclusivă a Curții. Atunci când are îndoieli cu privire la validitatea unui astfel de act, o instanță a unui stat membru trebuie, așadar, să se adreseze Curții, indicând motivele pentru care apreciază că acel act nu este valid.

      Obiectul și întinderea cererii de decizie preliminară

               8.

               Cererea de decizie preliminară trebuie să se refere la interpretarea sau la validitatea dreptului Uniunii, iar nu la interpretarea normelor dreptului național sau la aspecte de fapt invocate în cadrul litigiului principal.

               9.

               Curtea nu se poate pronunța asupra cererii de decizie preliminară decât dacă dreptul Uniunii este aplicabil cauzei principale. În această privință, este indispensabil ca instanța de trimitere să expună toate elementele pertinente, de fapt și de drept, care o determină să considere că dispozițiile dreptului Uniuni sunt susceptibile să se aplice în speță.

               10.

               În ceea ce privește trimiterile preliminare care se referă la interpretarea Cartei drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, este important să se amintească faptul că, în temeiul articolului 51 alineatul (1) din aceasta, dispozițiile cartei se adresează statelor membre numai în cazul în care acestea pun în aplicare dreptul Uniunii. Deși ipotezele unei asemenea puneri în aplicare pot fi diverse, este totuși necesar ca din cererea de decizie preliminară să reiasă, în mod clar și neechivoc, că o altă normă de drept al Uniunii decât carta este aplicabilă cauzei principale. Întrucât Curtea nu este competentă să se pronunțe asupra unei cereri de decizie preliminară atunci când o situație juridică nu intră în domeniul de aplicare al dreptului Uniunii, dispozițiile cartei eventual invocate de instanța de trimitere nu pot constitui prin ele însele temeiul acestei competențe.

               11.

               În sfârșit, deși, pentru a-și pronunța decizia, ia în mod necesar în considerare cadrul juridic și factual din litigiul principal, astfel cum a fost definit de instanța de trimitere în cererea sa de decizie preliminară, Curtea nu aplică ea însăși dreptul Uniunii în acest litigiu. Atunci când se pronunță asupra interpretării sau a validității dreptului Uniunii, Curtea încearcă să ofere un răspuns util pentru soluționarea litigiului principal, însă instanța de trimitere este cea căreia îi revine sarcina de a deduce consecințele concrete din răspunsul Curții, înlăturând, dacă este cazul, aplicarea normei naționale considerate incompatibilă cu dreptul Uniunii.

      Momentul adecvat pentru efectuarea unei trimiteri preliminare

               12.

               O instanță națională poate adresa Curții o cerere de decizie preliminară de îndată ce constată că, pentru a soluționa cauza cu care a fost învestită, este necesară o decizie asupra interpretării sau a validității dreptului Uniunii. Instanța națională este astfel cea mai în măsură să aprecieze în ce etapă a procedurii se impune adresarea respectivei cereri.

               13.

               Cu toate acestea, având în vedere că această cerere va servi drept temei pentru procedura care se va desfășura în fața Curții și că aceasta din urmă trebuie să poată să dispună de toate elementele care să îi permită atât să își verifice competența de a răspunde la întrebările adresate, cât și să dea, atunci când este competentă, un răspuns util la aceste întrebări, este necesar ca decizia de a efectua o trimitere preliminară să fie luată într-o etapă a procedurii în care instanța de trimitere este în măsură să definească cu suficientă precizie cadrul juridic și factual al cauzei principale, precum și problemele juridice pe care aceasta le ridică. În interesul unei bune administrări a justiției, poate fi de asemenea indicat ca trimiterea să fie efectuată în urma unei dezbateri în contradictoriu.

      Forma și cuprinsul cererii de decizie preliminară

               14.

               Cererea de decizie preliminară poate să îmbrace orice formă admisă de dreptul național în materia incidentelor procedurale, însă trebuie avut în vedere că această cerere servește drept temei pentru procedura în fața Curții și că ea este notificată tuturor persoanelor interesate prevăzute la articolul 23 din Statutul Curții (denumit în continuare „statutul”) și în special tuturor statelor membre pentru a obține eventualele observații ale acestora. Necesitatea, corelativă, de a traduce cererea de decizie preliminară în toate limbile oficiale ale Uniunii Europene impune, prin urmare, instanței de trimitere o redactare simplă, clară și precisă, evitând detaliile inutile. Astfel cum experiența o demonstrează, aproximativ 10 pagini sunt deseori suficiente pentru a expune în mod adecvat cadrul juridic și factual al unei cereri de decizie preliminară.

               15.

