title: Recomandarea Consiliului din 12 iulie 2011 privind Programul național de reformă din 2011 al Ciprului și care include avizul Consiliului privind Programul de stabilitate actualizat al Ciprului pentru perioada 2011-2014

text:
               16.7.2011

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 210/12

         RECOMANDAREA CONSILIULUI
   din 12 iulie 2011
   privind Programul național de reformă din 2011 al Ciprului și care include avizul Consiliului privind Programul de stabilitate actualizat al Ciprului pentru perioada 2011-2014
   2011/C 210/04
   CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,
   având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 121 alineatul (2) și articolul 148 alineatul (4),
   având în vedere Regulamentul (CE) nr. 1466/97 al Consiliului din 7 iulie 1997 privind consolidarea supravegherii pozițiilor bugetare și supravegherea și coordonarea politicilor economice (1), în special articolul 5 alineatul (3),
   având în vedere recomandarea Comisiei Europene,
   având în vedere concluziile Consiliului European,
   având în vedere avizul Comitetului pentru ocuparea forței de muncă,
   după consultarea Comitetului economic și financiar,
   întrucât:

               (1)

               Pe 26 martie 2010, Consiliul European a aprobat propunerea Comisiei de lansare a unei noi strategii pentru ocuparea forței de muncă și creștere economică, Strategia Europa 2020, pe baza unei coordonări consolidate a politicilor economice, care se va concentra pe domeniile-cheie în care sunt necesare acțiuni în vederea stimulării potențialului de creștere durabilă și de competitivitate al Europei.

               (2)

               Consiliul a adoptat, la 13 iulie 2010, o recomandare privind orientările generale pentru politicile economice ale statelor membre și ale Uniunii (2010-2014), iar la 21 octombrie 2010, o decizie privind orientările pentru politicile de ocupare a forței de muncă ale statelor membre (2), care formează împreună „orientările integrate”. Statele membre au fost invitate să țină seama de aceste orientări integrate la elaborarea politicilor economice și de ocupare a forței de muncă aplicate la nivel național.

               (3)

               La 12 ianuarie 2011, Comisia a adoptat prima Analiză anuală a creșterii, marcând începutul unui nou ciclu de guvernanță economică în UE și primul semestru european de coordonare ex ante integrată a politicilor, care se înscrie în cadrul Strategiei Europa 2020.

               (4)

               La 25 martie 2011, Consiliul European a aprobat prioritățile pentru consolidarea bugetară și reforma structurală (în concordanță cu concluziile Consiliului din 15 februarie și 7 martie 2011 și ca urmare a Analizei anuale a creșterii efectuate de Comisie). Acesta a subliniat necesitatea de a acorda prioritate restabilirii unor bugete solide și sustenabilității finanțelor publice, reducerii șomajului prin reforme ale pieței muncii și depunerii de noi eforturi pentru consolidarea creșterii economice. Consiliul European a solicitat statelor membre să transpună aceste priorități în măsuri concrete, pe care să le includă în programele de stabilitate sau de convergență și în programele naționale de reformă.

               (5)

               La 25 martie 2011, Consiliul European a invitat totodată statele membre care participă la Pactul Euro Plus să își prezinte angajamentele în timp util pentru a putea fi incluse în programele de stabilitate sau de convergență și în programele naționale de reformă.

               (6)

               La 6 mai 2011, Cipru și-a prezentat Programul național de reformă din 2011 și la 7 mai 2011 Programul de stabilitate din 2011, care vizează perioada 2011-2014. Cele două programe au fost evaluate în același timp, pentru a ține seama de legăturile dintre ele.

               (7)

               Economia cipriotă își revine într-o anumită măsură după ce a suferit prima contractare din ultimii 35 de ani în 2009, când PIB-ul real a scăzut cu 1,7 %. Piața muncii a fost afectată de recesiune, rata șomajului atingând 6,5 % în 2010. Finanțele publice s-au deteriorat la rândul lor. De la excedent bugetar s-a ajuns la un deficit de 6 % din PIB în 2009, ca urmare a acțiunii stabilizatorilor automați, a măsurilor discreționare de stimulare fiscală adoptate pentru contracararea scăderii economice și a efectelor importante ale unui model de creștere bazat mai puțin pe venituri din impozite. Activitatea economică s-a îmbunătățit într-o anumită măsură în 2010, înregistrând o creștere de 1 %, determinată în principal de acumularea stocurilor de produse, după reducerea lor masivă din 2009, asociată cu reluarea ușoară a consumului privat. Se preconizează că perspectivele economice îmbunătățite se vor reflecta pozitiv asupra pieței muncii; rata de ocupare a forței de muncă va cunoaște o ușoară ameliorare, iar șomajul ar trebui să scadă treptat, conform estimărilor, comparativ cu nivelul record atins la sfârșitul anului 2010.

               (8)

               Pe baza evaluării programului de stabilitate actualizat în temeiul Regulamentului (CE) nr. 1466/97, Consiliul consideră că scenariul macroeconomic pe care se bazează proiecțiile bugetare este plauzibil până în 2012 însă prea optimist pentru perioada ulterioară, comparativ cu previziunile serviciilor Comisiei din primăvara anului 2011. Programul de stabilitate vizează reducerea deficitului bugetar la 4 % din PIB în 2011 și la 2,6 % în 2012, conform recomandării Consiliului din 13 iulie 2010, și continuarea consolidării în perioada ulterioară. În program se estimează că ponderea datoriei va atinge un nivel maxim în 2012, după care va urma o scădere. În perioada 2011-2012, soldul structural se va îmbunătăți anual, în medie, cu 1,5 % din PIB, în conformitate cu recomandarea Consiliului din 13 iulie 2010. Totuși, se preconizează că îmbunătățirea structurală nu se va ridica la înălțimea cerințelor din Pactul de stabilitate și creștere nici în 2013, nici în 2014. Se estimează că obiectivul pe termen mediu, reprezentat, după cum se reafirmă în program, de un buget echilibrat din punct de vedere structural, nu va fi realizat în cursul perioadei analizate. Ajustarea globală planificată se bazează pe restrângerea cheltuielilor, în schimb pentru 2011 majoritatea măsurilor sunt pe partea de venituri. În linii mari, traiectoria de consolidare schițată în program este amenințată de riscuri de deteriorare. Acestea sunt legate de efortul permanent de reechilibrare în direcția unui model de creștere mai puțin bazat pe venituri fiscale, de practica adoptării de bugete suplimentare în cursul anului și de punerea în aplicare la timp a măsurilor care necesită încă să fie convenite cu partenerii sociali, dar și a altora, încă neprecizate (cum ar fi limitarea cheltuielilor curente). Având în vedere aceste riscuri, ar putea fi necesară adoptarea unor măsuri suplimentare în cazul în care evoluțiile macroeconomice sau bugetare se dovedesc a fi sub așteptări.

               (9)

               În ciuda scăderii la valoarea de 8 % din PIB în 2010, deficitul de cont curent este încă mare și ar putea afecta creșterea economică pe termen mediu. Cheltuielile ridicate din sectorul public trebuie finanțate prin îndatorare externă sau prin creșterea economiilor private interne. Acest din urmă caz ar implica o creștere mai mică a producției datorată consumului privat mai redus sau investițiilor mai scăzute. Pe termen mediu, deficitul va continua să se amelioreze, dar într-un ritm moderat. În data de 13 iulie 2010, în contextul procedurii de deficit excesiv, Consiliul a recomandat autorităților cipriote să accentueze și caracterul obligatoriu al cadrului bugetar pe termen mediu. Până în prezent nu s-au semnalat progrese. Conform programului de stabilitate, cadrul bugetar pe termen mediu va fi pus în aplicare integral începând cu anul fiscal 2014, și nu din 2012, așa cum se estima până de curând. Prin urmare, efectele se vor face simțite doar pe termen mediu. Punerea în aplicare a noului cadru la momentul potrivit ar constitui un element important pentru consolidarea reușită și durabilă a finanțelor publice.

               (10)

               Sectorul bancar a făcut față fără mari probleme crizei financiare globale și crizei datoriei suverane din zona euro și nu a avut nevoie de intervenția guvernului. Trebuie subliniat însă că sectorul bancar este foarte mare în raport cu economia, dispunând de active care reprezintă de șase ori valoarea PIB-ului, fără a pune la socoteală filialele și sucursalele băncilor străine, și de nouă ori valoarea PIB-ului dacă acestea sunt luate în considerare. În plus, el este relativ concentrat, piața fiind dominată de trei grupuri naționale care dețin în jur de 55 % din totalul activelor bancare consolidate, fără a lua în considerare băncile cooperatiste. Riscurile persistente de pe piețele financiare internaționale impun continuarea administrării prudente a bilanțului, precum și o supraveghere la fel de prudentă. În Cipru există două autorități de supraveghere: Banca Centrală a Ciprului pentru băncile comerciale și Autoritatea pentru supravegherea și dezvoltarea societăților cooperatiste (ASDCS) pentru cooperativele de credit. Guvernul promovează practici de armonizare în cele două organisme. În același timp, este necesară îmbunătățirea transparenței supravegherii cooperativelor de credit ca o etapă în vederea unificării supravegherii.

               (11)

               Conform estimărilor, impactul bugetar pe termen lung al îmbătrânirii populației se situează cu mult peste media din UE, în principal din cauza unei creșteri relativ accentuate în deceniile următoare a cheltuielilor cu pensiile, ca pondere din PIB. Conform ultimei evaluări a Comisiei, riscurile legate sustenabilitatea pe termen lung a finanțelor publice par să fie ridicate. În aprilie 2009 s-a introdus o reformă a pensiilor. Ea se concentrează pe partea de venituri și nu ar face decât să determine o ușoară încetinire a creșterii cheltuielilor cu pensiile. Progresele realizate în domeniul reformei sănătății, cu scopul de a reduce creșterea estimată a cheltuielilor prin instituirea unui sistem național de sănătate și transformarea spitalelor publice în entități autonome, au fost foarte limitate.

