title: Recomandarea nr. S2 din 22 octombrie 2013 privind dreptul la prestații în natură pentru persoanele asigurate și membrii familiei acestora în timpul șederii într-o țară terță în temeiul unei convenții bilaterale între statul membru competent și țara terță  Text cu relevanță pentru SEE și pentru Acordul CE/Elveția

text:
               18.2.2014

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 46/8

         RECOMANDAREA NR. S2
   din 22 octombrie 2013
   privind dreptul la prestații în natură pentru persoanele asigurate și membrii familiei acestora în timpul șederii într-o țară terță în temeiul unei convenții bilaterale între statul membru competent și țara terță
   (Text cu relevanță pentru SEE și pentru Acordul CE/Elveția)
   (2014/C 46/09)
   COMISIA ADMINISTRATIVĂ PENTRU COORDONAREA SISTEMELOR DE SECURITATE SOCIALĂ,
   având în vedere articolul 72 litera (a) din Regulamentul (CE) nr. 883/2004 al Parlamentului European și al Consiliului (1) din 29 aprilie 2004 privind coordonarea sistemelor de securitate socială, conform căruia Comisia administrativă este responsabilă de tratarea tuturor chestiunilor administrative sau de interpretare care decurg din dispozițiile Regulamentului (CE) nr. 883/2004 și ale Regulamentului (CE) nr. 987/2009 (2),
   având în vedere articolul 72 litera (c) din Regulamentul (CE) nr. 883/2004, în temeiul căruia Comisia administrativă promovează și dezvoltă cooperarea dintre statele membre și instituțiile acestora în materie de securitate socială,
   hotărând în conformitate cu condițiile prevăzute la articolul 71 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 883/2004,
   întrucât:

               (1)

               Importanța deosebită a principiului general al egalității de tratament pentru lucrătorii care nu sunt rezidenți în statul membru în care sunt angajați, incluzând lucrătorii transfrontalieri, a fost reiterată în considerentul 8 și în articolul 4 din Regulamentul (CE) nr. 883/2004.

               (2)

               Articolul 4 din Regulamentul (CE) nr. 883/2004 interzice discriminarea persoanelor cărora li se aplică acest regulament.

               (3)

               Curtea de Justiție a hotărât, de asemenea, că, în cazul în care aplicarea unei dispoziții din dreptul Uniunii este susceptibilă de a fi împiedicată de o măsură adoptată în temeiul unei convenții bilaterale, chiar și în cazul în care convenția nu intră sub incidența domeniului de aplicare al tratatului, fiecare stat membru are obligația de a facilita aplicarea respectivei dispoziții (3).

               (4)

               Chiar și în cazul în care o convenție încheiată între un singur stat membru și una sau mai multe țări terțe nu se încadrează în conceptul de „legislație” în sensul articolului 1 litera (l) din Regulamentul (CE) nr. 883/2004, aceasta nu poate afecta obligația ca fiecare stat membru să respecte principiul egalității de tratament prevăzut la articolul 45 din tratat (4).

               (5)

               Din acest motiv, ar trebui să se precizeze că prevederile convențiilor bilaterale privind securitatea socială între un stat membru și o țară terță trebuie să fie interpretate în sensul că ele trebuie să fie aplicate astfel încât să nu priveze o persoană și membrii familiei sale [articolul 1 litera (i) din Regulamentul (CE) nr. 883/2004] de drepturile aferente exercitării libertății de circulație în Uniunea Europeană, astfel cum se prevede în tratat.

               (6)

               Libera circulație nu poate fi pe deplin eficace dacă unei persoane care face obiectul legislației unui alt stat membru decât statul său de reședință nu i se aplică același tratament juridic ca și persoanelor care au reședința în respectivul stat membru și care se află în aceeași situație.

               (7)

               Dispozițiile din titlul III, capitolul 1 din Regulamentul (CE) nr. 883/2004 conțin norme conflictuale prin care se determină în ce condiții o persoană asigurată și membrii familiei sale au dreptul la prestații în natură în caz de boală în numele instituției competente, în timp ce își au reședința sau locul de ședere în alt stat membru.

               (8)

               Intenția dispozițiilor de la articolele 17 și 24-26 din Regulamentul (CE) nr. 883/2004 este de a asigura că acordarea prestațiilor în natură în caz de boală nu ar trebui să fie condiționată de reședința persoanei asigurate în statul membru competent pentru a nu descuraja lucrătorii migranți să își exercite dreptul la liberă circulație (5).

               (9)

               Aceasta se aplică, de asemenea, membrilor familiei astfel cum se definește la articolul 1 litera (i) din Regulamentul (CE) nr. 883/2004, care beneficiază în statul membru de reședință de prestații în natură în caz de boală, acordate în numele instituției competente de către instituția de la locul de reședință, în conformitate cu articolul 17 sau cu articolele 24-26 din Regulamentul (CE) nr. 883/2004.

               (10)

               Principiul egalității de tratament ar trebui să se aplice, de asemenea, și în cazurile în care statul membru competent a încheiat o convenție bilaterală cu o țară terță în care dispozițiile privind prestațiile în natură în caz de boală care devin necesare din motive medicale într-o țară terță sunt incluse, și cu condiția ca țara terță să fie pregătită să coopereze în cazuri individuale,

         RECOMANDĂ:

               (1)

               Un stat membru care a încheiat o convenție bilaterală privind securitatea socială cu o țară terță în care dispozițiile privind prestațiile în natură în caz de boală sunt incluse aplică aceste dispoziții persoanelor cărora li se aplică legislația acestui stat membru, precum și membrilor de familie ai acestora care au reședința în alt stat membru și care au dreptul de a beneficia de prestații în natură în baza articolului 17 sau articolelor 24-26 din Regulamentul (CE) nr. 883/2004, în cazul în care prestațiile în natură în caz de boală devin necesare din punct de vedere medical pe parcursul unei perioade de ședere în țara terță respectivă.

               (2)

               Prezenta recomandare se publică în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene. Ea se aplică din prima zi a celei de a doua luni de la publicare.

            Președintele Comisiei administrative

         Mariana ZIUKIENE

      (1)  JO L 166, 30.4.2004, p. 1 (rectificare JO L 200, 7.6.2004, p. 1).

      (2)  JO L 284, 30.10.2009, p. 1.

      (3)  Cauza 55/00, Gottardo, Rec./Rep., 2002, p. I-413, punctul 31; cauza 235/87, Matteucci, Rec./Rep., 1988, p. 5589, punctul 19.

      (4)  Cauza 55/00, Gottardo, Rec./Rep., 2002, p. I-413, punctul 35; cauza 23/92, Grana-Novoa, Rec./Rep., 1993, p. I-4505.

      (5)  Cauza 286/03, Silvia Hosse, Rec./Rep., 2006, p. I-01771, punctul 54.


title: Recomandarea Consiliului din 21 iunie 2013 cu scopul de a pune capăt situației de deficit public excesiv în Malta

text:
               26.6.2013

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 180/1

         RECOMANDAREA CONSILIULUI
   din 21 iunie 2013
   cu scopul de a pune capăt situației de deficit public excesiv în Malta
   2013/C 180/01
   CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,
   având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 126 alineatul (7),
   având în vedere recomandarea Comisiei Europene,
   întrucât:

               (1)

               În conformitate cu articolul 126 din tratat, statele membre trebuie să evite deficitele publice excesive.

               (2)

               Pactul de stabilitate și de creștere are la bază obiectivul unor finanțe publice solide ca mijloc de consolidare a condițiilor propice stabilității prețurilor și unei creșteri susținute și durabile, care să contribuie la crearea de locuri de muncă.

               (3)

               La 21 iunie 2013, Consiliul a hotărât, în conformitate cu articolul 126 alineatul (6) din tratat, că în Malta există un deficit excesiv.

               (4)

               În conformitate cu articolul 126 alineatul (7) din tratat și cu articolul 3 din Regulamentul (CE) nr. 1467/97 al Consiliului privind accelerarea și clarificarea aplicării procedurii de deficit excesiv (1), Consiliul trebuie să adreseze recomandări statului membru în cauză pentru ca acesta să pună capăt situației de deficit excesiv într-un termen dat. Recomandarea trebuie să stabilească un termen maxim de șase luni pentru luarea unor măsuri eficace de către statul membru vizat în vederea corectării deficitului excesiv. De asemenea, într-o recomandare pentru corectarea unui deficit excesiv, Consiliul ar trebui să solicite realizarea unor obiective bugetare anuale care, pe baza previziunilor ce stau la baza recomandării, să corespundă unei îmbunătățiri anuale minime a soldului structural, altfel spus a soldului ajustat ciclic, excluzând măsurile one-off și alte măsuri temporare, de cel puțin 0,5 % din PIB ca valoare de referință.

               (5)

               În conformitate cu articolul 2 din Regulamentul (CE) nr. 1467/97, obiectivul bugetar recomandat pentru ultimul an al perioadei de corecție trebuie să garanteze că reducerea necesară a diferenței dintre ponderea datoriei în PIB și valoarea de referință de 60 % din PIB prevăzută în tratat se va realiza în decurs de doi ani după corectarea deficitului excesiv, potrivit previziunilor Comisiei.