               Cuprinsul oricărei cereri de decizie preliminară este stabilit la articolul 94 din Regulamentul de procedură al Curții și este recapitulat în anexa la prezentul document. Pe lângă textul întrebărilor adresate Curții cu titlu preliminar, cererea de decizie preliminară trebuie să cuprindă:

                           —

                           o expunere sumară a obiectului litigiului, precum și a faptelor pertinente, astfel cum au fost constatate de instanța de trimitere, sau cel puțin o expunere a circumstanțelor factuale pe care se întemeiază întrebările preliminare;

                           —

                           conținutul dispozițiilor naționale care ar putea fi aplicate în speță și, dacă este cazul, jurisprudența națională pertinentă; precum și

                           —

                           expunerea motivelor care au determinat instanța de trimitere să aibă îndoieli cu privire la interpretarea sau la validitatea anumitor dispoziții ale dreptului Uniunii, precum și legătura pe care instanța de trimitere o stabilește între aceste dispoziții și legislația națională aplicabilă litigiului principal.

                     În absența unuia sau a mai multe dintre elementele care precedă, Curtea poate fi pusă în situația de a se declara necompetentă să se pronunțe asupra întrebărilor adresate cu titlu preliminar sau de a respinge cererea de decizie preliminară ca inadmisibilă.

               16.

               În cererea sa de decizie preliminară, instanța de trimitere trebuie să furnizeze referințele precise ale dispozițiilor naționale aplicabile faptelor din litigiul principal și să identifice cu precizie dispozițiile de drept al Uniunii a căror interpretare este solicitată sau a căror validitate este pusă în discuție. Cererea conține, dacă este cazul, un scurt rezumat al argumentelor pertinente ale părților din litigiul principal. Este util să se amintească în acest context că numai cererea de decizie preliminară este tradusă, nu și eventualele anexe la această cerere.

               17.

               Instanța de trimitere poate de asemenea să își expună succint punctul de vedere cu privire la răspunsul care ar trebui să fie dat la întrebările adresate cu titlu preliminar. O astfel de expunere se dovedește utilă pentru Curte în special în cazul în care este chemată să se pronunțe asupra cererii în cadrul unei proceduri accelerate sau al unei proceduri de urgență.

               18.

               În sfârșit, întrebările adresate Curții cu titlu preliminar trebuie să figureze într-o parte distinctă și în mod clar individualizată a deciziei de trimitere, preferabil la începutul sau la sfârșitul acesteia. Ele trebuie să fie comprehensibile prin ele însele, fără să fie necesară raportarea la expunerea de motive a cererii.

               19.

               Pentru a facilita lectura acesteia, este esențial ca cererea de decizie preliminară să parvină Curții dactilografiată și ca paginile și paragrafele deciziei de trimitere să fie numerotate.

               20.

               Cererea de decizie preliminară trebuie să fie datată și semnată, apoi transmisă grefei Curții, prin scrisoare recomandată, la următoarea adresă: Rue du Fort Niedergrünewald, 2925 Luxembourg, LUXEMBOURG. Această cerere trebuie însoțită de toate documentele pertinente și în special de coordonatele precise ale părților din litigiul principal și ale eventualilor lor reprezentanți, precum și de dosarul cauzei principale sau de o copie a acestuia. Acest dosar (sau copia lui) va fi păstrat pe toată durata procedurii la grefă, unde, sub rezerva unor indicații contrare ale instanței de trimitere, va putea fi consultat de persoanele interesate prevăzute la articolul 23 din statut.

               21.

               În cadrul procedurii preliminare, Curtea preia în principiu datele conținute în decizia de trimitere, inclusiv cele referitoare la nume sau cele cu caracter personal. Prin urmare, în cazul în care apreciază a fi necesar, revine instanței de trimitere sarcina de a proceda ea însăși, în cererea de decizie preliminară, la ocultarea anumitor date sau la anonimizarea uneia sau a mai multe persoane ori entități vizate de litigiul principal.

               22.

               După depunerea cererii de decizie preliminară, Curtea poate proceda de asemenea la o astfel de anonimizare, din oficiu sau la solicitarea instanței de trimitere ori a unei părți din litigiul principal. Pentru a-și păstra eficacitatea, o astfel de solicitare trebuie să fie formulată însă în stadiul cel mai precoce posibil al procedurii și în orice caz înainte de publicarea în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene a comunicării referitoare la cauza vizată și de notificarea cererii de decizie preliminară persoanelor interesate prevăzute la articolul 23 din statut, care se produce de regulă la aproximativ o lună după depunerea cererii de decizie preliminară. Ca urmare a utilizării crescânde a noilor tehnologii ale informației și ale comunicării, o anonimizare efectuată după această publicare și această notificare este lipsită în mare parte de utilitate practică.

      Interacțiunile dintre trimiterea preliminară și procedura națională

               23.

               Deși instanța națională rămâne competentă în ceea ce privește luarea de măsuri asigurătorii, mai ales în cadrul unei trimiteri în aprecierea validității, depunerea unei cereri de decizie preliminară determină totuși suspendarea procedurii naționale până la momentul la care Curtea se pronunță.

               24.