               (12)

               Ajustarea bianuală automată a indemnizațiilor pentru costul vieții (ACV) este direct legată de modificarea procentuală medie a indicelui prețurilor de consum (IPC) în ultimele șase luni comparativ cu cele șase luni precedente. Această ajustare este puternic susținută de partenerii sociali și a rămas nenegociabilă în urma procesului de negocieri colective. Aplicarea sa uniformă nu permite însă reflectarea în salarii a diferențelor de productivitate dintre sectoare. Dezavantajele ACV sunt următoarele: în primul rând, salariile sunt legate numai de prețurile produselor, nu și de câștigurile de productivitate; în al doilea rând, cei mai avantajați beneficiari sunt persoanele cu venituri mari; în al treilea rând, ACV are efecte semnificative asupra finanțelor publice deoarece, pe lângă salarii și remunerații, ea reprezintă un element al pensiilor, ajutoarelor și al altor alocații.

               (13)

               În Cipru gradul de ocupare a forței de muncă este mai ridicat decât media din UE, însă piața muncii reflectă dezechilibre puternice între femei și bărbați. Discriminarea la angajare, costul și disponibilitatea serviciilor de îngrijire a copiilor, lipsa programelor flexibile de lucru și diferențele persistente dintre remunerațiile bărbaților și cele ale femeilor sunt realități pe care PNR le menționează și le consideră obstacole majore în calea creșterii economice și a ocupării forței de muncă. În PNR au fost prezentate măsuri în legătură cu acest aspect. Deși în Cipru există un grad ridicat de școlarizare la nivel secundar și universitar, învățământul și formarea profesională nu par să reprezinte opțiuni atractive. Șomajul ridicat în rândul tinerilor, combinat cu proporția ridicată a persoanelor cu studii superioare din totalul șomerilor, constituie un indiciu al faptului că economia cipriotă se confruntă cu o profundă inadecvare a calificărilor. În plus, gradul de participare la programele de învățare pe tot parcursul vieții este scăzut pentru o țară cu nivel înalt de școlarizare, mai ales pentru anumite grupuri (persoanele cu calificări reduse, persoanele în vârstă și șomerii). Pentru a găsi soluții la aceste probleme, PNR prevede o serie de măsuri, inclusiv înființarea unor noi instituții postsecundare de învățământ profesional și formare profesională și introducerea unui nou sistem de ucenicie începând cu perioada 2012-2013. În linii generale, obiectivul strategic al țării de trecere de la locuri de muncă cu productivitate mică la locuri de muncă cu productivitate mare ar beneficia în mare măsură de reorientarea sistemului de învățământ și formare profesională, care ar genera un cumul îmbunătățit de competențe, capabil să răspundă cererii pieței.

               (14)

               În iulie 2010, Cipru a adoptat o lege generală pentru transpunerea directivei privind serviciile. Un număr de acte legislative acoperind anumite sectoare ale serviciilor au fost deja adoptate și transmise recent, la începutul lui iunie 2011, Comisiei prin intermediul procedurii de notificare a măsurilor de punere în aplicare. Cu toate acestea există dubii în legătură cu caracterul complet al transpunerii, în condițiile în care persistă în continuare în anumite legislațiii sectoriale numeroase obstacole legate de stabilire și de prestarea liberă a serviciilor. Aceste obstacole variază de la cele general aplicabile, cum ar fi autorizațiile impuse de autoritățile locale pentru orice activitate comercială sau durata limitată a autorizațiilor, indiferent de domeniu și de riscurile implicate, la cele foarte specifice, cum ar fi tarifele fixe aplicabile serviciilor în domeniul turismului, testele referitoare la nevoile economice pentru autorizațiile pentru închirierea autovehiculelor, tratamentul discriminatoriu al societăților de construcții din alte state membre și interdicțiile impuse arhitecților și inginerilor de a-și exersa profesiile în calitate de persoane juridice.

               (15)

               În general, constrângerile de mediu și aspectele legate de utilizarea resurselor și a energiei ar putea crea piedici în calea creșterii economice. Acestea decurg din situarea geografică a țării și din efectele schimbărilor climatice, materializate sub forma unor perioade de secetă acută. O evaluare a eficienței costurilor programelor de sprijin în domeniul energiilor regenerabile a fost recent finalizată și publicată și în baza acestei evaluări programele de sprijin au fost revizuite. Funcționarea sectorului energetic poate fi îmbunătățită în mod substanțial prin introducerea gazului natural și prin facilitarea investițiilor în infrastructură pentru energia regenerabilă.

               (16)

               Cipru și-a luat o serie de angajamente în cadrul Pactului Euro Plus. Pe partea bugetară, se angajează să consolideze sustenabilitatea finanțelor publice prin elaborarea unei legi-cadru referitoare la gestionarea crizelor financiare și prin înființarea unui Fond de stabilitate financiară total independent. De asemenea, se desfășoară un dialog cu privire la restructurarea sistemului public de pensii care ar trebui să se încheie înainte de sfârșitul anului 2011. Măsurile de ocupare a forței de muncă se concentrează pe combaterea activităților ilegale și nedeclarate, pe soluționarea problemei legate de inadecvarea calificărilor și pe creșterea competitivității întreprinderilor. Măsurile privind competitivitatea vizează controlul salariilor din sectorul public (redefinirea mecanismului de indexare), consolidarea competitivității întreprinderilor mici și mijlocii, finalizarea strategiei digitale naționale până la sfârșitul anului 2011 și promovarea eficienței energetice și a surselor de energie regenerabile. Aceste angajamente corespund celor patru domenii ale pactului. Ele asigură continuitatea agendei de reforme fixate în programul de stabilitate și în programul național de reformă și confirmă planurile anunțate deja în vederea soluționării problemelor structurale, fără a se preciza în acest stadiu un calendar precis pentru tratarea unor chestiuni ca salariile din sectorul public sau sistemul de pensii. Angajamentele au fost evaluate și luate în considerare în formularea recomandărilor.

               (17)

               Comisia a evaluat programul de stabilitate și programul național de reformă, inclusiv angajamentele asumate în cadrul Pactului Euro Plus. Aceasta a luat în calcul atât relevanța programelor pentru asigurarea unei politici bugetare și socioeconomice sustenabile în Cipru, cât și modul în care ele respectă normele și orientările UE, având în vedere necesitatea de a consolida guvernanța economică globală a UE prin contribuția Uniunii la deciziile naționale viitoare. În acest context, Comisia consideră că sunt necesare mai multe eforturi pentru realizarea obiectivului privind deficitul bugetar pentru 2011 și că ar trebui să se stabilească măsuri suplimentare de consolidare pentru 2012 și pentru perioada ulterioară. În vederea îmbunătățirii sustenabilității pe termen lung a finanțelor publice, sunt necesare noi măsuri cu privire la sistemul de sănătate și la sistemul de pensii. Este necesar totodată să se ia noi măsuri pentru consolidarea cadrului prudențial al supravegherii bancare, pentru ajustarea sistemului de indexare a salariilor și pentru îmbunătățirea învățământului, formării și competențelor profesionale, mediului de afaceri și eficienței energetice.

               (18)

               În lumina acestei evaluări și ținând seama totodată de Recomandarea Consiliului din 13 iulie 2010 formulată în temeiul articolului 126 alineatul (7) din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, Consiliul a examinat actualizarea din 2011 a programului de stabilitate al Ciprului, iar avizul său (3) se regăsește în special în recomandările de la punctele 1 și 3 de mai jos. Ținând seama de concluziile Consiliului European din 25 martie 2011, Consiliul a examinat Programul național de reformă al Ciprului,

         RECOMANDĂ Ciprului să ia măsuri în perioada 2011-2012, astfel încât:

               1.

               Să adopte măsurile necesare cu caracter permanent pentru a atinge obiectivul bugetar în 2011 și pentru corectarea deficitului excesiv până în 2012, în concordanță cu recomandările Consiliului în temeiul EDP. Să ia măsuri pentru a ține cheltuielile sub control strict și să exploateze orice evoluție bugetară pozitivă neprevăzută în vederea reducerii mai rapide a deficitului și a datoriei. Să asigure progresul către îndeplinirea obiectivului pe termen mediu (OTM) cu cel puțin 0,5 % din PIB anual și să aducă rata datoriei publice pe o pantă descendentă. Să accelereze introducerea treptată, încă din etapa de pregătire a bugetului pe 2012, a unui cadru bugetar multianual obligatoriu care să aibă o bază legală obligatorie și care să dispună de mecanisme de corectare. Sistemul de bugetare bazat pe programe și pe rezultate ar trebui pus în aplicare cât de curând posibil.

               2.

               Să consolideze și mai mult cadrul prudențial de supraveghere a băncilor și a cooperativelor de credit pentru a garanta detectarea la timp a riscurilor.

               3.

               Să îmbunătățească sustenabilitatea pe termen lung a finanțelor publice prin punerea în aplicare a unor măsuri de reformă vizând controlul cheltuielilor cu pensiile și cu asistența medicală, în vederea limitării creșterii preconizate a cheltuielilor legate de îmbătrânirea populației. Cu privire la pensii, să prelungească perioada de contribuție, să coreleze vârsta de pensionare cu speranța de viață sau să adopte alte măsuri cu u efect bugetar echivalent și să abordeze totodată problema ratei ridicate a persoanelor în vârstă care riscă să trăiască în sărăcie. În privința sistemului de sănătate, să ia noi măsuri pentru a accelera punerea în aplicare a sistemului național de asigurări medicale.

               4.

               Să ia măsuri pentru a reforma, în consultare cu partenerii sociali și în conformitate cu practicile naționale, sistemul de negociere și de indexare a salariilor, pentru a garanta că majorările salariale reflectă mai bine evoluțiile în materie de productivitate a muncii și competitivitate.

               5.