               (6)

               Previziunile Comisiei din primăvara anului 2013 arată că deficitul va continua să fie mai mare decât valoarea de referință în 2013 și în 2014, și anume de 3,7 % și, respectiv, de 3,6 % din PIB. Respectivele previziuni bugetare se bazează pe politicile actuale, încorporând astfel bugetul 2013 aprobat de Parlament în aprilie 2013, care include măsuri expansioniste atât pe partea de venituri, cât și pe partea de cheltuieli, precum și injecția de capital în favoarea Air Malta (0,6 % din PIB), deja planificată, ceea ce va avea un efect net de creștere a deficitului de 0,3 % din PIB. Măsurile expansioniste sunt doar parțial compensate de creșteri ale accizelor, de colectarea arieratelor fiscale, precum și de economii la nivel de cheltuieli și de creștere a contribuțiilor sociale care decurg din reforma sistemului de pensii din 2006. În plus, contribuția măsurilor one-off nete de reducere a deficitului, astfel cum au fost identificate de către Comisie, la efortul de consolidare ar urma să scadă brusc după 2012. Conform previziunilor Comisiei din primăvara anului 2013, noile deficite primare preconizate pentru 2013 și 2014 ar urma să conducă la o ulterioară creștere a datoriei publice, până la 73,9 % din PIB în 2013 și până la 74,9 % din PIB în 2014. Se estimează că în 2015 și 2016, deficitul public va rămâne peste valoarea de referință de 3 % din PIB, iar ponderea datoriei în PIB va crește la 75,6 % din PIB până în 2016.

               (7)

               În conformitate cu Regulamentul (CE) nr. 1467/97, corectarea deficitului excesiv ar trebui să se încheie în anul următor identificării acestuia, cu excepția cazului în care există circumstanțe speciale. Prin urmare, se justifică o corectare a deficitului excesiv până în 2014. În special, o traiectorie de ajustare credibilă și sustenabilă ar presupune obligația Maltei de a atinge un obiectiv general fixat pentru administrațiile publice de 3,4 % din PIB pentru 2013 și de 2,7 % din PIB în 2014, ceea ce corespunde unei îmbunătățiri anuale a soldului structural de 0,7 % din PIB în 2013 și de 0,7 % din PIB în 2014. Obiectivul pentru 2014 garantează că reducerea necesară a diferenței dintre ponderea datoriei în PIB și valoarea de referință de 60 % din PIB prevăzută în tratat se va realiza în decurs de doi ani după corectarea deficitului excesiv. Pentru a atinge obiectivele structurale menționate anterior, Malta ar trebui să adopte măsuri de consolidare suplimentare, în plus față de măsurile deja incluse în scenariul de referință, reprezentând circa 0,4 % din PIB în 2013 și ¾ % din PIB în 2014. Aceste obiective țin seama de necesitatea de a compensa efectele secundare negative ale consolidării fiscale asupra finanțelor publice, legate de impactul acesteia asupra creșterii PIB. Scenariul de referință pe care se construiește traiectoria de ajustare cuprinde previziunile Comisiei din primăvara anului 2013 și se extinde până în 2016, având la bază prezumția standard privind scăderea deviației PIB și sensibilitatea bugetului față de ciclu; acesta nu cuprinde însă injecția suplimentară de capital de care va beneficia Air Malta și care este planificată pentru 2015 potrivit programului de stabilitate pentru 2013. Așadar, se poate presupune că injecția de capital nu va avea loc sau va fi compensată de măsuri de contrabalansare.

               (8)

               Cadrul bugetar al Maltei este destul de flexibil, iar caracterul său neobligatoriu și orizontul scurt de planificare bugetară nu vin în sprijinul unei poziții bugetare solide. Directiva 2011/85/UE a Consiliului din 8 noiembrie 2011 privind cerințele referitoare la cadrele bugetare ale statelor membre (2) nu a fost încă transpusă. În plus, în conformitate cu articolul 5 din Regulamentul (UE) nr. 473/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 21 mai 2013 privind dispozițiile comune pentru monitorizarea și evaluarea proiectelor de planuri bugetare și pentru asigurarea corectării deficitelor excesive ale statelor membre din zona euro (3), Malta ar trebui să instituie organisme independente pentru monitorizarea respectării normelor bugetare. Deși programul de stabilitate precizează intenția guvernului de a înființa un consiliu bugetar, nu sunt prevăzute planuri concrete.

               (9)

               În conformitate cu articolul 9 alineatul (1) din Regulamentul (UE) nr. 473/2013, Malta ar trebui să prezinte Comisiei și Consiliului un program de parteneriat economic, simultan cu raportul prezentat în conformitate cu articolul 3 alineatul (4a) din Regulamentul (CE) nr. 1467/97.

               (10)

               În opinia Consiliului, măsurile de consolidare bugetară ar trebui să asigure o îmbunătățire durabilă a soldului bugetului general, vizând totodată creșterea calității finanțelor publice și consolidarea potențialului de creștere economică,

         ADOPTĂ PREZENTA RECOMANDARE:

               1.

               Malta ar trebui să pună capăt situației actuale de deficit excesiv până în 2014.

               2.

               Mai precis, Malta ar trebui:

                           (a)

                           să atingă un obiectiv global fixat pentru deficitul public general de 3,4 % din PIB în 2013 și de 2,7 % din PIB în 2014, ceea ce corespunde unei îmbunătățiri anuale a soldului structural de 0,7 % din PIB în 2013 și de 0,7 % din PIB în 2014. Această traiectorie de ajustare ar permite aducerea deficitului public general sub valoarea de referință de 3 % din PIB până în 2014, garantând totodată că ponderea datoriei publice brute se va apropia de valoarea de referință de 60 % din PIB într-un ritm satisfăcător;

                           (b)

                           să definească și să implementeze riguros măsurile necesare pentru corectarea deficitului excesiv până în 2014 și să utilizeze toate veniturile excepționale pentru reducerea deficitului.

               3.

               Consiliul stabilește data de 1 octombrie 2013 ca termen până la care Malta trebuie să ia măsuri eficace și, în conformitate cu articolul 3 alineatul (4a) din Regulamentul (CE) nr. 1467/97, să prezinte un raport detaliat privind strategia de consolidare pe care o are în vedere pentru atingerea obiectivelor.
               După corectarea deficitului excesiv, Malta este invitată să facă în continuare progrese într-un ritm corespunzător în vederea atingerii obiectivului pe termen mediu privind un buget echilibrat în termeni structurali, inclusiv prin respectarea valorii de referință privind cheltuielile. Pentru a limita riscurile legate de execuția bugetară, Consiliul invită Malta să își consolideze eficacitatea cadrului bugetar și să îmbunătățească monitorizarea execuției bugetare pe parcursul întregului an. Mai precis, Malta este invitată să pună în aplicare un cadru bugetar multianual obligatoriu și bazat într-o mai mare măsură pe norme. În plus, rolul organismelor independente de monitorizare a politicii bugetare ar trebui consolidat, în conformitate cu articolul 5 din Regulamentul (UE) nr. 473/2013.
               În final, pentru a asigura succesul strategiei de consolidare bugetară, autoritățile malteze sunt invitate să sprijine consolidarea bugetară prin reforme structurale ample, în conformitate cu recomandările Consiliului adresate Maltei în contextul Semestrului european, în special cele legate de componenta preventivă a procedurii privind dezechilibrele macroeconomice (4).
               Prezenta recomandare se adresează Maltei.

      Adoptată la Luxemburg, 21 iunie 2013.

            Pentru Consiliu

            Președintele

         M. NOONAN

      (1)  JO L 209, 2.8.1997, p. 6.

      (2)  JO L 306, 23.11.2011, p. 41.

      (3)  JO L 140, 27.5.2013, p. 11.

      (4)  Toate documentele referitoare la procedura de deficit excesiv pentru Malta pot fi consultate astfel: http://ec.europa.eu/economy_finance/economic_governance/sgp/deficit/countries/malta_en.htm


title: Recomandarea Consiliului din 9 decembrie 2013 cu privire la măsurile de integrare efectivă a romilor în statele membre

text:
               24.12.2013

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 378/1

         RECOMANDAREA CONSILIULUI
   din 9 decembrie 2013
   cu privire la măsurile de integrare efectivă a romilor în statele membre
   2013/C 378/01
   CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,
   având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 292 coroborat cu articolul 19 alineatul (1),
   având în vedere propunerea Comisiei Europene,
   întrucât:

               (1)

               În conformitate cu articolul 2 din Tratatul privind Uniunea Europeană (TUE), egalitatea este una dintre valorile pe care se întemeiază Uniunea. În conformitate cu articolul 3 alineatul (3) al doilea paragraf din TUE, Uniunea combate excluziunea socială și discriminările și promovează protecția drepturilor copilului.