               Deși Curtea rămâne în principiu sesizată cu o cerere de decizie preliminară atât timp cât aceasta nu a fost retrasă, trebuie totuși avut în vedere rolul pe care Curtea îl are în cadrul procedurii preliminare, și anume acela de a contribui la administrarea efectivă a justiției în statele membre, iar nu de a formula opinii consultative cu privire la chestiuni generale sau ipotetice. Întrucât procedura preliminară presupune ca un litigiu să fie în mod efectiv pendinte în fața instanței de trimitere, aceasta are datoria de a avertiza Curtea cu privire la orice incident procedural susceptibil să aibă o incidență asupra propriei sesizări și în special cu privire la orice desistare, soluționare amiabilă a litigiului sau alt incident care conduce la stingerea procesului. Instanța de trimitere trebuie să informeze de asemenea Curtea cu privire la eventuala adoptare a unei decizii date într-o cale de atac formulată împotriva deciziei de trimitere și la consecințele pe care aceasta le are asupra cererii de decizie preliminară.

               25.

               În vederea bunei desfășurări a procedurii preliminare în fața Curții și pentru a menține efectul său util, este important însă ca asemenea informații să fie comunicate Curții cât mai repede cu putință. Pe de altă parte, se atrage atenția instanțelor naționale asupra faptului că retragerea unei cereri de decizie preliminară poate avea incidență asupra gestionării unor cauze (sau a unei serii de cauze) similare de către instanța de trimitere. Atunci când soluționarea mai multor cauze pendinte în fața acesteia din urmă depinde de răspunsul pe care Curtea îl va da la întrebările adresate de instanța de trimitere, poate fi indicat ca ea să conexeze acele cauze în cererea de decizie preliminară pentru a permite Curții să răspundă la întrebările adresate în pofida unei eventuale retrageri a uneia sau a mai multe cauze.

      Cheltuielile de judecată și asistența judiciară

               26.

               Procedura preliminară în fața Curții este gratuită, iar Curtea nu se pronunță asupra cheltuielilor de judecată ale părților din litigiul pendinte în fața instanței de trimitere; sarcina de a se pronunța asupra acestui aspect revine acestei din urmă instanțe.

               27.

               În cazul în care o parte din litigiul principal nu dispune de resurse suficiente și în măsura în care normele naționale o permit, instanța de trimitere poate acorda acestei părți asistență judiciară pentru acoperirea cheltuielilor, în special a celor de reprezentare, ocazionate de desfășurarea procedurii în fața Curții. Curtea poate de asemenea acorda o astfel de asistență în ipoteza în care partea în cauză nu beneficiază deja de asistență pe plan național sau în măsura în care această asistență nu acoperă – sau acoperă numai parțial – cheltuielile efectuate în fața Curții.

      Corespondența dintre Curte și instanța națională

               28.

               Pe toată durata procedurii, grefa Curții păstrează legătura cu instanța de trimitere, căreia îi comunică o copie a tuturor actelor de procedură, precum și, dacă este cazul, cererile de precizări sau de lămuriri considerate necesare pentru a se răspunde în mod util la întrebările adresate de această instanță.

               29.

               La finalul procedurii, grefa transmite decizia Curții instanței de trimitere, care este invitată să informeze Curtea cu privire la măsurile pe care le va lua ca urmare a acestei decizii în cauza principală și să îi comunice decizia finală dată în cauza principală.

         II.   Dispoziții aplicabile cererilor de decizie preliminară care necesită o celeritate particulară

               30.

               În condițiile prevăzute la articolul 23a din statut, precum și la articolele 105-114 din Regulamentul de procedură, o trimitere preliminară poate, în anumite împrejurări, să fie judecată potrivit procedurii accelerate sau potrivit procedurii de urgență. Aplicarea acestor proceduri este decisă de Curte pe baza prezentării de către instanța de trimitere a unei cereri corespunzător motivate și care stabilește împrejurările, de drept ori de fapt, care justifică aplicarea acestei sau a acestor proceduri sau, cu titlu excepțional, din oficiu, atunci când natura sau împrejurările proprii cauzei par să impună o asemenea măsură.

      Condițiile de aplicare a procedurii accelerate și a procedurii de urgență

               31.

               Potrivit articolului 105 din Regulamentul de procedură, o trimitere preliminară poate fi judecată potrivit procedurii accelerate, care derogă de la prevederile regulamentului menționat, în cazul în care natura cauzei impune examinarea acesteia în termen scurt. Întrucât această procedură impune constrângeri importante tuturor actorilor din procedură, în special ansamblului statelor membre, chemați să depună observații, scrise sau orale, în termene mult mai scurte decât termenele obișnuite, aplicarea sa nu trebuie să fie solicitată decât în împrejurări speciale care justifică o pronunțare rapidă de către Curte asupra întrebărilor adresate. Potrivit unei jurisprudențe constante, numărul important de persoane sau de situații juridice potențial vizate de decizia care trebuie să fie dată de instanța de trimitere după ce a sesizat Curtea cu titlu preliminar nu constituie în sine o împrejurare excepțională susceptibilă să justifice recurgerea la procedura accelerată.