               În cadrul reformelor planificate în domeniul învățământului profesional și al sistemului de formare profesională, să ia măsuri suplimentare pentru a corela mai bine profilurile profesionale cu cererea pieței, inclusiv prin înființarea unor instituții de învățământ profesional și de formare profesională postsecundare. Să ia măsuri pentru a crește eficacitatea sistemului de formare profesională prin încurajarea participării la sistem și prin ameliorarea accesului la acesta, în special pentru muncitorii cu calificări reduse, femei și persoane în vârstă.

               6.

               Să elimine, până în decembrie 2011, din legislația specifică anumitor sectoare obstacolele care încă mai există în calea stabilirii și prestării neîngrădite a serviciilor, pentru a crea mai multe posibilități de creștere economică și de creare a locurilor de muncă în sectorul serviciilor.

               7.

               Să introducă măsuri de creștere a diversității tipurilor de energie utilizate și de expansiune a surselor de energie regenerabilă. Să elaboreze, până în 2012, un plan de gestionare a apei și un sistem de stabilire a prețurilor care să reflecte eficiența costurilor și preocuparea pentru respectarea principiilor echității, astfel încât să se asigure o administrare mai sustenabilă a resurselor de apă.

      Adoptată la Bruxelles, 12 iulie 2011.

            Pentru Consiliu

            Președintele

         J. VINCENT-ROSTOWSKI

      (1)  JO L 209, 2.8.1997, p. 1.

      (2)  Menținute pentru 2011 prin Decizia 2011/308/UE a Consiliului din 19 mai 2011 privind orientările pentru politicile de ocupare a forței de muncă ale statelor membre (JO L 138, 26.5.2011, p. 56).

      (3)  Prevăzut la articolul 5 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 1466/97.


Recomandare a Comisiei oferind îndrumări strategice privind politica economică şi bugetară a Franţei


title: Recomandări în atenția instanțelor naționale, referitoare la efectuarea trimiterilor preliminare

text:
               6.11.2012

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 338/1

   RECOMANDĂRI
   în atenția instanțelor naționale, referitoare la efectuarea trimiterilor preliminare
   2012/C 338/01
   I —   DISPOZIȚII GENERALE

      Competența Curții în materie preliminară

               1.

               Trimiterea preliminară reprezintă un mecanism fundamental al dreptului Uniunii Europene, care este menit să confere instanțelor statelor membre mijloacele de a asigura o interpretare și o aplicare uniforme a acestui drept în cadrul Uniunii.

               2.

               Potrivit articolului 19 alineatul (3) litera (b) din Tratatul privind Uniunea Europeană (denumit în continuare „TUE”) și articolului 267 din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene (denumit în continuare „TFUE”), Curtea de Justiție a Uniunii Europene este competentă să se pronunțe cu titlu preliminar cu privire la interpretarea dreptului Uniunii și cu privire la validitatea actelor adoptate de instituțiile, organele, oficiile sau agențiile Uniunii.

               3.

               Potrivit articolului 256 alineatul (3) TFUE, Tribunalul are, desigur, competența să judece trimiteri preliminare adresate în temeiul articolului 267 TFUE, în domenii specifice stabilite de statut. Având în vedere însă că acest din urmă text nu a fost adaptat în această privință, Curtea de Justiție (denumită în continuare „Curtea”) este, în prezent, singura competentă să se pronunțe cu titlu preliminar.

               4.

               Chiar dacă articolul 267 TFUE conferă Curții o competență generală în această materie, diferite dispoziții de drept primar prevăd totuși excepții sau restricții temporare în ceea ce privește această competență. Este vorba în special despre articolele 275 și 276 TFUE, precum și despre articolul 10 din Protocolul (nr. 36) privind dispozițiile tranzitorii la Tratatul de la Lisabona (JOUE C 83, 30 martie 2010, p. 1) (1).

               5.

               Întrucât procedura preliminară se bazează pe colaborarea dintre Curte și instanțele statelor membre, este util, pentru a asigura deplina eficacitate a acestei proceduri, să se furnizeze instanțelor menționate recomandările care urmează.

               6.

               Aceste recomandări, lipsite de forță obligatorie, au drept scop să completeze titlul III din Regulamentul de procedură al Curții (articolele 93-118) și să orienteze instanțele statelor membre cu privire la oportunitatea efectuării unei trimiteri preliminare, precum și să furnizeze indicații practice în ceea ce privește forma și efectele unei astfel de trimiteri.

      Rolul Curții în cadrul procedurii preliminare

               7.

               Astfel cum s-a arătat mai sus, rolul Curții în cadrul procedurii preliminare este acela de a oferi o interpretare a dreptului Uniunii sau de a se pronunța cu privire la validitatea acestuia, iar nu de a aplica acest drept la situația de fapt care face obiectul procedurii principale. Acest rol revine instanței naționale și, prin urmare, Curtea nu este competentă să se pronunțe cu privire la probleme de fapt ivite în cadrul litigiului principal și nici să soluționeze eventuale divergențe de opinii în interpretarea sau aplicarea normelor de drept național.

               8.

               Pe de altă parte, atunci când se pronunță asupra interpretării sau validității dreptului Uniunii, Curtea încearcă să ofere un răspuns util pentru soluționarea litigiului principal, însă instanța de trimitere este cea căreia îi revine sarcina de a deduce consecințele concrete din răspunsul Curții, înlăturând, dacă este cazul, aplicarea normei naționale în discuție.

      Decizia de a efectua o trimitere preliminară

      Autorul cererii de decizie preliminară

               9.

               Potrivit articolului 267 TFUE, orice instanță a unui stat membru, în măsura în care trebuie să se pronunțe în cadrul unei proceduri menite să conducă la o decizie cu caracter jurisdicțional, poate, în principiu, să sesizeze Curtea cu o cerere de decizie preliminară. Calitatea de instanță este interpretată de Curte ca o noțiune autonomă a dreptului Uniunii, Curtea ținând seama, în această privință, de un ansamblu de factori, precum originea legală a organului care a sesizat-o, caracterul său permanent, caracterul obligatoriu al competenței sale, caracterul contradictoriu al procedurii, aplicarea de către acel organ a normelor de drept, precum și independența sa.

               10.

               Decizia de sesizare a Curții cu titlu preliminar aparține în exclusivitate instanței naționale, indiferent de împrejurarea dacă părțile din litigiul principal și-au exprimat sau nu și-au exprimat dorința în această privință.

      Trimiterea în interpretare

               11.

               În conformitate cu dispozițiile articolului 267 TFUE, orice instanță dispune de prerogativa de a adresa Curții o cerere de decizie preliminară referitoare la interpretarea unei norme a dreptului Uniunii în cazul în care apreciază că o astfel de decizie îi este necesară pentru soluționarea litigiului cu care a fost sesizată.

               12.

               Cu toate acestea, o instanță ale cărei decizii nu sunt supuse vreunei căi de atac în dreptul intern este obligată să sesizeze Curtea cu o astfel de cerere, cu excepția cazului în care există deja o jurisprudență în materia respectivă (iar în contextul eventual nou nu există nicio îndoială reală cu privire la posibilitatea de a aplica în speță această jurisprudență) sau a cazului în care interpretarea corectă care trebuie dată normei de drept în cauză este evidentă.

               13.

               Astfel, o instanță națională poate, în special în situația în care se consideră suficient de lămurită de jurisprudența Curții, să decidă ea însăși cu privire la interpretarea corectă a dreptului Uniunii și cu privire la aplicarea acestuia la situația de fapt pe care o constată. Cu toate acestea, o trimitere preliminară se poate dovedi deosebit de utilă atunci când se ridică o nouă problemă de interpretare care prezintă un interes general pentru aplicarea uniformă a dreptului Uniunii sau atunci când jurisprudența existentă nu pare a fi aplicabilă unei situații de fapt inedite.

               14.

               Pentru a permite Curții să identifice corect obiectul litigiului principal și chestiunile ridicate de acesta, este util ca instanța națională să expună, pentru fiecare dintre întrebările adresate, motivele pentru care interpretarea solicitată este necesară pentru soluționarea cauzei cu care a fost învestită.

      Trimiterea în aprecierea validității

               15.

               Deși instanțele statelor membre au posibilitatea de a respinge motivele de nevaliditate invocate în fața lor, doar Curtea este, în schimb, competentă să declare nevalid un act al unei instituții, al unui organ, al unui oficiu sau al unei agenții a Uniunii.

               16.

               Orice instanță națională trebuie, așadar, să adreseze Curții o cerere de decizie preliminară în situația în care are îndoieli cu privire la validitatea unui asemenea act, indicând motivele pentru care apreciază că acel act ar putea fi lovit de nevaliditate.

               17.

               Cu toate acestea, atunci când are îndoieli serioase cu privire la validitatea unui act al unei instituții, al unui organ, al unui oficiu sau al unei agenții a Uniunii pe care se întemeiază un act intern, instanța națională poate în mod excepțional să suspende cu titlu temporar aplicarea acestuia din urmă sau să ia orice altă măsură provizorie în privința sa. În această situație, instanța națională este obligată să adreseze Curții întrebarea privind aprecierea validității, indicând motivele pentru care consideră că actul menționat nu este valid.

      Momentul adecvat pentru a efectua o trimitere preliminară

               18.

               Instanța națională poate adresa Curții o cerere de decizie preliminară de îndată ce constată că, pentru a soluționa cauza cu care a fost învestită, este necesară o decizie asupra interpretării sau a validității dreptului Uniunii. Instanța națională este, astfel, cea mai în măsură să aprecieze în ce etapă a procedurii se impune adresarea respectivei cereri.

               19.

               Cu toate acestea, este indicat ca decizia de a efectua o trimitere preliminară să fie luată într-o etapă a procedurii în care instanța de trimitere este în măsură a defini cadrul juridic și factual al cauzei, astfel încât Curtea să dispună de toate elementele necesare pentru a verifica, eventual, dacă dreptul Uniunii este aplicabil în litigiul principal. În vederea unei bune administrări a justiției, poate fi de asemenea indicat ca trimiterea să fie efectuată în urma unei dezbateri contradictorii.