               (2)

               În conformitate cu articolul 10 din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene (TFUE), în definirea și punerea în aplicare a politicilor și acțiunilor sale, Uniunea caută să combată orice discriminare pe motive de rasă sau origine etnică.

               (3)

               Articolul 19 alineatul (1) din TFUE permite adoptarea de către Consiliu a măsurilor necesare în vederea combaterii oricărei discriminări bazate pe sex, rasă sau origine etnică, pe religie sau convingeri, pe handicap, vârstă sau orientare sexuală.

               (4)

               Articolul 21 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene afirmă că se interzice discriminarea de orice fel bazată pe motive precum sexul, rasa, culoarea, originea etnică sau socială, caracteristicile genetice, limba sau apartenența la o minoritate națională.

               (5)

               Directiva 2000/43/CE a Consiliului (1) stabilește un cadru pentru combaterea discriminării pe baza rasei sau originii etnice pe teritoriul Uniunii, în domeniul ocupării forței de muncă și al formării, în educație și protecție socială (inclusiv domeniul securității sociale și al asistenței medicale), în ceea ce privește avantajele sociale și accesul la bunuri și servicii și furnizarea acestora, inclusiv accesul la locuințe.

               (6)

               În sensul prezentei recomandări, ca și în alte documente politice ale Parlamentului European și ale Consiliului, termenul „rom” este utilizat ca termen generic, desemnând grupuri de persoane care au caracteristici culturale mai mult sau mai puțin similare, cum ar fi sinti, travellers, kalé, gens du voyage etc., indiferent dacă sunt sedentare sau nu.

               (7)

               Mulți romi din Uniune continuă să se confrunte cu sărăcie extremă, excluziune socială, discriminare și obstacole în calea exercitării drepturilor lor fundamentale, ceea ce îi face vulnerabili în fața exploatării, de exemplu prin intermediul traficului de ființe umane. Prin urmare, ar trebui avute în vedere măsuri mai eficiente de incluziune socială, adaptate la situația și la necesitățile lor.

               (8)

               Situația copiilor de etnie romă din Uniune este deosebit de îngrijorătoare, din cauza unei serii de factori care îi pot face pe aceștia extrem de vulnerabili și de expuși riscului de a se confrunta, printre altele, cu o stare de sănătate precară, cu condiții improprii de locuit, cu o alimentație deficitară, cu excluziune, discriminare, cu rasism și cu violență. Excluziunea socială a copiilor de etnie romă este adesea legată de neînregistrarea nașterilor, de lipsa documentelor de identitate, de participarea redusă la sistemele de educație și de îngrijire destinate copiilor preșcolari, precum și la sistemele de învățământ superior și de ratele ridicate de părăsire timpurie a școlii. Segregarea reprezintă un obstacol considerabil, care împiedică accesul la educația de calitate. De asemenea, o parte dintre copiii de etnie romă sunt victime ale traficului și ale exploatării prin muncă.

               (9)

               Romii care sunt resortisanți ai țărilor terțe și care se află în situație de ședere legală în statele membre se pot, de asemenea, afla într-o situație vulnerabilă, în special atunci când se confruntă cu aceleași condiții precare de viață ca mulți cetățeni de etnie romă ai Uniunii, fiind în același timp expuși provocărilor cu care se confruntă mulți imigranți veniți din afara Uniunii.

               (10)

               În contextul mobilității în interiorul Uniunii, este necesar să se respecte dreptul la libera circulație a cetățenilor Uniunii și condițiile pentru exercitarea acestuia, inclusiv deținerea de resurse suficiente și a unei asigurări medicale complete, în conformitate cu Directiva 2004/38/CE a Parlamentului European și a Consiliului (2), urmărindu-se, în același timp, ameliorarea condițiilor de trai ale romilor și continuarea măsurilor de promovare a integrării economice și sociale a acestora în statele membre de origine, precum și în statele membre de reședință.

               (11)

               Rezoluțiile Parlamentului European din 9 septembrie 2010 referitoare la situația romilor și la libera circulație în Uniunea Europeană și din 9 martie 2011 privind Strategia UE privind incluziunea romilor au făcut apel la Comisie și la statele membre să activeze strategiile și instrumentele existente ale Uniunii pentru a asigura incluziunea socioeconomică a romilor.

               (12)

               În Comunicarea sa din 5 aprilie 2011 intitulată „Un cadru UE pentru strategiile naționale de integrare a romilor până în 2020”, Comisia a încurajat statele membre să adopte sau să dezvolte în continuare o abordare globală și să sprijine o serie de obiective în domenii precum educația, ocuparea unui loc de muncă, serviciile medicale și locuințele, în vederea accelerării integrării romilor.

               (13)

               La 19 mai 2011, Consiliul a adoptat concluziile intitulate „Cadrul UE pentru strategiile naționale de integrare a romilor până în 2020”, care exprimă angajamentul statelor membre de a promova incluziunea socială și economică a romilor.

               (14)

               Consiliul European reunit la 23 și 24 iunie 2011 a solicitat punerea în aplicare rapidă a Concluziilor Consiliului din 19 mai 2011, în special în direcția pregătirii, actualizării sau elaborării unor strategii naționale ale statelor membre de integrare a romilor sau a unor pachete integrate de măsuri de politică în cadrul politicilor mai generale de incluziune socială, în vederea îmbunătățirii situației romilor.

               (15)

               În Comunicarea sa din 21 mai 2012 intitulată „Strategiile naționale de integrare a romilor: o primă etapă în punerea în aplicare a cadrului UE”, Comisia a prezentat rezultatele unei prime evaluări a tuturor strategiilor naționale de integrare a romilor și a pachetelor integrate de măsuri de politică și a invitat statele membre să aibă în vedere, în perspectivă, o serie de adaptări.

               (16)

               Comisia și-a consolidat dialogul cu statele membre privind integrarea romilor, în special prin instituirea, în octombrie 2012, a rețelei de puncte de contact naționale pentru integrarea romilor, în vederea dezbaterii soluțiilor avute în vedere cu privire la provocările identificate. În noiembrie și decembrie 2012, un grup de puncte de contact naționale pentru integrarea romilor a desfășurat o dezbatere suplimentară privind modul în care se poate spori eficacitatea măsurilor menite să asigure integrarea romilor în statele membre. Grupul a prezentat concluziile dezbaterii respective rețelei de puncte de contact naționale pentru integrarea romilor.

               (17)

               În comunicarea sa din 26 iunie 2013 intitulată „Progrese înregistrate în punerea în aplicare a strategiilor naționale de integrare a romilor”, Comisia a subliniat necesitatea unor măsuri suplimentare menite să asigure condițiile prealabile esențiale pentru o punere în aplicare eficientă a măsurilor care vizează accelerarea progreselor în direcția integrării a romilor cât mai curând posibil.

               (18)

               Comunicarea Comisiei din 3 martie 2010 intitulată „Europa 2020: O strategie europeană pentru o creștere inteligentă, ecologică și favorabilă incluziunii” („strategia Europa 2020”) a dat un nou impuls luptei împotriva sărăciei și a excluziunii sociale, prin stabilirea unor obiective europene comune de reducere a numărului de persoane expuse riscului de sărăcie și de excluziune socială, de reducere a ratelor de părăsire timpurie a școlii și de creștere a coeficientului de absolvire a școlii și a nivelurilor de ocupare a forței de muncă. Integrarea romilor reprezintă o parte esențială a eforturilor convergente depuse în acest context de Uniune și de statele membre. Cadrul actualei guvernanțe a semestrului european promovează punerea în aplicare a recomandărilor relevante specifice fiecărei țări, iar concluziile Consiliului din 20 iunie 2013 intitulate „Către investiții sociale pentru creștere economică și coeziune” oferă orientări suplimentare pentru eforturile necesare în vederea asigurării unei creșteri favorabile incluziunii.

               (19)

               Având în vedere considerațiile de mai sus și deficiențele identificate, este necesar să se îmbunătățească și să se monitorizeze eficacitatea măsurilor de integrare a romilor. Aceste acțiuni ar trebui să fie întreprinse cu respectarea deplină a principiului subsidiarității și a responsabilității principale a statelor membre în acest domeniu, ținându-se seama de faptul că colectarea de date pe baza unor considerente etnice poate deveni o chestiune delicată și recunoscându-se faptul că statele membre ar trebui să își aleagă metodele proprii de monitorizare, inclusiv metodele corespunzătoare pentru orice colectare de date, precum și posibilii indicatori.

               (20)

               Prezenta recomandare urmărește să valorifice diversele recomandări enunțate anterior în rezoluțiile Parlamentului European, concluziile Consiliului și comunicările Comisiei privind integrarea romilor. Scopul prezentei recomandări este să completeze legislația existentă a Uniunii privind combaterea discriminării în vederea facilitării punerii în aplicare și a executării mai eficace a acesteia.

               (21)

               Prezenta recomandare nu se referă la diferențele de tratament pe motive de naționalitate și nu aduce atingere dispozițiilor și condițiilor legate de statutul juridic al resortisanților țărilor terțe și al apatrizilor de pe teritoriul statelor membre în temeiul legislației naționale și a Uniunii sau efectelor juridice ale acestui statut.