               32.

               Această constatare se impune cu atât mai mult în ceea ce privește procedura preliminară de urgență, prevăzută la articolul 107 din Regulamentul de procedură. Această procedură, care nu se aplică decât în domeniile reglementate de titlul V din partea a treia din TFUE, referitor la spațiul de libertate, securitate și justiție, presupune astfel constrângeri chiar și mai importante pentru actorii vizați, întrucât limitează numărul părților autorizate să depună observații scrise și permite, în cazuri de extremă urgență, să se omită complet faza scrisă a procedurii în fața Curții. Prin urmare, aplicarea acestei proceduri nu trebuie să fie solicitată decât în împrejurări în care este absolut necesară pronunțarea foarte rapidă de către Curte asupra întrebărilor adresate de instanța de trimitere.

               33.

               Fără a fi posibil să se enumere aici în mod exhaustiv asemenea împrejurări, mai ales din cauza caracterului variat și evolutiv al normelor dreptului Uniunii care reglementează spațiul de libertate, securitate și justiție, o instanță națională poate, de exemplu, să ia în considerare prezentarea unei cereri de aplicare a procedurii preliminare de urgență în cazul, prevăzut la articolul 267 al patrulea paragraf TFUE, al unei persoane deținute sau private de libertate, atunci când răspunsul la întrebarea adresată este determinant pentru aprecierea situației juridice a acelei persoane, sau atunci când, cu ocazia unui litigiu privind autoritatea părintească sau stabilirea domiciliului copiilor de vârstă mică, competența instanței sesizate în temeiul dreptului Uniunii depinde de răspunsul la întrebarea preliminară.

      Cererea de aplicare a procedurii accelerate sau a procedurii de urgență

               34.

               Pentru a permite Curții să decidă rapid dacă se impune aplicarea procedurii accelerate sau a procedurii preliminare de urgență, cererea trebuie să expună cu exactitate împrejurările de drept și de fapt care demonstrează urgența și în special riscurile care pot apărea în cazul în care trimiterea este judecată potrivit procedurii obișnuite. În măsura în care este posibil, instanța de trimitere trebuie de asemenea să indice, în mod succint, punctul său de vedere cu privire la răspunsul care ar trebui dat la întrebările adresate. O asemenea precizare facilitează astfel adoptarea unei poziții de către părțile din litigiul principal și de către celelalte persoane interesate care participă la procedură și, prin urmare, contribuie la celeritatea procedurii.

               35.

               Cererea de aplicare a procedurii accelerate sau a procedurii de urgență trebuie în orice caz să fie prezentată într-o formă lipsită de ambiguitate, care să permită grefei să constate imediat că dosarul impune o examinare specifică. În acest scop, instanța de trimitere este invitată să precizeze care dintre cele două proceduri este solicitată în speță și să menționeze în cerere articolul pertinent din Regulamentul de procedură (articolul 105, referitor la procedura accelerată, sau articolul 107, referitor la procedura de urgență). Această mențiune trebuie să fie înscrisă într-un loc care să poată fi identificat în mod clar în decizia sa de trimitere (de exemplu în antet sau prin act judiciar separat). Eventual, instanța de trimitere poate să facă mențiune despre această cerere într-o scrisoare care să însoțească trimiterea preliminară.

               36.

               Referitor la decizia de trimitere însăși, caracterul succint al acesteia este și mai important într-o situație de urgență, întrucât contribuie la celeritatea procedurii.

      Corespondența dintre Curte, instanța de trimitere și părțile din litigiul principal

               37.

               Pentru a accelera și a facilita comunicarea cu instanța de trimitere și cu părțile din litigiul principal, instanța care prezintă o cerere de aplicare a procedurii accelerate sau a procedurii de urgență este invitată să indice adresa de e-mail și eventual numărul de fax pe care Curtea va putea să le utilizeze, precum și adresele de e-mail și eventual numerele de fax ale reprezentanților părților în cauză.

               38.

               O copie a deciziei de trimitere semnate împreună cu o cerere de aplicare a procedurii accelerate sau a procedurii de urgență pot fi transmise în prealabil Curții prin e-mail (ECJ-Registry@curia.europa.eu) sau prin fax (+ 352 43 37 66). Examinarea trimiterii și a cererii va putea începe încă de la primirea unei astfel de copii. Cu toate acestea, originalele actelor menționate trebuie transmise grefei Curții în cel mai scurt termen.

      (1)  JO L 265, 29.9.2012, p. 1.