      Forma și conținutul cererii de decizie preliminară

               20.

               Decizia prin care instanța unui stat membru adresează Curții una sau mai multe întrebări preliminare poate să îmbrace orice formă admisă de dreptul național în materia incidentelor procedurale. Trebuie avut totuși în vedere că acest document este cel care va sta la baza procedurii derulate în fața Curții și că aceasta din urmă trebuie să aibă la dispoziție elementele care să îi permită formularea unui răspuns util pentru instanța de trimitere. În plus, cererea de decizie preliminară este singurul act care se comunică părților din litigiul principal și celorlalte persoane interesate prevăzute la articolul 23 din Statut, în special statele membre, pentru a obține eventualele observații scrise ale acestora.

               21.

               Prin urmare, necesitatea de a traduce cererea de decizie preliminară în toate limbile oficiale ale Uniunii Europene impune o redactare simplă, clară și precisă, evitând detaliile inutile.

               22.

               Deseori, sunt suficiente aproximativ 10 pagini pentru a expune în mod adecvat contextul unei cereri de decizie preliminară. Păstrându-și caracterul succint, această cerere trebuie totuși să fie suficient de completă și să conțină toate informațiile pertinente pentru a permite Curții, precum și subiectelor îndreptățite să depună observații să își facă o idee clară cu privire la cadrul factual și juridic al cauzei principale. În conformitate cu articolul 94 din Regulamentul de procedură, pe lângă textul întrebărilor adresate Curții cu titlu preliminar, cererea de decizie preliminară trebuie să cuprindă:

                           —

                           o expunere sumară a obiectului litigiului, precum și a faptelor pertinente, astfel cum au fost constatate de instanța de trimitere, sau cel puțin o expunere a circumstanțelor factuale pe care se întemeiază întrebările preliminare;

                           —

                           conținutul dispozițiilor naționale care ar putea fi aplicate în speță și, dacă este cazul, jurisprudența națională pertinentă (2);

                           —

                           expunerea motivelor care au determinat instanța de trimitere să aibă îndoieli cu privire la interpretarea sau validitatea anumitor dispoziții ale dreptului Uniunii, precum și legătura pe care instanța de trimitere o stabilește între aceste dispoziții și legislația națională aplicabilă litigiului principal.

               23.

               Dispozițiile dreptului Uniunii pertinente în speță ar trebui să fie identificate cât mai precis posibil în cererea de decizie preliminară care conține, dacă este cazul, un scurt rezumat al argumentelor pertinente ale părților din litigiul principal.

               24.

               În sfârșit, instanța de trimitere poate, dacă apreciază că este în măsură să o facă, să își expună succint punctul de vedere cu privire la răspunsul care trebuie să fie dat la întrebările adresate cu titlu preliminar. O astfel de expunere se dovedește utilă pentru Curte, în special în cazul în care este chemată să se pronunțe asupra cererii în cadrul unei proceduri accelerate sau al unei proceduri de urgență.

               25.

               Pentru a facilita lectura, este esențial ca cererea de decizie preliminară să parvină Curții dactilografiată. Pentru ca aceasta din urmă să aibă posibilitatea de a face referire la cererea de decizie preliminară, este de asemenea foarte util ca paginile și paragrafele deciziei de trimitere – care trebuie să fie datată și semnată – să fie numerotate.

               26.

               Întrebările preliminare trebuie să figureze într-o parte distinctă și în mod clar individualizată a deciziei de trimitere, preferabil la începutul sau la sfârșitul acesteia. Ele trebuie să fie inteligibile ca atare, fără a face referire la expunerea de motive a cererii, care va oferi însă contextul necesar pentru o înțelegere adecvată a implicațiilor cauzei.

               27.

               În cadrul procedurii preliminare, Curtea preia, în principiu, datele conținute în decizia de trimitere, inclusiv cele referitoare la nume sau cele cu caracter personal. Prin urmare, în cazul în care apreciază a fi necesar, revine instanței de trimitere sarcina de a proceda ea însăși, în cererea de decizie preliminară, la ocultarea anumitor date sau la anonimizarea uneia sau mai multor persoane ori entități vizate de litigiul principal.

               28.

               După depunerea cererii de decizie preliminară, Curtea poate proceda de asemenea la o astfel de anonimizare, din oficiu sau la solicitarea instanței de trimitere ori a unei părți din litigiul principal. Pentru a-și păstra eficacitatea, o astfel de solicitare trebuie totuși să fie formulată în stadiul cel mai precoce posibil al procedurii și, în orice caz, înainte de publicarea în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene a comunicării referitoare la cauza vizată și de notificarea cererii de decizie preliminară persoanelor interesate prevăzute la articolul 23 din Statut.

      Efectele trimiterii preliminare asupra procedurii naționale

               29.

               Deși instanța națională rămâne competentă în ceea ce privește luarea de măsuri asigurătorii, mai ales în cadrul unei trimiteri în aprecierea validității (a se vedea punctul 17 de mai sus), depunerea unei cereri de decizie preliminară determină totuși suspendarea procedurii naționale până la momentul la care Curtea se pronunță.

               30.

               În vederea bunei desfășurări a procedurii preliminare în fața Curții și pentru a menține efectul său util, revine instanței de trimitere sarcina de a avertiza Curtea în legătură cu orice incident procedural susceptibil să aibă o incidență asupra sesizării sale și în special cu privire la admiterea unor noi părți în procedura națională.

      Cheltuielile de judecată și asistența judiciară

               31.

               Procedura preliminară în fața Curții este gratuită, iar aceasta din urmă nu se pronunță asupra cheltuielilor de judecată ale părților din litigiul pendinte în fața instanței de trimitere; sarcina de a se pronunța asupra acestui aspect revine acestei din urmă instanțe.

               32.

               În cazul în care o parte din litigiul principal nu dispune de resurse suficiente și în măsura în care normele naționale o permit, instanța de trimitere poate acorda acestei părți asistență judiciară pentru acoperirea cheltuielilor, în special a celor de reprezentare, ocazionate de desfășurarea procedurii în fața Curții. Aceasta din urmă poate de asemenea acorda o astfel de asistență în ipoteza în care partea în cauză nu beneficiază deja de asistență pe plan național sau în măsura în care această asistență nu acoperă – sau acoperă numai parțial – cheltuielile efectuate în fața Curții.

      Corespondența dintre Curte și instanțele naționale

               33.

               Cererea de decizie preliminară și documentele relevante (în special, dacă este cazul, dosarul cauzei sau o copie a acestuia) trebuie să fie expediate direct Curții de către instanța națională care o sesizează. Expedierea trebuie efectuată prin scrisoare recomandată la grefa Curții de Justiție (Rue du Fort Niedergrünewald, L-2925 Luxembourg).

               34.

               Până la notificarea, către instanța de trimitere, a deciziei prin care se statuează asupra cererii sale de decizie preliminară, grefa Curții va păstra legătura cu instanța respectivă, căreia îi va comunica în copie actele de procedură.

               35.

               Curtea va comunica instanței de trimitere decizia sa. Ar fi binevenit ca această instanță să informeze Curtea cu privire la măsurile pe care le va lua ca urmare a acestei decizii în cadrul litigiului principal și să îi comunice decizia finală dată în cauză.

         II —   DISPOZIȚII SPECIALE REFERITOARE LA TRIMITERILE PRELIMINARE CARE PREZINTĂ UN CARACTER DE URGENȚĂ

               36.

               În condițiile prevăzute la articolul 23a din Statut, precum și la articolele 105-114 din Regulamentul de procedură, o trimitere preliminară poate, în anumite împrejurări, să fie judecată potrivit procedurii accelerate sau procedurii de urgență.

      Condițiile de aplicare a procedurii accelerate și a procedurii de urgență

               37.

               Aplicarea acestor proceduri este decisă de Curte. În principiu, o astfel de decizie este luată numai la cererea motivată a instanței de trimitere. În mod excepțional, Curtea poate totuși decide din oficiu ca o trimitere preliminară să fie judecată potrivit procedurii accelerate sau procedurii de urgență atunci când natura sau împrejurările specifice ale cauzei par să impună această măsură.

               38.

               Potrivit articolului 105 din Regulamentul de procedură, o trimitere preliminară poate fi judecată potrivit procedurii accelerate, care derogă de la prevederile regulamentului menționat, în cazul în care natura cauzei impune examinarea acesteia în termen scurt. Întrucât această procedură impune constrângeri importante tuturor actorilor procedurii și în special ansamblului statelor membre chemate să depună observații, scrise sau orale, în termene mult mai scurte decât termenele obișnuite, aplicarea sa nu ar trebui să fie solicitată decât în împrejurări speciale care justifică o pronunțare rapidă de către Curte asupra întrebărilor adresate. Numărul important de persoane sau de situații juridice potențial vizate de decizia care trebuie să fie dată de instanța de trimitere după ce a sesizat Curtea cu titlu preliminar nu constituie, ca atare, o împrejurare excepțională susceptibilă să justifice recurgerea la procedura accelerată (3).

               39.

               Această constatare se impune cu atât mai mult în ceea ce privește procedura preliminară de urgență, prevăzută la articolul 107 din Regulamentul de procedură. Această procedură, care se aplică numai în domeniile reglementate de titlul V din partea a treia din TFUE, referitor la spațiul de libertate, securitate și justiție, presupune astfel constrângeri chiar și mai importante pentru actorii vizați, întrucât limitează în special numărul părților autorizate să depună observații scrise și permite, în cazuri de extremă urgență, să se omită complet faza scrisă a procedurii în fața Curții. Prin urmare, aplicarea acestei proceduri nu ar trebui să fie solicitată decât în împrejurări în care este absolut necesară pronunțarea rapidă de către Curte asupra întrebărilor adresate de instanța de trimitere.

               40.