               (22)

               Regulamentul (UE) nr. 1303/2013 al Parlamentului European și al Consiliului (3) solicită statelor membre, după caz, să stabilească o abordare integrată de natură să răspundă nevoilor specifice zonelor geografice cele mai afectate de sărăcie sau ale grupurilor-țintă expuse cel mai mult riscului de discriminare sau de excluziune socială, în special cu referire la comunitățile marginalizate. Regulamentul (UE) nr. 1304/2013 al Parlamentului European și al Consiliului (4) pentru perioada de programare 2014-2020 include o investiție prioritară în cadrul Fondului social european (FSE) axată pe integrarea socioeconomică a comunităților marginalizate, cum este cea a romilor, suplimentând celelalte fonduri structurale și de investiții europene (ESIF) (5),

         LUÂND ACT DE FAPTUL CĂ:
   SCOP
   Scopul prezentei recomandări este de a oferi orientări statelor membre pentru ca acestea să poată spori eficacitatea măsurilor pe care le propun pentru a realiza integrarea romilor și a consolida punerea în aplicare a strategiilor naționale de integrare a romilor sau a pachetelor integrate de măsuri de politică în cadrul politicilor mai ample de incluziune socială menite să îmbunătățească situația romilor și să elimine orice decalaj între romi și populația în general.
   Dimensiunea și situația socială și economică a populației rome variază considerabil între diversele state membre. În consecință, abordările la nivel național ale integrării romilor ar trebui adaptate circumstanțelor și nevoilor specifice de la fața locului, inclusiv prin adoptarea sau continuarea urmăririi unor politici destinate grupurilor marginalizate și dezavantajate, precum romii, într-un context mai larg.
   Prezenta recomandare se axează în mod explicit pe măsurile de promovare a integrării romilor, fără a intenționa să excludă alte grupuri marginalizate și dezavantajate. Măsurile de integrare ar trebui să se bazeze pe aceleași principii în condiții comparabile.
   RECOMANDĂ STATELOR MEMBRE:
   1.   CHESTIUNI DE FOND ÎN CADRUL POLITICII RELEVANTE

      Măsuri eficace de politică

               1.1.

               Adoptarea, în vederea promovării unei egalități depline a romilor în practică, a unor măsuri eficiente de politică menite să asigure egalitatea de tratament și respectarea drepturilor fundamentale ale acestora, inclusiv accesul egal la educație, locuri de muncă, asistență medicală și locuințe. Acest obiectiv ar putea fi realizat fie prin intermediul unor măsuri generale, fie al unor măsuri orientate, inclusiv prin măsuri specifice pentru prevenirea sau compensarea dezavantajelor, fie printr-o combinație a acestora, acordându-se o atenție deosebită dimensiunii de gen.

               1.2.

               Adoptarea de măsuri care se pot baza pe indicatori socioeconomici, precum un nivel ridicat al șomajului pe termen lung, nivelul de instruire și parametrii în materie de sănătate, sau se pot axa pe zonele geografice care sunt marginalizate și/sau segregate.

      Accesul la educație

               1.3.

               Luarea unor măsuri eficiente pentru a garanta egalitatea de tratament și accesul deplin al băieților și fetelor de etnie romă la un învățământ general și de calitate, precum și pentru a garanta absolvirea de către toți elevii romi cel puțin a ciclului de învățământ obligatoriu (6). Acest obiectiv ar putea fi atins prin intermediul unor măsuri precum:

                           (a)

                           eliminarea oricărei forme de segregare școlară;

                           (b)

                           suprimarea oricărei plasări necorespunzătoare a elevilor romi în școli pentru copii cu nevoi speciale;

                           (c)

                           reducerea ratelor de părăsire timpurie a școlii (7) pe parcursul tuturor nivelurilor procesului de învățământ, inclusiv la nivelul învățământului secundar și al formării profesionale;

                           (d)

                           sporirea accesului la sistemele de educație și de îngrijire destinate copiilor preșcolari, precum și a calității acestor servicii, inclusiv acordarea unui sprijin orientat, în funcție de necesități;

                           (e)

                           examinarea nevoilor fiecărui elev și abordarea în consecință a acestora, în strânsă cooperare cu familiile în cauză;

                           (f)

                           utilizarea unor metode incluzive și personalizate de predare și de învățare, inclusiv sprijinul acordat în cursul procesului de învățare celor care au probleme de învățare și unele măsuri pentru combaterea analfabetismului, și promovarea disponibilității și a utilizării activităților extrașcolare;

                           (g)

                           încurajarea părinților să se implice mai mult și îmbunătățirea formării profesorilor, acolo unde este necesar;

                           (h)

                           încurajarea participării romilor și a absolvirii de către aceștia a învățământului secundar și terțiar;

                           (i)

                           extinderea accesului la educație ca a doua șansă și la educația adulților și sprijinirea tranziției între niveluri de educație, precum și a dobândirii de competențe adaptate necesităților de pe piața forței de muncă.

      Accesul la locuri de muncă

               1.4.

               Luarea unor măsuri eficiente pentru asigurarea egalității de tratament a romilor în ceea ce privește accesul la piața muncii și la oportunitățile de ocupare a forței de muncă. Acest obiectiv ar putea fi atins prin intermediul unor măsuri precum:

                           (a)

                           sprijinirea primei experiențe profesionale, a formării profesionale, a formării la locul de muncă, a învățării pe tot parcursul vieții și a dezvoltării competențelor;

                           (b)

                           sprijinirea persoanelor care desfășoară o activitate independentă și a spiritului antreprenorial;

                           (c)

                           asigurarea egalității accesului la serviciile publice de ocupare a forței de muncă, precum și la serviciile de sprijinire, la nivel individual, a persoanelor aflate în căutarea unui loc de muncă, concentrarea asupra unei orientări personalizate și a unor planuri de acțiune individuale și, după caz, promovarea oportunităților de ocupare a forței de muncă în cadrul administrației publice;

                           (d)

                           eliminarea barierelor, inclusiv a discriminării, din calea (re)integrării pe piața forței de muncă.

      Accesul la îngrijiri medicale

               1.5.

               Luarea unor măsuri eficiente pentru a garanta egalitatea de tratament a romilor în ceea ce privește accesul la servicii medicale (8) disponibile în mod universal, pe baza unor criterii generale de eligibilitate. Acest obiectiv ar putea fi atins prin intermediul unor măsuri precum:

                           (a)

                           înlăturarea oricăror obstacole care împiedică accesul la sistemul de sănătate accesibil populației generale;

                           (b)

                           îmbunătățirea accesului la controalele medicale regulate, la îngrijirea prenatală și postnatală și la planificarea familială, precum și la servicii de sănătate sexuală și reproductivă, care sunt furnizate în general de serviciile naționale de sănătate;

                           (c)

                           îmbunătățirea accesului la programele de vaccinare gratuită care vizează copiii și la programele de vaccinare care vizează, în special, grupurile cu cel mai ridicat grad de risc și/sau persoanele care locuiesc în zone marginalizate și îndepărtate;

                           (d)

                           promovarea sensibilizării cu privire la chestiunile legate de sănătate și asistență medicală.

      Accesul la locuințe

               1.6.

               Luarea unor măsuri eficiente pentru a garanta egalitatea de tratament a romilor în ceea ce privește accesul la locuințe. Acest obiectiv ar putea fi atins prin intermediul unor măsuri precum:

                           (a)

                           eliminarea segregării spațiale și promovarea desegregării;

                           (b)

                           promovarea accesului nediscriminatoriu la locuințe sociale;

                           (c)

                           furnizarea unor de spații de popas pentru romii nesedentari, în mod proporțional cu necesitățile locale;

                           (d)

                           asigurarea accesului la utilități publice (precum apa, energia electrică și gazul) și la infrastructura pentru locuințe în conformitate cu cerințele juridice naționale.

               1.7.

               Asigurarea, acolo unde este relevant, a faptului că cererile autorităților locale pentru proiecte de regenerare urbană cuprind intervenții integrate în domeniul locuințelor în favoarea comunităților marginalizate.

               1.8.

               Promovarea dezvoltării locale prin eforturile comunității și/sau a investițiilor teritoriale integrate finanțate din ESIF.

      Finanțare

               1.9.

               Alocarea unor fonduri corespunzătoare pentru punerea în aplicare și monitorizarea strategiilor și planurilor de acțiune naționale și locale, din toate sursele de finanțare disponibile (locale, naționale, ale Uniunii și internaționale) în scopul îndeplinirii obiectivului privind integrarea romilor, prin măsuri generale sau orientate.

               1.10.

               Promovarea incluziunii sociale și combaterea sărăciei și a discriminării, inclusiv, printre altele, integrarea socio-economică a comunităților marginalizate, cum este cea a romilor, ar trebui facilitate prin alocarea a cel puțin 20 % din totalul resurselor FSE din fiecare stat membru pentru investiția în oameni, astfel cum se prevede la articolele 3 și 4 din Regulamentul (UE) nr. 1304/2013.