      ANEXĂ

         Elementele esențiale ale unei cereri de decizie preliminară

      1.   Instanța de trimitere

      Cererea de decizie preliminară trebuie să conțină indicarea precisă a instanței de trimitere și, dacă este cazul, a camerei sau a completului de judecată care se află la originea trimiterii și să menționeze coordonatele complete ale acestei instanțe în vederea facilitării contactelor ulterioare între aceasta și Curtea de Justiție.
      2.   Părțile din litigiul principal și reprezentanții lor

      Indicarea instanței de trimitere este urmată de cea a părților din litigiul principal și, dacă este cazul, a persoanelor care le reprezintă în fața instanței. Aceste informații trebuie să fie cât mai complete posibil și să conțină în special, în decizia de trimitere sau în scrisoarea de însoțire a acesteia, adresa poștală exactă a persoanelor vizate, numărul lor de telefon sau de fax și adresa lor de e-mail, dacă dispun de o asemenea adresă.
      Se atrage aici atenția instanțelor naționale asupra articolului 95 din Regulamentul de procedură al Curții și asupra punctelor 21 și 22 din prezentele recomandări. Dacă consideră necesar, instanța de trimitere trebuie să procedeze ea însăși, în cererea sa de decizie preliminară, la ocultarea anumitor nume sau date ori să transmită, pe lângă cererea de decizie preliminară integrală, o versiune anonimizată a acestei cereri, care va servi drept temei pentru procedura în fața Curții.
      3.   Obiectul litigiului principal și faptele pertinente

      Instanța de trimitere trebuie să descrie, succint, obiectul litigiului principal, precum și faptele pertinente, astfel cum au fost constatate sau acceptate de această instanță.
      4.   Dispozițiile juridice pertinente

      Cererea de decizie preliminară trebuie să menționeze cu precizie dispozițiile naționale aplicabile faptelor din litigiul principal, inclusiv, dacă este cazul, deciziile jurisprudențiale pertinente, precum și dispozițiile din dreptul Uniunii a căror interpretare se solicită sau a căror validitate se contestă. Aceste mențiuni trebuie să fie complete și să cuprindă titlul și referințele exacte ale dispozițiilor în cauză, precum și referințele de publicare ale acestora. În măsura în care este posibil, citarea jurisprudenței, naționale sau europene, conține și numărul ECLI („European Case Law Identifier”) al deciziei vizate.
      5.   Motivarea trimiterii

      Curtea nu se poate pronunța asupra cererii de decizie preliminară decât dacă dreptul Uniunii este aplicabil cauzei principale. Instanța de trimitere trebuie, prin urmare, să expună motivele care au determinat-o să aibă îndoieli cu privire la interpretarea sau la validitatea dispozițiilor dreptului Uniunii și legătura pe care ea o stabilește între aceste dispoziții și legislația națională aplicabilă litigiului principal. Dacă consideră util pentru înțelegerea cauzei, instanța de trimitere poate să expună aici argumentele părților în această privință.
      6.   Întrebările preliminare

      Instanța de trimitere enunță în mod clar și distinct întrebările pe care le adresează Curții cu titlu preliminar. Aceste întrebări trebuie să fie comprehensibile prin ele însele, fără să fie necesară raportarea la expunerea de motive a cererii de decizie preliminară.
      În măsura în care este posibil, instanța de trimitere indică de asemenea în mod succint punctul său de vedere cu privire la răspunsul care ar trebui să fie dat la întrebările adresate cu titlu preliminar.
      7.   Necesitatea eventuală a unei examinări specifice

      În sfârșit, în măsura în care instanța de trimitere consideră că cererea pe care o prezintă Curții impune o examinare specifică, atât în ceea ce privește necesitatea prezervării anonimatului unor persoane vizate de litigiul principal, cât și în ceea ce privește eventuala celeritate cu care cererea trebuie să fie examinată de Curte, motivele care pledează în favoarea unei asemenea examinări trebuie să fie expuse în mod detaliat în cererea de decizie preliminară și, dacă este cazul, în scrisoarea care o însoțește.

         Aspectele de formă privind cererea de decizie preliminară

      Cererile de decizie preliminară trebuie să fie prezentate într-o manieră care să faciliteze prelucrarea electronică ulterioară a acestora de către Curte și în special într-o manieră care să permită scanarea lor și recunoașterea optică a caracterelor. În acest scop:

                  —

                  cererile trebuie să fie dactilografiate pe hârtie albă, neliniată, de format A4;

                  —

                  caracterele utilizate pentru text trebuie să aparțină unui font obișnuit (de exemplu, Times New Roman, Courier sau Arial) și trebuie să aibă o dimensiune de cel puțin 12 puncte în text și de cel puțin 10 puncte pentru eventualele note de subsol, cu o distanță între rânduri de 1,5, iar marginile paginii, orizontale și verticale, trebuie să fie de cel puțin 2,5 cm (sus, jos, la stânga și la dreapta); și

                  —

                  toate paginile cererii, precum și paragrafele pe care le cuprinde trebuie să fie numerotate în mod continuu și în ordine crescătoare.