               Fără a fi posibil să se enumere aici astfel de împrejurări în mod exhaustiv, mai ales din cauza caracterului variat și evolutiv al normelor Uniunii care reglementează spațiul de libertate, securitate și justiție, o instanță națională ar putea, de exemplu, să ia în considerare prezentarea unei cereri de aplicare a procedurii preliminare de urgență în cazul, prevăzut la articolul 267 al patrulea paragraf TFUE, al unei persoane deținute sau lipsite de libertate, atunci când răspunsul la întrebarea adresată este determinant în aprecierea situației juridice a acelei persoane sau atunci când, cu ocazia unui litigiu privind autoritatea părintească sau stabilirea domiciliului copiilor, competența instanței sesizate în temeiul dreptului Uniunii depinde de răspunsul la întrebarea preliminară.

      Cererea de aplicare a procedurii accelerate sau a procedurii de urgență

               41.

               Pentru a permite Curții să decidă rapid dacă se impune aplicarea procedurii accelerate sau a procedurii preliminare de urgență, cererea trebuie să expună cu exactitate împrejurările de drept și de fapt care demonstrează urgența și în special riscurile care pot apărea în cazul în care trimiterea este judecată potrivit procedurii obișnuite.

               42.

               În măsura în care este posibil, instanța de trimitere precizează, în mod succint, punctul său de vedere cu privire la răspunsul care trebuie dat la întrebările adresate. O astfel de precizare facilitează adoptarea unei poziții de către părțile din litigiul principal și de către celelalte persoane interesate care participă la procedură, precum și decizia Curții, contribuind astfel la celeritatea procedurii.

               43.

               Cererea de aplicare a procedurii accelerate sau a procedurii de urgență trebuie prezentată într-o formă lipsită de ambiguitate care să permită grefei Curții să constate imediat că dosarul impune o examinare specifică. În acest scop, instanța de trimitere este invitată să precizeze care dintre cele două proceduri este solicitată în speță și să menționeze în cerere articolul pertinent din Regulamentul de procedură (articolul 105 referitor la procedura accelerată sau articolul 107 referitor la procedura de urgență). Această mențiune trebuie să fie înscrisă într-un loc care să poată fi identificat în mod clar în decizia sa de trimitere (de exemplu în antet sau prin act judiciar separat). Dacă este cazul, instanța de trimitere poate să facă mențiune despre această cerere într-o scrisoare care să însoțească trimiterea preliminară.

               44.

               Referitor la decizia de trimitere însăși, caracterul succint al acesteia este și mai important într-o situație de urgență, întrucât contribuie la celeritatea procedurii.

      Corespondența dintre Curte, instanța de trimitere și părțile din litigiul principal

               45.

               Pentru a accelera și a facilita comunicarea cu instanța de trimitere și cu părțile din fața acesteia, instanța care prezintă o cerere de aplicare a procedurii accelerate sau a procedurii de urgență este invitată să indice adresa electronică și eventual numărul de fax pe care Curtea va putea să le utilizeze, precum și adresele electronice și eventual numerele de fax ale reprezentanților părților în cauză.

               46.

               O copie a deciziei de trimitere semnate împreună cu o cerere de aplicare a procedurii accelerate sau a procedurii de urgență pot fi transmise în prealabil Curții prin e-mail (ECJ-Registry@curia.europa.eu) sau prin fax (+352 43 37 66). Examinarea trimiterii și a cererii va putea începe încă de la primirea unei astfel de copii. Cu toate acestea, originalele actelor menționate trebuie transmise grefei Curții în cel mai scurt termen.

      (1)  Conform articolului 10 alineatele (1)-(3) din Protocolul nr. 36, atribuțiile Curții de Justiție în ceea ce privește actele Uniunii adoptate în domeniul cooperării polițienești și al cooperării judiciare în materie penală, anterior intrării în vigoare a Tratatului de la Lisabona și nemodificate de atunci, rămân neschimbate o perioadă maximă de cinci ani de la data intrării în vigoare a Tratatului de la Lisabona (1 decembrie 2009). În această perioadă, astfel de acte nu pot face, așadar, obiectul unei trimiteri preliminare decât din partea instanțelor statelor membre care au acceptat competența Curții, fiecare dintre aceste state stabilind dacă posibilitatea de sesizare a Curții aparține tuturor instanțelor sale sau este rezervată celor care se pronunță în ultimă instanță.

      (2)  Instanța de trimitere este invitată, în această privință, să indice referințele exacte ale acestor texte și ale publicării lor, precum pagina unui jurnal oficial sau a unui anumit repertoriu de jurisprudență ori trimiterea la un site internet.

      (3)  Cu privire la împrejurările care au determinat admiterea sau respingerea cererilor de aplicare a procedurii accelerate formulate în temeiul articolului 104a din Regulamentul de procedură al Curții din 19 iunie 1991, cu modificările ulterioare, a se vedea ordonanțele adoptate de președintele Curții, disponibile pe site-ul www.curia.europa.eu (aceste ordonanțe sunt accesibile la rubrica „Jurisprudență”, prin selectarea succesivă, în formularul de căutare, a următoarelor mențiuni: Documente – Documente nepublicate în Repertoriu – Ordonanțe – Procedură accelerată).


title: Recomandare adresată Consiliului privind cea de a 67-a sesiune a Adunării Generale a Organizației Națiunilor Unite Recomandarea Parlamentului European adresată Consiliului din 13 iunie 2012 privind cea de a 67-a sesiune a Adunării Generale a Organizației Națiunilor Unite (2012/2036(INI))

text:
               15.11.2013

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               CE 332/106

         Miercuri, 13 iunie 2012Recomandare adresată Consiliului privind cea de a 67-a sesiune a Adunării Generale a Organizației Națiunilor Unite
   P7_TA(2012)0240
   Recomandarea Parlamentului European adresată Consiliului din 13 iunie 2012 privind cea de a 67-a sesiune a Adunării Generale a Organizației Națiunilor Unite (2012/2036(INI))
   2013/C 332 E/23

      Parlamentul European,

               —

               având în vedere Tratatul privind Uniunea Europeană (TUE), în special articolele 21 și 34,

               —

               având în vedere propunerea de recomandare adresată Consiliului de Alexander Graf Lambsdorff, în numele Grupului ALDE, privind cea de a 67-a sesiune a Adunării Generale a Organizației Națiunilor Unite (AGONU) (B7-0132/2012),

               —

               având în vedere Recomandarea sa din 8 iunie 2011 adresată Consiliului privind cea de a 66-a sesiune a Adunării Generale a Organizației Națiunilor Unite (1), precum și Rezoluția sa din 11 mai 2011 referitoare la UE ca actor global și rolul său în organizațiile multilaterale (2),

               —

               având în vedere prioritățile Uniunii Europene pentru cea de a 66-a sesiune a Adunării Generale a Organizației Națiunilor Unite, adoptate de Consiliu la 10 iunie 2011 (3),

               —

               având în vedere cea de a 66-a sesiune a Adunării Generale a Organizației Națiunilor Unite, în special rezoluțiile acesteia privind „Organizația Națiunilor Unite în guvernanța globală” (4), „Promovarea eficienței, răspunderii, eficacității și transparenței administrației publice, consolidând instituțiile supreme de audit” (5), „Situația din Republica Arabă Siriană” (6), „Emanciparea și dezvoltarea persoanelor” (7), „Către un parteneriat mondial” (8), „Cooperarea sud-sud” (9), „Rolul Organizației Națiunilor Unite în promovarea dezvoltării în contextul globalizării și al interdependenței” (10), „Consolidarea rolului Organizației Națiunilor Unite în îmbunătățirea alegerilor periodice și autentice și în promovarea democratizării” (11), „Raportul privind Conferința pentru dezarmare” (12), „Promovarea unei ordini internaționale democratice și echitabile” (13) și „Natura universală, indivizibilă, corelată, interdependentă și de susținere reciprocă a tuturor drepturilor omului și libertăților fundamentale” (14),

               —

               având în vedere Rezoluția Adunării Generale a Organizației Națiunilor Unite din 19 decembrie 2011 referitoare la combaterea intoleranței, a prejudecăților, a stigmatizării, a discriminării, a incitării la violență și a violenței împotriva persoanelor pe bază de religie sau convingeri (15),

               —

               având în vedere Rezoluția Adunării Generale a ONU din 3 mai 2011 referitoare la participarea Uniunii Europene la activitățile Organizației Națiunilor Unite (16),

               —

               având în vedere Rezoluția Adunării Generale a Organizației Națiunilor Unite din 31 martie 2010 referitoare la implementarea Agendei 21, Programul de continuare a aplicării Agendei 21 și concluziile Summitului mondial privind dezvoltarea durabilă (17),

               —

               având în vedere Declarația Mileniului a Organizației Națiunilor Unite din 8 septembrie 2000, care definește Obiectivele de dezvoltare ale mileniului (ODM) drept obiective stabilite în mod colectiv de către comunitatea internațională pentru eradicarea sărăciei,

               —

               având în vedere Comunicarea Comisiei din 10 septembrie 2003 privind „Uniunea Europeană și Organizația Națiunilor Unite: alegerea multilateralismului” (COM(2003)0526),

               —

               având în vedere observațiile Președintelui Consiliului European în urma întrevederii sale cu Secretarul General al Organizației Națiunilor Unite (SGONU) din 16 aprilie 2012,

               —

               având în vedere Rezoluția sa din 16 februarie 2012 referitoare la poziția Parlamentului privind cea de a 19-a sesiune a Consiliului ONU pentru Drepturile Omului (UNHRC) (18),

               —

               având în vedere Rezoluția sa din 17 noiembrie 2011 referitoare la sprijinul acordat Curții Penale Internaționale (CPI) de către UE: confruntarea cu provocările și învingerea dificultăților (19),

               —

               având în vedere Rezoluția sa din 7 iulie 2011 referitoare la politicile externe ale UE în favoarea democratizării (20),

               —

               având în vedere Rezoluția sa din 15 decembrie 2010 referitoare la viitorul Parteneriatului strategic UE-Africa în urma celui de-al treilea summit UE-Africa (21),

               —

               având în vedere rezoluția sa din 25 noiembrie 2010 referitoare la cea de-a zecea aniversare a Rezoluției 1325 (2000) a Consiliului de Securitate al ONU privind femeile, pacea și securitatea (22),

               —

               având în vedere Rezoluția sa din 23 noiembrie 2010 referitoare la cooperarea civilo-militară și dezvoltarea unor capacități civilo-militare (23),

               —

               având în vedere Rezoluția sa din 9 iunie 2005 privind reforma Organizației Națiunilor Unite (24),

               —

               având în vedere raportul delegației comune a Comisiei pentru afaceri externe și a Subcomisiei pentru drepturile omului la cea de a 66-a sesiune a Adunării Generale a Organizației Națiunilor Unite, din 28-29 noiembrie 2011,

               —

               având în vedere articolul 121 alineatul (3) și articolul 97 din Regulamentul său de procedură,

               —

               având în vedere raportul Comisiei pentru afaceri externe și avizul Comisiei pentru dezvoltare (A7-0186/2012),

               A.