               1.11.

               În funcție de dimensiunea comunităților de romi și de situația lor economică și socială, de decalajul dintre romi și restul populației, precum și de provocările identificate în contextul semestrului european pentru o serie de state membre, adoptarea unor măsuri corespunzătoare pentru a include integrarea romilor printre prioritățile din cadrul acordurilor de parteneriat cu privire la utilizarea ESIF (9) pentru perioada 2014-2020.

               1.12.

               Ameliorarea capacităților comunităților de romi de gestionare, de monitorizare și de evaluare, cu sprijinul asistenței tehnice din partea ESIF, și facilitarea utilizării fondurilor naționale și ale Uniunii pentru sprijinirea consolidării capacităților la nivelul autorităților locale și al organizațiilor societății civile, astfel încât acestea să poată pune în aplicare proiecte într-un mod eficace.

               1.13.

               Orientarea fondurilor publice alocate pentru punerea în aplicare a strategiilor naționale de integrare a romilor sau a pachetelor integrate de măsuri de politică spre nevoile specifice ale romilor sau spre zonele geografice cel mai afectate de sărăcie și de excluziune socială și luarea în considerare a dimensiunii de gen.

         2.   MĂSURI ORIZONTALE DE POLITICĂ

      Antidiscriminare

               2.1.

               Continuarea eforturilor de a asigura aplicarea eficace, la nivel practic, a Directivei 2000/43/CE, în special prin asigurarea faptului că propriile reglementări administrative naționale, regionale și locale nu au caracter discriminatoriu și nu duc la practici de segregare. Jurisprudența relevantă a Curții Europene a Drepturilor Omului ar trebui să constituie o referință pentru compatibilitatea cu drepturile omului a dispozițiilor și a practicilor din acest context.

               2.2.

               Punerea în aplicare, acolo unde este relevant, a unor măsuri de combatere a segregării privind romii, atât la nivel regional, cât și la nivel local. Politicile și măsurile de combatere a segregării ar trebui să fie însoțite de programe de formare și de informare corespunzătoare, inclusiv de sesiuni de formare și de informare cu privire la protecția drepturilor omului, adresate funcționarilor publici locali, reprezentanților societății civile, precum și romilor înșiși.

               2.3.

               Asigurarea faptului că evacuările forțate sunt în deplină conformitate atât cu dreptul Uniunii, cât și cu alte obligații internaționale din domeniul drepturilor omului, cum ar fi obligațiile care decurg din Convenția europeană a drepturilor omului.

               2.4.

               Punerea în aplicare a unor măsuri de combatere a discriminării romilor și a prejudecăților împotriva acestora, denumite uneori sentimente antițigani, în toate segmentele societății. Măsurile respective ar putea include:

                           (a)

                           sensibilizarea atât a comunităților de romi, cât și a publicului larg cu privire la avantajele integrării romilor;

                           (b)

                           sensibilizarea publicului larg cu privire la caracterul divers al societăților și aducerea în atenția opiniei publice a problemelor de incluziune cu care se confruntă romii, inclusiv, după caz, prin abordarea acestor aspecte în programele școlare și în materialele pedagogice din învățământul general;

                           (c)

                           luarea de măsuri eficace pentru combaterea discursului anti-romi și a discursului care incită la ură față de aceștia, precum și combaterea stereotipurilor și a limbajului rasist sau care stigmatizează în alte moduri și a altor tipuri de comportament care ar putea constitui o incitare la discriminarea romilor.

      Protecția copiilor și a femeilor de etnie romă

               2.5.

               Combaterea tuturor formelor de discriminare, inclusiv a discriminării multiple, cu care se confruntă copiii și femeile de etnie romă, și combaterea violenței, inclusiv a violenței domestice, împotriva femeilor și a fetelor, a traficului de ființe umane, a căsătoriilor la vârstă minoră și a celor forțate și a cerșetoriei cu implicarea copiilor, în special prin intermediul aplicării legislației. În acest scop, statele membre ar trebui să asigure implicarea în acest demers a tuturor actorilor relevanți, inclusiv a autorităților publice, a societății civile și a comunităților rome. În acest context, în situațiile caracterizate printr-o dimensiune transfrontalieră, este încurajată cooperarea dintre statele membre.

      Reducerea sărăciei prin investiție socială

               2.6.

               Combaterea sărăciei și a excluziunii sociale care afectează categoriile defavorizate, inclusiv romii, prin investiții în capitalul uman și prin politici de coeziune socială. Acest obiectiv ar putea fi atins prin intermediul unor măsuri precum:

                           (a)

                           sprijinirea romilor în toate etapele vieții acestora, începând cât mai de timpuriu și gestionând sistematic riscurile cu care aceștia se confruntă, inclusiv prin investiții într-o educație și o îngrijire de bună calitate și favorabile incluziunii în rândul copiilor preșcolari, prin sisteme de garanții pentru tineret orientate, prin măsuri privind învățarea pe tot parcursul vieții și privind îmbătrânirea activă;

                           (b)

                           urmărirea unor politici de activare și de abilitare prin sprijinirea (re)inserției pe piața muncii prin programe generale sau orientate de sprijinire a forței de muncă și promovarea unei piețe a forței de muncă favorabile incluziunii prin combaterea discriminării la locul de muncă;

                           (c)

                           sporirea gradului de adecvare și a sustenabilității prestațiilor sociale și a serviciilor sociale furnizate categoriilor defavorizate, inclusiv romilor, în conformitate cu legislația națională, prin intermediul unor politici sociale mai coordonate, prin simplificarea procedurilor și prin combaterea fraudelor și a erorilor; asigurarea adoptării pe scară largă a sistemelor de asistență socială; și acordarea corespunzătoare a unui ajutor pentru venit persoanelor eligibile.

               2.7.

               Ținând seama de dimensiunea populațiilor de etnie romă și de situația economică și socială a acestora, luarea în considerare a posibilității de a trata integrarea romilor drept un aspect important în cadrul programelor naționale de reformă sau al rapoartelor sociale naționale, în contextul Strategiei Europa 2020.

      Emancipare

               2.8.

               Sprijinirea cetățeniei active a romilor prin promovarea participării sociale, economice, politice și culturale a acestora în societate, inclusiv la nivel local, întrucât implicarea activă și participarea romilor înșiși, inclusiv prin intermediul reprezentanților și al organizațiilor lor, sunt cruciale pentru îmbunătățirea condițiilor de viață ale acestora, precum și pentru sporirea gradului lor de incluziune socială.

               2.9.

               În funcție de abordările integrării de pe plan local, promovarea formării și a angajării de mediatori calificați destinați romilor și utilizarea medierii drept una dintre măsurile menite să abordeze inegalitățile cu care se confruntă romii în ceea ce privește accesul la educația de calitate, ocuparea forței de muncă, asistența medicală și locuințele.

               2.10.

               Desfășurarea unor activități de informare menite să sporească în continuare gradul de sensibilizare a romilor cu privire la drepturile lor (în special în ceea ce privește discriminarea și posibilitățile de a recurge la justiție) și la obligațiile lor civice.

         3.   MĂSURI STRUCTURALE

      Acțiuni locale

               3.1.

               Respectând competențele autorităților locale și regionale, încurajarea acestor autorități să elaboreze planuri de acțiune sau strategii locale, sau pachete de măsuri de politică locală în cadrul unor politici mai ample de incluziune socială, care ar putea să includă linii de bază, valori de referință și obiective măsurabile pentru integrarea romilor, precum și o finanțare corespunzătoare.

               3.2.

               Implicarea autorităților locale și regionale și a societății civile locale în elaborarea, punerea în aplicare și monitorizarea propriilor strategii naționale sau a pachetelor integrate de măsuri de politică în cadrul unor politici mai ample de incluziune socială. Reprezentanții și părțile interesate relevanți ar trebui să fie implicați în ceea ce privește acordurile de parteneriat și programele operaționale cofinanțate de ESIF. Autoritățile centrale și locale ar trebui să coopereze în ceea ce privește punerea în aplicare a strategiilor respective.
               În acest scop, sprijinirea autorităților publice locale pentru facilitarea punerii în aplicare la nivel local a pachetelor de măsuri de politică.

               3.3.

               Depunerea de eforturi, la nivel local, în direcția unei abordări integrate în ceea ce privește familiile de origine romă care se confruntă cu probleme multiple precum neabsolvirea studiilor, datorii, sărăcie și sănătate precară. În acest scop, ar putea fi consolidată capacitatea autorităților locale, respectându-se totodată repartizarea responsabilităților în cadrul fiecărui stat membru, pentru a le permite acestora să lucreze eficient în cooperare cu familiile în cauză, dar și, de exemplu, cu școlile, serviciile de asistență pentru tineri, poliția, organizațiile din domeniul sănătății publice, organizațiile de protecție socială și întreprinderile de construcții de locuințe.