            Cererea de decizie preliminară trebuie să fie datată și semnată. Ea se transmite prin scrisoare recomandată, împreună cu dosarul cauzei principale, grefei Curții de Justiție, la adresa Rue du Fort Niedergrünewald, 2925 Luxembourg, LUXEMBOURG.
      În cazul formulării unei cereri de judecare a cauzei potrivit procedurii accelerate sau procedurii de urgență, se recomandă transmiterea în prealabil a unei copii semnate a cererii de decizie preliminară prin e-mail (ECJ-Registry@curia.europa.eu) sau prin fax (+ 352 43 37 66) și trimiterea ulterioară a originalului acestei cereri prin poștă.


title: Recomandarea Consiliului din 14 iulie 2015 privind Programul național de reformă al Poloniei pentru 2015 și care include un aviz al Consiliului privind Programul de convergență al Poloniei pentru 2015

text:
               18.8.2015

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 272/91

         RECOMANDAREA CONSILIULUI
   din 14 iulie 2015
   privind Programul național de reformă al Poloniei pentru 2015 și care include un aviz al Consiliului privind Programul de convergență al Poloniei pentru 2015
   (2015/C 272/24)
   CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,
   având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 121 alineatul (2) și articolul 148 alineatul (4),
   având în vedere Regulamentul (CE) nr. 1466/97 al Consiliului din 7 iulie 1997 privind consolidarea supravegherii pozițiilor bugetare și supravegherea și coordonarea politicilor economice (1), în special articolul 9 alineatul (2),
   având în vedere recomandarea Comisiei Europene,
   având în vedere rezoluțiile Parlamentului European,
   având în vedere concluziile Consiliului European,
   având în vedere avizul Comitetului pentru ocuparea forței de muncă,
   având în vedere avizul Comitetului economic și financiar,
   având în vedere avizul Comitetului pentru protecție socială,
   având în vedere avizul Comitetului de politică economică,
   întrucât:

               (1)

               La 26 martie 2010, Consiliul European a aprobat propunerea Comisiei de a lansa o nouă strategie pentru creștere economică și ocuparea forței de muncă, Europa 2020, bazată pe coordonarea sporită a politicilor economice. Strategia se concentrează pe domeniile-cheie în care sunt necesare acțiuni în vederea stimulării potențialului de creștere durabilă și de competitivitate al Europei.

               (2)

               La 14 iulie 2015, Consiliul a adoptat, pe baza propunerilor Comisiei, o recomandare privind orientările generale pentru politicile economice ale statelor membre și ale Uniunii, iar la 21 octombrie 2010 a adoptat o decizie privind orientările pentru politicile de ocupare a forței de muncă ale statelor membre (2). Împreună, acestea formează „orientările integrate” de care statele membre au fost invitate să țină seama în politicile lor economice și de ocupare a forței de muncă de la nivel național.

               (3)

               La 8 iulie 2014, Consiliul a adoptat o Recomandare (3) privind Programul național de reformă al Poloniei pentru 2014 și a emis avizul său cu privire la Programul actualizat de convergență al Poloniei pentru 2014.

               (4)

               La 28 noiembrie 2014, Comisia a adoptat analiza anuală a creșterii, care marchează începutul semestrului european pentru coordonarea politicilor economice pentru 2015. În aceeași zi, Comisia a adoptat, în temeiul Regulamentului (UE) nr. 1176/2011 al Parlamentului European și al Consiliului (4), Raportul privind mecanismul de alertă, în care Polonia nu a fost identificată ca fiind unul dintre statele membre pentru care ar urma să se efectueze un bilanț aprofundat.

               (5)

               La 18 decembrie 2014, Consiliul European a aprobat prioritățile pentru stimularea investițiilor, intensificarea reformelor structurale și continuarea unei consolidări fiscale responsabile și favorabile creșterii.

               (6)

               La 26 februarie 2015, Comisia a publicat Raportul de țară pentru Polonia pentru 2015. În raport s-au evaluat progresele realizate de Polonia în ceea ce privește punerea în aplicare a recomandărilor specifice fiecărei țări adoptate la 8 iulie 2014.

               (7)

               La 29 aprilie 2015, Polonia și-a prezentat Programul național de reformă pentru 2015 și, la 30 aprilie 2015, Programul de convergență pentru 2015. Pentru a se ține seama de legăturile dintre cele două programe, acestea au fost evaluate în același timp.