               întrucât valorile și normele internaționale comune au ca scop asigurarea păcii, protecția drepturilor omului, a securității și a prosperității în lume și diseminarea beneficiilor globalizării în mod mai echitabil, spre profitul tuturor;

               B.

               întrucât ONU este elementul central al guvernanței globale și întrucât ONU își continuă propriile reforme în vederea îmbunătățirii transparenței, eficacității și a eficienței;

               C.

               întrucât este din ce în ce mai necesară instituirea unor norme și mecanisme decizionale comune, pentru a afrunta împreună noile provocări mondiale și a contracara impactul negativ al crizei economice globale;

               D.

               întrucât UE trebuie să își crească nivelul de coeziune pentru a rămâne un actor principal într-o lume tot mai multipolară, care necesită acțiuni mondiale concertate; întrucât statele membre ale UE sunt obligate prin tratate să își coordoneze acțiunile în cadrul organizațiilor și conferințelor internaționale;

               E.

               întrucât UE este dedicată unui multilateralism real, care să aibă ca centru o Organizație a Națiunilor Unite puternică, deoarece acesta este esențial pentru a face față provocărilor mondiale;

               F.

               întrucât UE și statele sale membre se numără printre cei mai mari contribuitori financiari la sistemul ONU; întrucât UE-27 finanțează 39 % din bugetul normal al ONU și peste 40 % din operațiunile ONU de menținere a păcii;

               G.

               întrucât un parteneriat UE-ONU puternic și stabil este fundamental pentru activitățile ONU din cadrul tuturor celor trei piloni – pace și securitate, drepturile omului și dezvoltare – și este, de asemenea, important pentru rolul UE de actor mondial;

               H.

               întrucât UE și ONU sunt parteneri firești în procesul de instaurare a păcii și de construcție statală, asigurând împreună un cadru pentru eforturile colective de consolidare a păcii și a instituțiilor statului;

               I.

               întrucât drepturile omului și democrația sunt valori fundamentale ale UE și constituie principii și obiective ale acțiunii sale externe, inclusiv în comerțul internațional; întrucât respectarea, promovarea și apărarea universalității și indivizibilității drepturilor omului sunt fundamentale pentru unitatea și integritatea europeană;

               J.

               întrucât justiția și statul de drept sunt pilonii unei păci durabile, garantând drepturile omului și libertățile fundamentale; întrucât Statutul de la Roma al CPI reprezintă o contribuție decisivă la respectarea drepturilor omului, la dreptul internațional și la combaterea impunității;

               K.

               întrucât toate țările, toți cetățenii și comunitatea internațională ca atare nu pot avea decât beneficii de pe urma sprijinului continuu al proceselor democratice; întrucât acestea se confruntă cu provocarea de a consolida, reface și menține democrațiile,

         1.   adresează Consiliului următoarele recomandări:

         UE și ONU

               (a)

               să realizeze o coordonare maximă, să prezinte poziții unificate și să îmbunătățească coerența și vizibilitatea UE în calitate de actor mondial în sfera ONU; să fie la înălțimea așteptărilor membrilor ONU în ceea ce privește capacitatea UE de a acționa și de a se pronunța prompt; să adopte o viziune largă și flexibilă în ceea ce privește pozițiile exprimate la nivelul ONU în materie de politică externă și de securitate comună (PESC), pentru a oferi UE posibilitatea de a interveni cât mai rapid și cât mai amplu în probleme legate de PESC;

               (b)

               să își intensifice contribuția la activitățile ONU, urmărind ajungerea la o interpretare comună a Rezoluției Adunării Generale a ONU privind modalitățile participării UE la lucrările AG a ONU și colaborând cu partenerii săi în vederea implementării totale a acesteia; să prezinte Parlamentului un raport privind aplicarea sa în practică;

               (c)

               să conlucreze cu statele membre ale UE și cu delegația UE la ONU în vederea îmbunătățirii coordonării, a transparenței și a schimburilor de informații în cadrul Consiliului de Securitate al Organizației Națiunilor Unite (CSONU), precum și în vederea apărării pozițiilor și intereselor UE în cadrul CSONU de către statele membre care fac parte din CSONU sau, în cazul celor care nu fac parte, de către un reprezentant al UE, la invitația președintelui; să crească puterea UE de impact asupra deciziilor CSONU și să crească vizibilitatea UE la ONU în privința chestiunilor esențiale ale CSONU;

               (d)

               să asigure o puternică reprezentare a UE la nivelul tuturor instituțiilor și agențiilor specializate ale ONU;

               (e)

               să dezvolte o strategie pe termen lung care să vizeze apartenența la ONU și să susțină o diplomație publică mai puternică în afacerile ONU;

         UE și guvernanța globală

               (f)

               să promoveze un multilateralism efectiv, ca principal obiectiv strategic al UE, consolidând reprezentativitatea, transparența, responsabilitatea, eficiența și eficacitatea ONU, cu scopul de a îmbunătăți randamentul său pe teren; să reamintească necesitatea de a realiza un nou echilibru instituțional între rolul emergent al G20, Organizația Națiunilor Unite și agențiile acesteia, și instituțiile financiare internaționale (IFI); în această privință, să consolideze guvernanța globală și să caute soluții prin care să se îmbunătățească coordonarea între forurile de tip „G” și sistemul ONU, în măsura în care dimensiunea economică ar putea fi acoperită într-un mod eficient de către aceste grupuri, cu condiția ca ONU să își mențină rolul central și să rămână organul legitim pentru acțiunile la nivel mondial;

               (g)

               să se implice mai activ cu partenerii strategici și cu alți parteneri bilaterali și multilaterali, în special cu SUA, pentru a promova soluții eficace la problemele care afectează atât cetățenii UE, cât și lumea în general, inclusiv persoanele cele mai sărace și cele mai vulnerabile;

               (h)

               să sprijine activ realizarea unei reforme cuprinzătoare și consensuale a Consiliului de Securitate al ONU, în vederea consolidării legitimității, reprezentării regionale, responsabilității și a eficacității sale; să insiste asupra faptului că un loc pentru UE în Consiliul de Securitate extins rămâne un obiectiv central, pe termen lung, al Uniunii Europene; să solicite Vicepreședintelui Comisiei / Înalt Reprezentant (VP/ÎR) să elaboreze o poziție comună a statelor membre în această privință; în vederea realizării acestui obiectiv, să depună eforturi pentru coordonarea prealabilă a pozițiilor exprimate în cadrul Consiliului UE cu privire la acordarea statutului de membru al CSONU unor noi țări și la reforma procesului decizional în cadrul acestui organism;

               (i)

               să se implice în reflecția inițiată în cadrul Adunării Generale a ONU privind rolul ONU în guvernanța globală, în vederea îmbunătățirii transparenței și a cooperării; să promoveze o mai mare cooperare între UE și Adunarea Generală a ONU;

               (j)

               să contribuie la revitalizarea Adunării Generale a ONU și să îi crească eficiența, printre altele prin susținerea activității grupului de lucru ad-hoc, prin încurajarea unor dezbateri tematice mai aprofundate și mai orientate către rezultate cu privire la problemele actuale importante, și prin strângerea legăturii Adunării Generale a ONU cu alte părți interesate, inclusiv cu societatea civilă și cu alte organizații și foruri internaționale și regionale; să sublinieze necesitatea de a continua unificarea agendelor Adunării Generale a ONU și a principalelor sale comisii; să sublinieze că această revitalizare nu poate fi asigurată decât dacă Adunarea Generală a ONU va lua măsuri relevante și adecvate în problemele care privesc întreaga comunitate internațională;

               (k)

               să își reconfirme angajamentul de a se asigura că ONU dispune de resurse financiare adecvate și că acestea sunt gestionate eficient și eficace, în conformitate cu principiile disciplinei și coerenței bugetare, cu respectarea celor mai înalte standarde internaționale;

         Pacea și securitatea

      Menținerea și consolidarea păcii

               (l)

               să consolideze parteneriatul operațional și să promoveze coerența strategică și eficacitatea eforturilor colective de consolidare a păcii, printre altele, prin activitatea Comisiei speciale pentru operațiuni de menținere a păcii;

               (m)

               să promoveze cooperarea și să creeze parteneriate în domeniul prevenirii conflictelor, al gestionării crizelor și al soluționării conflictelor cu ONU, OSCE, Uniunea Africană (UA), Liga Arabă și cu alte organizații internaționale și regionale, precum și cu societatea civilă; să îmbunătățească capacitățile de consolidare a păcii ale organizațiilor regionale, printre altele, prin intermediul parteneriatelor triple UE-ONU-UA și UE-ONU-ECOWAS;