      Monitorizarea și evaluarea politicilor

               3.4.

               Monitorizarea și evaluarea corespunzătoare a eficacității propriilor strategii naționale sau a pachetelor integrate de măsuri de politică în cadrul politicilor mai ample de incluziune socială. Acest lucru s-ar putea realiza prin intermediul unor măsuri precum stabilirea unor linii de bază sau a unor obiective măsurabile sau prin colectarea de date calitative sau cantitative relevante cu privire la efectele sociale și economice ale strategiilor sau unor astfel de măsuri, în conformitate cu normele naționale și cu legislația Uniunii aplicabile, în special în ceea ce privește protecția datelor cu caracter personal.

               3.5.

               Utilizarea oricăror indicatori de bază relevanți sau a oricăror metode de cercetare empirică din domeniul social sau de colectare de date pentru monitorizarea și evaluarea periodică a progreselor, în special la nivel local, care să permită o activitate de raportare eficientă privind situația romilor în statele membre, cu sprijinul opțional al Agenției pentru Drepturi Fundamentale a Uniunii Europene.

      Organisme de promovare a egalității de tratament

               3.6.

               Sprijinirea activității și a capacității instituționale a organismelor de promovare a egalității de tratament, acordându-le resurse adecvate, astfel încât persoanele de etnie romă care sunt victime ale discriminării să beneficieze în mod eficient de asistența juridică și judiciară oferită de acestea.

               3.7.

               Promovarea unui dialog periodic între punctele de contact naționale pentru integrarea romilor și organismele naționale de promovare a egalității de tratament.

      Punctele de contact naționale pentru integrarea romilor

               3.8.

               Dotarea punctelor de contact naționale pentru integrarea romilor cu resurse și cu un mandat corespunzătoare rolului lor, astfel încât acestea să își poată coordona în mod eficient monitorizarea transsectorială a politicilor de integrare a romilor în vederea implementării acestora, cu respectarea repartizării responsabilităților în cadrul fiecărui stat membru.

               3.9.

               Implicarea punctelor de contact naționale pentru integrarea romilor în procesele decizionale care privesc elaborarea, finanțarea și punerea în aplicare a politicilor relevante. Punctele de contact naționale pentru integrarea romilor ar trebui să faciliteze participarea și implicarea societății civile rome în punerea în aplicare a strategiilor naționale de integrare a romilor și a planurilor de acțiune locale.

      Cooperarea transnațională

               3.10.

               Încurajarea elaborării unor forme transnaționale de cooperare la nivel național, regional sau local, precum și a participării active la acestea, prin inițiative de politică, în special proiecte și acorduri bilaterale sau multilaterale, cu scopul de a:

                           (a)

                           acționa coordonat în ceea ce privește chestiunile legate de mobilitatea transfrontalieră a romilor în cadrul Uniunii; și de a

                           (b)

                           sprijini învățarea reciprocă și multiplicarea bunelor practici, de exemplu prin cooperarea dintre autoritățile care gestionează fondurile structurale, în scopul elaborării unor intervenții eficace privind integrarea romilor.

               3.11.

               Cooperarea transnațională menționată la punctul 4.10 ar trebui să vină în completarea măsurilor luate în cadrul strategiilor naționale de integrare a romilor și al pachetelor integrate de măsuri de politică din cadrul politicilor mai ample de incluziune socială, precum și în cadrul acordurilor de cooperare existente între statele membre, cum ar fi Strategia pentru regiunea Dunării, și al altor organizații internaționale, cum ar fi Consiliul Europei și Organizația pentru Securitate și Cooperare în Europa (OSCE).

         4.   RAPORTARE ȘI MONITORIZARE

               4.1.

               Comunicarea către Comisie a tuturor măsurilor adoptate, în conformitate cu prezenta recomandare, până la 1 ianuarie 2016.

               4.2.

               Ulterior, comunicarea către Comisie a tuturor măsurilor noi adoptate anual, la sfârșitul fiecărui an, precum și a informațiilor referitoare la progresele înregistrate în punerea în aplicare a propriilor strategii naționale de integrare a romilor sau a pachetelor integrate de măsuri de politică în cadrul politicilor mai ample de incluziune socială.

         INVITĂ COMISIA:

               5.1.

               Să se asigure că informațiile furnizate de statele membre vor servi drept bază pentru pregătirea rapoartelor sale anuale, adresate Parlamentului European și Consiliului, cu privire la punerea în aplicare a strategiilor naționale de integrare a romilor și vor contribui la semestrul european al strategiei Europa 2020 prin recomandările specifice fiecărei țări.

               5.2.

               Pe această bază, să monitorizeze îndeaproape situația și, până la 1 ianuarie 2019, să evalueze necesitatea revizuirii și actualizării prezentei recomandări.

      Adoptată la Bruxelles, 9 decembrie 2013.

            Pentru Consiliu

            Președintele

         A. PABEDINSKIENĖ

      (1)  Directiva 2000/43/CE a Consiliului din 29 iunie 2000 de punere în aplicare a principiului egalității de tratament între persoane, fără deosebire de rasă sau origine etnică (JO L 180,19.7.2000, p. 22).

      (2)  Directiva 2004/38/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 29 aprilie 2004 privind dreptul la liberă circulație și ședere pe teritoriul statelor membre pentru cetățenii Uniunii și membrii familiilor acestora, de modificare a Regulamentului (CEE) nr. 1612/68 și de abrogare a Directivelor 64/221/CEE, 68/360/CEE, 72/194/CEE, 73/148/CEE, 75/34/CEE, 75/35/CEE, 90/364/CEE, 90/365/CEE și 93/96/CEE (JO L 158, 30.4.2004, p. 77).

      (3)  Regulamentul (UE) nr. 1303/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 17 decembrie 2013 de stabilire a unor dispoziții comune privind Fondul european de dezvoltare regională, Fondul social european, Fondul de coeziune, Fondul european agricol pentru dezvoltare rurală și Fondul european pentru pescuit și afaceri maritime, precum și de stabilire a unor dispoziții generale privind Fondul european de dezvoltare regională, Fondul social european, Fondul de coeziune și Fondul european pentru pescuit și afaceri maritime și de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1083/2006 al Consiliului (JO L 347, 20.12.2013, p. 320).

      (4)  Regulamentul (UE) nr. 1304/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 17 decembrie 2013 privind Fondul social european și de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1081/2006 al Consiliului (JO L 347, 20.12.2013, p. 470).

      (5)  ESIF sunt Fondul european de dezvoltare regională (FEDER), Fondul social european (FSE), Fondul de coeziune, Fondul european agricol pentru dezvoltare rurală (FEADR) și Fondul european pentru pescuit și afaceri maritime (FEPAM).

      (6)  Dreptul copiilor la educație este consacrat de articolul 28 din Convenția Organizației Națiunilor Unite privind drepturile copilului.

      (7)  A se vedea Recomandarea Consiliului din 28 iunie 2011 privind politicile de reducere a părăsirii timpurii a școlii (JO C 191, 1.7.2011, p. 1). Unul dintre obiectivele principale ale strategiei Europa 2020, asupra căruia a convenit Consiliul European, este reducerea la mai puțin de 10 % a procentajului de tineri care părăsesc timpuriu școala și garantarea faptului că cel puțin 40 % din tânăra generație dispune de o diplomă de învățământ terțiar sau de un echivalent al acesteia.

      (8)  Prezenta recomandare nu aduce atingere dispozițiilor Directivei 2004/38/CE, prin care se impune cetățenilor UE care circulă în interiorul Uniunii să „(dispună) de suficiente resurse pentru ei și pentru membrii familiilor lor, astfel încât să nu devină o sarcină pentru sistemul de asistență socială al statului membru gazdă în cursul șederii și (să dețină) asigurări medicale complete în statul membru gazdă”.

      (9)  FEDER poate fi utilizat pentru sprijinirea proiectelor de infrastructură din sectorul sănătății, al educației și al locuințelor.