               (8)

               În prezent, Polonia face obiectul componentei preventive a Pactului de stabilitate și de creștere, în urma abrogării procedurii aplicabile deficitelor excesive, în iunie 2015 (5). În cadrul Programului său de convergență pentru 2015, guvernul preconizează să reducă în mod treptat deficitul global de la 3,2 % din PIB la 2,7 % din PIB în 2015 și, ulterior, la 1,2 % din PIB în 2018. Pe baza previziunilor Comisiei din primăvara anului 2015, se poate considera că deficitul excesiv a fost deja corectat în 2014, cu un an înainte de termen, ținând seama de faptul că depășirea valorii de referință de 3 % din PIB prevăzute de tratat se explică prin costul bugetar net al reformei sistemice a pensiilor. Conform Planului de convergență, guvernul preconizează să atingă obiectivul pe termen mediu – un deficit structural de 1 % din PIB – până în 2019. După ce ponderea datoriei guvernamentale în PIB a atins o valoare de vârf de 51,7 % în 2015, guvernul intenționează să o reducă la 49,1 % în 2018. Scenariul macroeconomic pe care se întemeiază aceste proiecții bugetare este plauzibil în 2015 și favorabil în 2016. Pe baza unei evaluări de ansamblu, se preconizează că Polonia va respecta ajustarea necesară în vederea atingerii obiectivului pe termen mediu în 2015, deoarece creșterea cheltuielilor nete este inferioară criteriului de referință. Măsurile menite să sprijine, începând cu 2016, țintele de deficit planificate nu au fost suficient detaliate. Având în vedere previziunile Comisiei din primăvara anului 2015, există riscul unei devieri de la ajustarea necesară în 2016, ajustarea structurală neatingând nivelul prevăzut de cerința aplicabilă. Prin urmare, vor fi necesare măsuri suplimentare în 2016. Pe baza evaluării sale a Programului de convergență și ținând seama de previziunile Comisiei din primăvara anului 2015, Consiliul consideră că Polonia va respecta probabil, în linii mari, dispozițiile Pactului de stabilitate și de creștere. Veniturile fiscale ar putea crește dacă s-ar recurge în mai mică măsură la cotele reduse de TVA, aplicate pe scară largă în prezent, și dacă administrația fiscală ar deveni mai eficientă.

               (9)

               Cadrul fiscal al Poloniei ar profita de pe urma înființării unui organism independent, fie ca instituție de sine stătătoare, fie ca parte a unei instituții existente, care să fie responsabil de evaluarea ex ante și ex post a respectării regulilor de politică bugetară, de evaluarea previziunilor macroeconomice și bugetare și de analizarea sustenabilității pe termen lung a finanțelor publice.

               (10)

               La sfârșitul anului 2013, Polonia a anulat reforma sistemică a pensiilor din 1999. Deși furnizează un oarecare sprijin bugetar pe termen scurt, anularea reformei sistemice a pensiilor din 1999 nu îmbunătățește sustenabilitatea pe termen lung a finanțelor publice, deoarece avantajele pe termen scurt care decurg din creșterea contribuțiilor la asigurările sociale și din reducerea plăților aferente dobânzilor vor fi compensate de cuantumul mai ridicat al viitoarelor plăți pentru pensii din cadrul pilonului public al sistemului de pensii. La nivel global, anularea reformei sistemice a pensiilor din 1999 implică, pe termen lung, anumite riscuri pentru finanțele publice poloneze.

               (11)

               Privilegiile acordate agricultorilor și minerilor în materie de asigurări sociale continuă să limiteze mobilitatea profesională și să genereze costuri importante pentru finanțele publice. Aceste regimuri preferențiale descurajează mobilitatea lucrătorilor către sectoare mai productive, creează un șomaj ascuns și, din cauza contribuțiilor scăzute, sunt puternic subvenționate de contribuabili. În 2014, în sectorul agricol din Polonia lucra 11,5 % din forța de muncă, peste dublul mediei din UE, generând însă doar 3,3 % din valoarea națională adăugată brută. Cuantumul subvențiilor de stat acordate regimului de asigurări sociale pentru agricultori echivalează cu aproape 1 % din PIB, iar cele destinate pensiilor pentru mineri, cu 0,5 % din PIB. Legătura dintre contribuții și prestații este slabă, iar contribuțiile se bazează, în cea mai mare parte, pe o rată forfetară. Agricultorii cu venituri ridicate nu pot fi excluși în mod sistematic din cadrul acestui regim, sistemul lăsând, în consecință, calea deschisă către abuzuri. Introducerea unui sistem de înregistrare și de evaluare a veniturilor agricultorilor ar constitui un prim pas indispensabil în direcția unei reforme a regimului de asigurări sociale pentru agricultori.

               (12)