               (n)

               să promoveze colaborarea dintre diferiții actori ai structurii de consolidare a păcii, în special dintre Secretariatul ONU, CSONU, Adunarea Generală a ONU și statele membre ale ONU implicate în misiunile de consolidare a păcii; să continue eforturile pentru ca statele membre ale UE să contribuie cu capacități speciale, precum transporturi, logistică și formare, la misiunile de pace ale ONU; să examineze opțiunea de a lansa o operațiune militară pe baza politicii comune de securitate și apărare (PSAC), incluzând eventual desfășurarea unui grup tactic de luptă pentru a preceda misiunile ONU de pace, dacă ONU solicită acest lucru, acordând o atenție specială protecției tuturor membrilor misiunilor de menținere a păcii și ai grupurilor tactice de luptă; să susțină dezvoltarea capacității de prevenire, mediere și gestionare a conflictelor, precum și de menținere și consolidare a păcii la nivel național și subnațional; să promoveze schimburile de cunoștințe practice și de bune practici între parteneri;

               (o)

               să contribuie la analiza capacităților civile ale ONU, pentru identificarea unor modalități practice de a echilibra cererea și oferta în domeniile critice ale capacităților civile; să accelereze procesul de recrutare, să elimine incompatibilitățile operaționale și să evite suprapunerea atunci când se desfășoară capabilități civile PSAC în sprijinul acțiunilor ONU; să exploreze opțiunile pentru desfășurarea în comun a unor echipe de reacție în caz de criză în cadrul unei operațiuni ONU, dacă sunt necesare capacități care să poată fi rapid desfășurate;

               (p)

               să asigure participarea femeilor în toate etapele proceselor de pace și implicarea lor sistematică în diplomația preventivă, în sistemul de avertizare rapidă și în monitorizarea securității; să țină seama, în conformitate cu Rezoluția 1325 (2000) a CSONU privind femeile, pacea și securitatea, de necesitatea integrării perspectivei de gen în cadrul prevenirii conflictelor, operațiunilor de menținere a păcii, asistenței umanitare, reconstrucției post-conflict și inițiativelor DDR (25); să contribuie activ la implementarea Rezoluției 1325 a CSONU de către toate statele membre ale ONU;

               (q)

               să coopereze cu ONU pentru a contracara actualele amenințări globale, cum ar fi schimbările climatice, proliferarea armelor nucleare, criminalitatea organizată și terorismul sau pandemiile;

               (r)

               să contribuie la încheierea cu succes și la continuarea favorabilă a Conferinței ONU cu privire la Tratatul privind comerțul cu arme din 2012 și a Conferinței de analiză a Programului de acțiune privind armele de calibru mic și armament ușor din 2012;

      Responsabilitatea de a proteja (R2P)

               (s)

               să ofere asistență statelor pentru îndeplinirea responsabilităților lor de protejare a populației proprii; să pună accentul pe necesitatea unei acțiuni internaționale prompte și adecvate pentru a preveni și a opri genocidele, epurările etnice, crimele de război și crimele împotriva umanității;

               (t)

               să contribuie la avansarea, din punct de vedere politic și instituțional, a implementării conceptului de R2P în organismele ONU, în special în CSONU, AGONU și CDOONU, asumând concluziile și învățămintele de pe urma intervenției din Libia și a incapacității de a reacționa rapid în cazul Siriei; să faciliteze dezbaterea privind modul în care organele ONU, în special Consiliul de Securitate al ONU, ar putea utiliza acest concept pentru a asigura o mai bună cooperare între statele membre ale ONU în caz de criză; să promoveze rolul pozitiv al organizațiilor regionale în dezvoltarea și aplicarea unei abordări operaționale a R2P;

               (u)

               să lucreze cu partenerii pentru a se asigura că acest concept se axează pe prevenire, protecție și pe reconstrucția post-conflict, în concordanță cu structura tripartită a R2P: responsabilitate de a preveni, de a proteja și de a reconstrui; să asiste statele în consolidarea capacităților lor în acest domeniu, printre altele prin ameliorarea mecanismelor de alertă rapidă și a capacităților ONU de mediere; să încurajeze, în cooperare cu statele membre ale ONU, înființarea de puncte de contact pentru monitorizarea situațiilor de conflict emergente și pentru consolidarea capacităților relevante în cadrul delegațiilor UE;

               (v)

               să reconfirme fără ezitări angajamentul UE față de conceptul de R2P și să inițieze un consens interinstituțional cu privire la R2P între Parlamentul European, SEAE și statele membre ale UE, care ar putea determina o acțiune mai coerentă a UE cu privire la aceste probleme în cadrul forurilor ONU;

      Medierea

               (w)

               să promoveze medierea ca instrument rentabil de prevenire și de soluționare pașnică a conflictelor, precum și de prevenire a reizbucnirii conflictelor; să elaboreze orientări de mediere mai eficace în domeniul statului de drept și al responsabilității democratice;

               (x)

               să acorde prioritate și să intensifice aplicarea acestui instrument, și să continue să dezvolte capacitățile de mediere din cadrul SEAE, pe baza conceptului de Consolidare a capacităților UE de mediere și dialog;

               (y)

               să coopereze îndeaproape, în cadrul medierilor, cu ONU și cu alți actori; să depună toate eforturile pentru crearea de sinergii, în activitățile de mediere, cu Departamentul ONU pentru afaceri politice (DPA); să susțină parteneriatul și cooperarea organizațiilor internaționale, regionale și subregionale cu ONU, între ele și cu societatea civilă, de exemplu printr-un parteneriat comun UE-ONU privind capacitățile de mediere; să îmbunătățească comunicarea reciprocă a informațiilor, cooperarea și coordonarea, pentru a asigura coerența și complementaritatea eforturilor depuse de actorii implicați în mediere;

      Justiția internațională

               (z)

               să consolideze sistemul internațional de justiție penală; să sublinieze rolul CPI în combaterea impunității și să promoveze CPI ca unic organism judiciar permanent cu jurisdicție asupra autorilor individuali de crime de război, crime împotriva umanității și genocide, în cazul în care instanțele naționale nu pot sau nu vor să se ocupe de aceștia;

               (aa)

               să consolideze CPI, oferindu-i sprijin politic, diplomatic, financiar și logistic; să încurajeze toate statele membre ale ONU să se alăture Curții, ratificând Statutul de la Roma; să încurajeze o cooperare strânsă între ONU, organismele și agențiile sale, și Curte;

         Drepturile omului

               (ab)

               să consolideze eforturile internaționale urmărind recunoașterea caracterului universal, indivizibil, interdependent și corelat al tuturor drepturilor omului stipulate în convențiile ONU; să contribuie la consolidarea capacităților naționale care permit îndeplinirea obligațiilor internaționale în materie de drepturile omului; să sublinieze, în acest context, necesitatea garantării dreptului la libertatea de religie și de credință pentru toți;

               (ac)

               să susțină activ inițiativa condusă de Africa și recomandarea Comisiei privind statutul femeilor, acționând în vederea adoptării, în 2012, a unei rezoluții a AG a ONU în vederea interzicerii mutilării genitale a femeilor (MGF) pe întregul glob; să solicite ÎR/VP și Comisiei să acorde prioritate absolută asigurării reușitei acestui proces;

               (ad)

               să promoveze în continuare integrarea drepturilor omului în toate aspectele activității ONU, reafirmând faptul că drepturile omului sunt inextricabil legate de celelalte obiective ale ONU privind pacea, securitatea și dezvoltarea;

               (ae)

               să participe proactiv la activitatea Consiliului ONU pentru Drepturile Omului, susținând în comun rezoluțiile, pronunțând declarații și participând la dialogurile și dezbaterile interactive, pentru a asigura un mai bun echilibru în cadrul activității Consiliului ONU pentru Drepturile Omului;

               (af)

               să consolideze capacitatea de alertă rapidă în cadrul procedurilor speciale, prin crearea unui mecanism care să permită declanșarea automată a semnalării a unei situații în cadrul UNHRC; să consolideze procesul de monitorizare a punerii în practică a recomandărilor din cadrul procedurilor speciale;

               (ag)

               să încerce să consolideze procesul de evaluare periodică universală (UPR) prin includerea de recomandări în dialogurile bilaterale și multilaterale cu statele membre ale ONU și prin fundamentarea acestor dialoguri pe și în jurul normelor și standardelor internaționale;

               (ah)

               să își continue eforturile în cadrul Adunării Generale a ONU și al comisiilor sale cu privire la necesitatea unui moratoriu privind aplicarea pedepsei cu moartea, moratoriu care continuă să se bucure de susținere din partea unui număr tot mai mare de țări, precum și cu privire la drepturile copilului, la libertatea mass-mediei și la toleranța religioasă; să sprijine toate eforturile de eliminare a torturii; să încurajeze, în special, adoptarea Protocolului opțional la Convenția ONU împotriva torturii;

         Susținerea democrației

               (ai)

               să contribuie la aproprierea la nivel local a proceselor democratice și la dezvoltarea unei culturi a democrației și a statului de drept; să extindă sprijinul acordat democrației dincolo de procesul electoral, pentru a susține democrația pe termen lung și pentru a putea să ofere cetățenilor rezultate tangibile; să asigure o mai mare implicare a parlamentelor și a partidelor politice în programele de sprijinire a democrației; să evidențieze importanța ONG-urilor independente, care au libertatea de acțiune necesară pentru dezvoltarea unei culturi civice puternice;

               (aj)

               să se axeze pe incluziunea socială și economică, pe tranziția democratică și procesele politice/electorale, pe consolidarea capacităților, pe consolidarea societății civile, pe participarea tinerilor la democrația parlamentară și pe apărarea libertății de exprimare, a libertății de conștiință și a libertății religioase, precum și pe protecția drepturilor femeilor, inclusiv în privința participării lor la viața publică și politică, atât la nivelul practicilor sociale, cât și al legislației;