               5.2.2016

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 45/89

         P7_TA(2013)0180
   Principiul responsabilității de a proteja al ONU
   Recomandarea Parlamentului European din 18 aprilie 2013 adresată Consiliului privind principiul responsabilității de a proteja al Organizației Națiunilor Unite (2012/2143(INI))
   (2016/C 045/15)

      Parlamentul European,

               —

               având în vedere valorile, obiectivele, principiile și politicile Uniunii Europene, astfel cum sunt consacrate, printre altele, la articolele 2, 3 și 21 din Tratatul privind Uniunea Europeană,

               —

               având în vedere Carta Organizației Națiunilor Unite,

               —

               având în vedere Declarația Universală a Drepturilor Omului,

               —

               având în vedere Convenția privind prevenirea și pedepsirea crimei de genocid din 9 decembrie 1948,

               —

               având în vedere Statutul de la Roma al Curții Penale Internaționale (CPI),

               —

               având în vedere Rezoluția Adunării Generale a ONU A/RES/63/308 din 7 octombrie 2009 referitoare la responsabilitatea de a proteja,

               —

               având în vedere Rezoluția 1674 din aprilie 2006 a Consiliului de Securitate al Organizației Națiunilor Unite (CSONU) și Rezoluția 1894 a CSONU din noiembrie 2009 referitoare la protecția civililor în conflictele armate (1),

               —

               având în vedere Rezoluțiile 1325 (2000) și 1820 (2008) ale Consiliului de Securitate al ONU privind femeile, pacea și securitatea, Rezoluția 1888 (2009) a Consiliului de Securitate al ONU privind violența sexuală împotriva femeilor și copiilor în situații de conflict armat, Rezoluția 1889 (2009) a Consiliului de Securitate al ONU vizând aplicarea și monitorizarea cu mai multă fermitate a Rezoluției 1325 (2000) a Consiliului de Securitate al ONU și Rezoluția 1960 (2010) a Consiliului de Securitate al ONU, prin care a fost instituit un mecanism de colectare a datelor și de înregistrare a celor care comit fapte de violențe sexuale în situații de conflict armat,

               —

               având în vedere Rezoluția 1970 a CSONU din 26 februarie 2011 referitoare la corelarea Libiei cu responsabilitatea de a proteja și autorizarea mai multor măsuri necoercitive de prevenire a intensificării atrocităților și Rezoluția 1973 a CSONU din 17 martie 2011 referitoare la Libia, care a autorizat statele membre să ia toate măsurile necesare pentru a proteja civilii și zonele populate cu civili și care a inclus pentru prima dată în istorie o referință explicită la primul pilon al responsabilității de a proteja, referință care a fost urmată de trimiteri similare în Rezoluția 1975 a CSONU referitoare la Côte d'Ivoire, Rezoluția 1996 a CSONU referitoare la Sudan și Rezoluția 2014 a CSONU referitoare la Yemen,

               —

               având în vedere punctele 138 și 139 din documentul final al Summitului mondial al ONU din 2005 (2),

               —

               având în vedere Raportul „Responsabilitate și protecție” (2001) al Comisiei internaționale asupra intervenției și suveranității statelor, Raportul „O lume mai sigură: responsabilitatea noastră comună” (3) (2004) al Grupului la nivel înalt al ONU pe teme legate de amenințări, provocări și schimbări și Raportul „O mai mare libertate: către dezvoltare, securitate și drepturile omului pentru toți” (4) (2005) al secretariatului general al ONU,

               —

               având în vedere rapoartele Secretarului General al ONU, mai specific pe cele întitulate „Implementarea responsabilității de a proteja” din 2009 (5), „Alerta timpurie, evaluarea și responsabilitatea de a proteja” din 2010 (6), „Rolul acordurilor regionale și subregionale în implementarea responsabilității de a proteja” din 2011 (7) și „Responsabilitatea de a proteja: un răspuns oportun și decisiv” din 2012 (8),

               —

               având în vedere Grupul intern de revizuire al Secretarului General al ONU privind acțiunea ONU din Sri Lanka din noiembrie 2012, care anchetează eșecul comunității internaționale de a proteja civilii împotriva încălcărilor la scară largă ale dreptului umanitar și ale drepturilor omului și care formulează recomandări privind viitoarea acțiune a ONU pentru a răspunde în mod eficace la situații similare care implică atrocități și crime în masă,

               —

               având în vedere raportul Secretarului General al ONU întitulat „Consolidarea rolului medierii în soluționarea pașnică a diferendelor și în prevenirea și soluționarea conflictelor” din 25 iulie 2012,

               —

               având în vedere inițiativa braziliană prezentată Națiunilor Unite la 9 septembrie 2011 intitulată „Responsabilitatea asociată acțiunii de a proteja: elemente pentru dezvoltarea și promovarea unui concept”,

               —

               având în vedere Programul UE pentru prevenirea conflictelor violente (Programul Gothenburg) din 2001 și rapoartele anuale privind punerea sa în aplicare,

               —

               având în vedere prioritățile UE pentru cea de a 65-a sesiune a Adunării Generale a Organizației Națiunilor Unite din 25 mai 2010 (9),

               —

               având în vedere Premiul Nobel pentru Pace din 2012 care nu doar că onorează contribuția istorică a UE la pace în Europa și în lume, ci și crește așteptările în ceea ce privește viitorul său angajament privind o ordine mondială mai pașnică bazată pe normele de drept internațional,

               —

               având în vedere Consensul european privind dezvoltarea (10) și Consensul european privind ajutorul umanitar (11),

               —

               având în vedere Recomandarea sa din 8 iunie 2011 adresată Consiliului privind cea de a 66-a sesiune a Adunării Generale a Organizației Națiunilor Unite (12) și Recomandarea sa din 13 iunie 2012 privind cea de a 67-a sesiune a Adunării Generale a Organizației Națiunilor Unite (13),

               —

               având în vedere Rezoluția sa din 16 februarie 2012 referitoare la cea de a 19-a sesiune a Consiliului ONU pentru Drepturile Omului (14),

               —

               având în vedere Rezoluția sa din 11 mai 2011 referitoare la UE ca actor global: rolul său în cadrul organizațiilor multilaterale (15),

               —

               având în vedere Rezoluția sa din 19 februarie 2009 referitoare la strategia europeană de securitate și PESA (16),

               —

               având în vedere articolul 121 alineatul (3) și articolul 97 din Regulamentul său de procedură,

               —

               având în vedere raportul Comisiei pentru afaceri externe și avizul Comisiei pentru dezvoltare (A7-0130/2013),

               A.

               întrucât documentul final al Summitului mondial al ONU din 2005 prevede pentru prima dată o definiție a principiului responsabilității de a proteja; întrucât principiul responsabilității de a proteja, inclus la punctele 138 și 139 din documentul final al Summitului mondial al ONU din 2005, reprezintă un pas important către o lume mai pașnică prin stabilirea obligației statelor de a-și proteja cetățenii împotriva genocidului, a crimelor de război, a epurării etnice și a crimelor împotriva umanității, precum și obligația comunității internaționale de a ajuta statele să-și asume această responsabilitate și de a reacționa dacă acestea nu reușesc să își protejeze cetățenii împotriva acestor patru crime și încălcări menționate;

               B.

               întrucât principiul responsabilității de a proteja se întemeiază pe trei piloni: (i) statul sprijină responsabilitatea principală de a-și proteja cetățenii împotriva genocidului, a crimelor de război, a crimelor împotriva umanității și a epurării etnice; (ii) comunitatea internațională trebuie să asiste statele să respecte obligațiile lor de a proteja; (iii) atunci când un stat nu reușește în mod evident să își protejeze populația sau, de fapt, este autorul acestor crime, comunitatea internațională are responsabilitatea de a lua măsuri colective;

               C.

               întrucât, în conformitate cu munca depusă pe tema responsabilității de a proteja înainte de redactarea documentului final al Summitului mondial din 2005, în mod specific în raportul din 2001 privind responsabilitatea de a proteja al Comisiei internaționale asupra intervenției și suveranității statului (ICISS), principiul responsabilității de a proteja a fost dezvoltat în continuare pentru a include componentele responsabilității de a preveni, responsabilității de a reacționa și responsabilității de a reconstrui, astfel cum sunt introduse în Raportul ICISS;

               D.

               întrucât dezvoltarea conceptului „responsabilității de a proteja” este benefică, dat fiind că clarifică și consolidează obligațiile existente ale statelor în materie de asigurare a protecției civililor; întrucât acest concept, născut în urma eșecurilor înregistrate de comunitatea internațională în Rwanda în 1994, este esențial pentru supraviețuirea comunității națiunilor;

               E.

               întrucât în cazurile respective forța legitimă ar trebui utilizată strict într-un mod prudent, proporțional și limitat;

               F.

               întrucât dezvoltarea principiului responsabilității de a proteja constituie un pas important către anticiparea, prevenirea și răspunderea la genocid, la crimele de război, la epurarea etnică și la crimele împotriva umanității și către susținerea principiilor fundamentale ale dreptului internațional, în special ale drepturilor internaționale ale omului, ale dreptului umanitar internațional și ale dreptului internațional privind refugiații; întrucât principiile ar trebui să se aplice de o manieră cât mai constantă și mai uniformă posibil, în acest sens fiind de maximă importanță ca alerta timpurie și evaluarea să fie realizate în mod corect, prudent și profesional și să se apeleze la forță numai în ultimă instanță;

               G.

               întrucât, la mai mult de un deceniu de la apariția conceptului „responsabilității de a proteja” și la opt ani de la aprobarea sa de către comunitatea internațională în cadrul Summitului mondial al ONU din 2005, evenimentele recente au adus din nou în atenția forului importanța de a asigura răspunsuri la timp și decisive la cele patru crime principale acoperite de acest concept și provocările din acest context, precum și necesitatea de a consolida punerea în aplicare a acestui principiu pentru a asigura implementarea sa eficientă și pentru a preveni atrocitățile în masă;

               H.