               În Polonia, piața forței de muncă este în continuare segmentată. Incidența contractelor de muncă temporare este cea mai ridicată din Uniune, în timp ce rata trecerii de la locuri de muncă temporare la locuri de muncă permanente este scăzută, iar diferența de salarizare se numără printre cele mai mari din Uniune. Prevederile rigide în materie de concedieri, procedurile judiciare îndelungate, precum și alte sarcini suportate de angajatori încurajează utilizarea contractelor de muncă având o durată determinată și atipice. În plus, costul forței de muncă în cazul contractelor reglementate de Codul muncii, perceput ca fiind ridicat, conduce la o utilizare excesivă a contractelor de drept civil (umowy cywilnoprawne), care sunt atrăgătoare pentru angajatori, deoarece prevăd contribuții mai reduse la asigurările sociale. Proporția ridicată a acestui tip de contracte, asociate cu contribuții mai scăzute, poate însă diminua calitatea locurilor de muncă disponibile, în special în cazul tinerilor lucrători. Șomajul în rândul tinerilor este ridicat, situație care se explică parțial prin necorelarea între calificările și competențele candidaților, pe de o parte, și nevoile pieței forței de muncă, pe de altă parte. Prin urmare, sunt necesare eforturi susținute în ceea ce privește reforma sistemului de învățământ profesional și tehnic și creșterea nivelului de participare la procesul de învățare pe tot parcursul vieții, care este scăzut în prezent. Participarea femeilor la piața forței de muncă rămâne scăzută. Pentru a soluționa această problemă, Polonia a crescut numărul de locuri disponibile în învățământul preșcolar, dar se numără în continuare printre statele membre cele mai puțin performante în ceea ce privește disponibilitatea serviciilor de îngrijire a copiilor de vârstă mică.

               (13)

               Sectorul feroviar are de suferit ca urmare a taxelor ridicate de acces la căile ferate și a finanțărilor naționale inadecvate. Procedurile de elaborare și punere în aplicare a proiectelor tind să fie îndelungate și greoaie, din cauza mediului de reglementare și a celui administrativ. Deși ar putea avea un efect pozitiv asupra transportului feroviar, este puțin probabil ca recentele schimbări legislative să influențeze proiectele de investiții lansate în cursul perioadei de programare 2007-2013. Cu toate acestea, în perioada 2014-2020, finanțarea UE destinată sectorului feroviar urmează să crească în mod semnificativ.

               (14)

               În contextul semestrului european, Comisia a efectuat o analiză cuprinzătoare a politicii economice a Poloniei, pe care a publicat-o în raportul de țară pentru 2015. De asemenea, a evaluat Programul de convergență și Programul național de reformă și măsurile luate ca urmare a recomandărilor adresate Poloniei în anii anteriori. Comisia a ținut seama nu numai de relevanța acestora pentru o politică bugetară și socioeconomică sustenabilă în Polonia, ci și de conformitatea acestora cu normele și orientările UE, având în vedere necesitatea de a consolida guvernanța economică globală a Uniunii prin oferirea unei contribuții a UE la deciziile naționale viitoare. Recomandările din cadrul semestrului european sunt reflectate în recomandările 1-4 de mai jos.

               (15)

               Prin prisma acestei evaluări, Consiliul a examinat Programul de convergență, iar avizul său (6) se reflectă îndeosebi în recomandarea 1 de mai jos.

         RECOMANDĂ ca, în 2015 și în 2016, Polonia să întreprindă acțiuni astfel încât:

               1.

               După corectarea deficitului excesiv, să realizeze o ajustare bugetară de 0,5 % din PIB în vederea atingerii obiectivului bugetar pe termen mediu atât în 2015, cât și în 2016. Să instituie un consiliu bugetar independent. Să extindă baza de impozitare, îndeosebi prin limitarea utilizării sistemului extins de cote reduse de TVA.

               2.

               Să lanseze procesul de aliniere a regimurilor de pensii pentru agricultori și mineri la regimurile celorlalți lucrători și să adopte un calendar de aliniere deplină treptată. Să pună în aplicare un sistem de evaluare și de înregistrare a veniturilor agricultorilor.

               3.

               Să ia măsuri în vederea reducerii utilizării excesive a contractelor temporare și a celor de drept civil pe piața forței de muncă.

               4.

               Să elimine obstacolele din calea investițiilor în proiecte feroviare.

      Adoptată la Bruxelles, 14 iulie 2015.

            Pentru Consiliu

            Președintele

         P. GRAMEGNA

      (1)  JO L 209, 2.8.1997, p. 1.

      (2)  Menținută prin Decizia 2014/322/UE a Consiliului din 6 mai 2014 privind orientările pentru politicile de ocupare a forței de muncă ale statelor membre pentru 2014 (JO L 165, 4.6.2014, p. 49).

      (3)  Recomandarea Consiliului din 8 iulie 2014 privind Programul național de reformă al Poloniei pentru 2014 și care include un aviz al Consiliului privind Programul de convergență al Poloniei pentru 2014 (JO C 247, 29.7.2014, p. 97).

      (4)  Regulamentul (UE) nr. 1176/2011 al Parlamentului European și al Consiliului din 16 noiembrie 2011 privind prevenirea și corectarea dezechilibrelor macroeconomice (JO L 306, 23.11.2011, p. 25).

      (5)  Decizia (UE) 2015/1026 a Consiliului din 19 iunie 2015 de abrogare a Deciziei 2009/589/CE privind existența unui deficit excesiv în Polonia (JO L 163, 30.6.2015, p. 37).

      (6)  Emis în temeiul articolului 9 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 1466/97.