               (ak)

               să integreze mai bine sprijinul acordat democrației în acțiunea externă a UE; să sprijine guvernarea democratică prin diferitele sale instrumente financiare și utilizând resursele delegațiilor UE, în măsura posibilului; să conlucreze cu ONU și cu ceilalți parteneri, la nivel mondial și local, pentru a consolida statul de drept, pentru a promova independența mass-mediei și pentru a crea și consolida instituții democratice care să poată oferi rezultate;

               (al)

               să se asigure că mandatele misiunilor de menținere a păcii țin seama de necesitatea de a sprijini misiunile de observare a alegerilor și de a le pune la dispoziție mijloacele necesare pentru a garanta siguranța observatorilor de pe teren;

         Dezvoltarea

               (am)

               să raționalizeze politicile UE în materie de dezvoltare la toate nivelurile, pentru a evita contradicțiile între politicile în favoarea dezvoltării, pe de o parte, și obstacolele din calea dezvoltării țărilor partenere, pe de altă parte, în cadrul forurilor și al acordurilor bilaterale și multilaterale; să acorde o atenție deosebită implicațiilor asupra drepturilor omului și a dezvoltării în cadrul acordurilor de liber-schimb și pe parcursul negocierilor purtate la nivelul OMC;

               (an)

               să își continue acțiunile de asigurare a centralității ființei umane în cadrul oricărui proces de dezvoltare; să dea curs Declarației ONU privind dreptul la dezvoltare, axându-se pe măsurile practice necesare punerii sale în aplicare;

               (ao)

               să se asigure că proporția ajutorului european global canalizat prin bugetul UE nu este redusă și că acesta își menține dimensiunea axată pe combaterea sărăciei și a foametei; să aibă în vedere alocarea a 20 % din întreaga asistență a UE în favoarea serviciilor sociale de bază, conform definiției de ONU, cu un accent special pe accesul liber și universal la serviciile de bază în domeniul sănătății și educației primare, luând în considerare sprijinul UE pentru inițiativa „Educație pentru toți” și angajamentul său de avea un rol în materie de sănătate globală;

               (ap)

               să contribuie la creșterea coerenței politicilor de dezvoltare și la îmbunătățirea eficacității ajutorului pentru dezvoltare, deoarece acestea rămân aspecte-cheie pentru realizarea Obiectivelor de dezvoltare ale mileniului;

               (aq)

               să conducă și să accelereze acțiunile ONU vizând realizarea ODM, concentrându-se în special asupra obiectivelor în privința cărora s-au realizat cele mai puține progrese;

               (ar)

               menținându-și angajamentul de a eradica sărăcia în colaborare cu comunitatea internațională, să acționeze în vederea stabilirii unei agende ambițioase a ODM pentru perioada post-2015, ținând seama de progresele realizate, dar și de problemele rămase;

               (as)

               să urmărească rezultatele Conferinței Rio+20 a ONU privind dezvoltarea sustenabilă și să ia măsuri pentru implementarea completă a concluziilor acesteia, printre altele prin promovarea dezvoltării sustenabile ca principiu director al dezvoltării mondiale pe termen lung;

               (at)

               să creeze un grup al ONU format din personalități marcante;

               (au)

               să dea curs în mod activ concluziilor adoptate la Busan;

               (av)

               să contribuie în mod decisiv la lupta împotriva speculațiilor cu produse alimentare și la soluționarea problemelor stringente ale sărăciei și foametei;

               (aw)

               să acorde prioritate securității alimentare, capacității de producție din agricultură, infrastructurii, consolidării capacităților, creșterii economice favorabile incluziunii, piețelor favorabile și noilor întreprinderi, accesului la tehnologie, precum și dezvoltării umane și sociale din țările cel mai puțin dezvoltate, în conformitate cu Programul de acțiune de la Istanbul și cu concluziile adoptate la cea de a 13-a sesiune a UNCTAD, din 26 aprilie 2012, de la Doha;

               (ax)

               să-și reitereze angajamentul față de principiile de la Roma privind securitatea alimentară; să să-și exprime dezacordul clar cu privire la consecințele speculației cu produse alimentare;

               (ay)

               să încurajeze țările în curs de dezvoltare, cu sprijinul donatorilor internaționali, să adopte măsuri pe termen lung pentru a se asigura că seceta nu duce în mod inevitabil la foamete; să pună în aplicare strategii de reducere a riscurilor de catastrofe și sisteme de avertizare timpurie;

               (az)

               să susțină integral rolul fundamental al ONU, și în special al oficiului ONU pentru Coordonarea afacerilor umanitare;

               (ba)

               să reafirme angajamentul pe termen lung al UE de susținere a bunăstării oamenilor din Cornul Africii și de combatere a cauzelor principale ale insecurității alimentare structurale și ale conflictelor.

         Schimbările climatice, protecția globală a mediului și sustenabilitatea ecologică

               (bb)

               să-și asume un rol de lider în guvernanța globală în domeniul climei și în cooperarea internațională pentru atenuarea schimbărilor climatice; să contribuie la o arhitectură instituțională care să fie incluzivă, transparentă, echitabilă și care să prevadă o reprezentare echilibrată atât a țărilor dezvoltate, cât și a țărilor în curs de dezvoltare, în organismele de conducere pertinente; să continue dialogul cu actorii cheie, cum ar fi țările BRICS și cu cele în curs de dezvoltare, având în vedere că schimbările climatice au devenit un element esențial al relațiilor internaționale; să continue dezvoltarea capacităților SEAE pentru edificarea unei politici diplomatice a UE în domeniul schimbărilor climatice;

               (bc)

               să continue să capaciteze cetățenii în domeniul guvernanței în materie de mediu, printr-o aplicare efectivă la nivel mondial a principiului 10 al Declarației de la Rio; în acest context, să extindă dispozițiile Convenției de la Aarhus dincolo de Comisia economică pentru Europa a Organizației Națiunilor Unite (CEE-ONU), printr-o convenție mondială sau prin deschiderea Convenției de la Aarhus către părți din afara CEE-ONU; să promoveze o guvernanță mai bună în privința dezvoltării sustenabile, printre altele prin consolidarea Programului pentru mediu al ONU (PMONU); să coopereze activ cu partenerii săi pentru o aplicare mai extinsă la nivel global a legilor privind mediul;

               (bd)

               să direcționeze poziția comună a UA și a UE către modernizarea PMONU prin crearea unei agenții specializate a ONU, cu sediu la Nairobi, în Kenya; să abordeze, în acest nou cadru instituțional, problemele finanțării, transferului de tehnologie și consolidării capacităților pentru o dezvoltare sustenabilă;

               (be)

               să susțină biodiversitatea și protecția climei în țările în curs de dezvoltare, în conformitate cu obiectivele stabilite în Convenția-cadru a ONU privind schimbările climatice și în Convenția privind diversitatea biologică; să considere mările și oceanele unul dintre pilonii-cheie ai cadrului de la Rio, alături de protecția climei și a biodiversității;

               (bf)

               să sprijine participarea activă a Comisiei la dezbaterile în curs cu privire la lacunele în materie de protecție și la remedierea acestora, dezbateri inițiate de Înaltul Comisar ONU pentru Refugiați (ICNUR) în cadrul Dialogului 2010 al Înaltului Comisar pe tema problemelor legate de protecție, care urmărește ameliorarea cadrului internațional existent pentru protecția persoanelor strămutate forțat sau a apatrizilor; să participe în mod activ la dezbaterea referitoare la termenul de „refugiat climatic” (având drept scop identificarea persoanelor nevoite să-și părăsească locuințele și să se refugieze în altă țară ca urmare a schimbărilor climatice), urmărind, printre altele, găsirea unei eventuale definiții juridice a acestui termen, care nu este încă recunoscut în dreptul internațional sau în vreun acord internațional cu efecte juridice obligatorii;

         Diverse

               (bg)

               să promoveze interacțiunea dintre guverne și parlamente în chestiunile globale și să stimuleze dezbaterea privind rolul parlamentelor la nivel mondial; să consolideze caracterul democratic, răspunderea și transparența guvernanței globale și să permită participarea publicului larg și a parlamentelor la activitățile ONU;

         2.   încredințează Președintelui sarcina de a transmite prezenta recomandare VP/ÎR, Consiliului și, spre informare, Comisiei.

      (1)  Texte adoptate, P7_TA(2011)0255.

      (2)  Texte adoptate, P7_TA(2011)0229.

      (3)  Consiliul Uniunii Europene 11298/2011.

      (4)  Rezoluția Adunării Generale a ONU A/RES/66/256.

      (5)  Rezoluția Adunării Generale a ONU A/RES/66/209.

      (6)  Rezoluția Adunării Generale a ONU A/RES/66/253.

      (7)  Rezoluția Adunării Generale a ONU A/RES/66/224.

      (8)  Rezoluția Adunării Generale a ONU A/RES/66/223.

      (9)  Rezoluția Adunării Generale a ONU A/RES/66/219.

      (10)  Rezoluția Adunării Generale a ONU A/RES/66/210.

      (11)  Rezoluția Adunării Generale a ONU A/RES/66/163.

      (12)  Rezoluția Adunării Generale a ONU A/RES/66/59.

      (13)  Rezoluția Adunării Generale a ONU A/RES/66/159.

      (14)  Rezoluția Adunării Generale a ONU A/RES/66/151.

      (15)  Rezoluția Adunării Generale a ONU A/RES/66/167.

      (16)  Rezoluția Adunării Generale a ONU A/RES/65/276.

      (17)  Rezoluția Adunării Generale a ONU A/RES/64/236.

      (18)  Texte adoptate, P7_TA(2012)0058.

      (19)  Texte adoptate, P7_TA(2011)0507.

      (20)  Texte adoptate, P7_TA(2011)0334.

      (21)  Texte adoptate, P7_TA(2010)0482.

      (22)  JO C 99 E, 3.4.2012, p. 56.

      (23)  JO C 99 E, 3.4.2012, p. 7.

      (24)  JO C 124 E, 25.5.2006, p. 549.

      (25)  Dezarmare, demobilizare, reinserție și reintegrare.