               întrucât dezvoltarea principiului responsabilității de a proteja – în special a componentei sale legate de prevenire – poate consolida eforturile globale depuse pentru crearea unei lumi mai pașnice; dat fiind că multe atrocități în masă apar în timpul perioadelor de conflict violent, acest lucru determină necesitatea de a crea capacități efective pentru prevenirea conflictelor la nivel structural și operațional, reducând, astfel, la minimum nevoia de a folosi forța în ultimă instanță;

               I.

               întrucât utilizarea tuturor instrumentelor disponibile în temeiul capitolelor VI, VII și VIII din cartă, de la răspunsuri necoercitive la acțiuni colective, are o importanță fundamentală pentru dezvoltarea și legitimitatea viitoare a principiului responsabilității de a proteja;

               J.

               întrucât cea mai eficace formă de prevenire a conflictelor, a violențelor și a suferinței umane constă în promovarea respectării drepturilor omului și a libertăților fundamentale și asigurarea aplicării normelor statului de drept, precum și în asigurarea bunei guvernanțe, a securității oamenilor, a dezvoltării economice, a eradicării sărăciei, a incluziunii, a drepturilor socio-economice, a egalității de gen și a valorilor și practicilor democratice, ca și în reducerea inegalităților economice;

               K.

               întrucât intervenția militară în Libia din 2011 a arătat necesitatea de a clarifica rolul organizațiilor regionale și subregionale în aplicarea responsabilității de a proteja; întrucât aceste organizații pot fi atât factori de asigurare a legitimității, cât și agenți operaționali pentru punerea în aplicare a responsabilității de a proteja, însă adesea le lipsesc capacitățile și resursele;

               L.

               întrucât drepturile omului sunt de importanță crucială în relațiile internaționale;

               M.

               întrucât este necesar să se schimbe modul de abordare a responsabilității de a proteja, ce ar trebui să implice integrarea sa în toate modelele noastre de cooperare pentru dezvoltare, ajutor umanitar și gestionare a situațiilor de criză, precum și consolidarea programelor care au adoptat deja principiul responsabilității de a proteja;

               N.

               întrucât o implementare mai consecventă a componentei privind prevenirea a principiului responsabilității de a proteja, incluzând măsuri de mediere și diplomația preventivă într-o etapă timpurie, ar putea elimina sau reduce potențialul de conflict și ar contribui la evitarea intensificării conflictelor, putând, astfel, contribui la prevenirea intervenției internaționale în temeiul componentei privind reacția a responsabilității de a reacționa; întrucât diplomația informală de tipul diplomației cu dublă cale constituie un instrument important în diplomația preventivă, care se bazează pe dimensiunea umană în eforturile de conciliere;

               O.

               subliniază că responsabilitatea de a proteja este, în primul rând, o doctrină preventivă și că intervențiile militare ar trebui să constituie, în situațiile care implică responsabilitatea de a proteja, o soluție de ultimă instanță; solicită ca, ori de câte ori este posibil, responsabilitatea de a proteja să fie transpusă în practică în primul rând prin activități diplomatice și de dezvoltare pe termen lung, care pun accentul pe edificarea capacităților în domeniul drepturilor omului, bunei guvernări, statului de drept, reducerii sărăciei și consolidării educației și sănătății, prevenirii conflictelor prin educație și dezvoltarea comerțului, controlului eficace al armelor și prevenirii comerțului ilicit cu arme, precum și pe consolidarea sistemelor de avertizare timpurie; întrucât, de asemenea, există numeroase alternative de coerciție nemilitare, cum sunt diplomația preventivă, sancțiunile, mecanismele de responsabilizare și medierea; întrucât UE trebuie să continue să exercite un rol de lider în materie de prevenire a conflictelor;

               P.

               întrucât în cadrul activităților conexe responsabilității de a proteja, cooperarea cu organizațiile regionale reprezintă o dimensiune importantă; întrucât este prin urmare necesar să se solicite consolidarea capacităților regionale de prevenire și de identificare a politicilor eficace pentru prevenirea celor patru tipuri de infracțiuni menționate anterior; întrucât viitorul summit UE-Africa din 2014 va oferi o bună ocazie de a ne exprima sprijinul pentru conducerea UA și a promova asumarea responsabilității de a proteja la nivelul Africii;

               Q.

               întrucât Orientările ONU privind o mediere eficace identifică dilema potrivit căreia mandatele de arestare emise de CPI, regimurile sancțiunilor și politicile naționale și internaționale de combatere a terorismului afectează, de asemenea, modul în care unele părți ale conflictelor pot fi implicate într-un proces de mediere; întrucât definiția din dreptul internațional a crimelor care solicită o reacție imediată din partea comunității internaționale a înregistrat progrese considerabile de la instituirea CPI, deși, în mod esențial, încă lipsesc mecanisme independente de evaluare a situației în care aceste definiții se aplică; întrucât punerea în aplicare a Statutului de la Roma ar crește eficiența regimului CPI; întrucât Statutul de la Roma nu a fost ratificat de toate statele din comunitatea internațională;

               R.

               întrucât CPI și responsabilitatea de a proteja sunt interconectate, dat fiind faptul că ambele vizează prevenirea genocidelor, a crimelor împotriva umanității și a crimelor de război; întrucât, pe de o parte, responsabilitatea de a proteja sprijină misiunea CPI de a combate impunitatea, militând ca statele să își respecte responsabilitatea juridică, în timp ce, pe de altă parte, consolidează principiul complementarității al CPI, în care responsabilitatea principală de a începe urmărirea penală le revine statelor;

               S.

               întrucât CPI joacă un rol fundamental nu doar în prevenirea crimelor, ci și în reconstrucția țărilor și în procesele de intermediere;

               T.

               întrucât UE a fost întotdeauna un promotor activ al responsabilității de a proteja pe scena internațională; întrucât UE trebuie să își consolideze rolul său ca actor politic mondial, susținând drepturile omului și dreptul umanitar și reflectând acest sprijin politic în politicile sale;

               U.

               întrucât statele membre ale UE au aprobat, de asemenea, principiul responsabilității de a proteja; întrucât doar o parte dintre acestea au inclus conceptul în documentele lor naționale;

               V.

               întrucât experiențele mai recente avute în legătură cu anumite situații de criză precum cele din Sri Lanka, Côte d’Ivoire, Libia și Siria au relevat provocările persistente implicate de procesul de a ajunge la o înțelegere comună cu privire la modul în care se poate asigura punerea în aplicare efectivă și la timp a principiului responsabilității de a proteja, precum și generarea unei voințe politice comune și a unei capacități efective de a preveni sau a opri genocidul, crimele de război, epurarea etnică și crimele împotriva umanității comise de autoritățile naționale sau locale sau de actori nestatali, precum și numeroasele victime civile rezultate;

               W.

               dat fiind că, în situațiile în care se aplică responsabilitatea de a proteja, este de maximă importanță menținerea distincției dintre mandatele actorilor militari și umanitari, pentru a proteja percepția de neutralitate și imparțialitate a tuturor actorilor umanitari și pentru a evita periclitarea furnizării efective a ajutoarelor, a asistenței medicale și a oricărui alt tip de asistență, a accesului la beneficiari și a siguranței personalului umanitar de pe teren;

               X.

               întrucât propunerea inițiată de Brazilia privind „responsabilitatea simultană cu protejarea” este o contribuție bine-venită la elaborarea necesară a criteriilor de urmat în momentul implementării mandatului privind responsabilitatea de a proteja, incluzând proporționalitatea domeniului și duratei oricărei intervenții, asigurarea unui echilibru corect al consecințelor, claritatea ex ante a obiectivelor politice și transparența argumentării intervenției; întrucât mecanismele de monitorizare și de revizuire ale mandatelor adoptate ar trebui consolidate, inclusiv cu ajutorul consilierilor speciali ai Secretarului General al ONU pentru prevenirea genocidelor și responsabilitatea de a proteja, precum și al Înaltului Comisar al ONU pentru Drepturilor Omului și ar trebui realizate „în mod corect, prudent și profesional, fără intervenții politice sau standarde duble” (17);

               Y.

               întrucât definiția din dreptul internațional a crimelor care impun o reacție imediată din partea comunității internaționale a înregistrat progrese considerabile de la instituirea CPI, deși, în mod esențial, încă lipsesc mecanisme independente de evaluare a situației în care aceste definiții se aplică;

               Z.

               întrucât Înaltul Comisar al ONU pentru Drepturile Omului are o funcție importantă în ceea ce privește sensibilizarea cu privire la cazurile de atrocitate și crimă în masă care au loc în prezent; întrucât Consiliul ONU pentru Drepturile Omului joacă un rol tot mai important în punerea în aplicare a responsabilității de a proteja, inclusiv prin autorizarea misiunilor de informare și a comisiilor de anchetă să colecteze și să evalueze informații privind cele patru crime și încălcări menționate și prin creșterea disponibilității de a face referire la responsabilitatea de a proteja în situații de criză precum cele din Libia și Siria;

               AA.

               întrucât o abordare specifică, dar aprofundată a implementării principului responsabilității de a proteja ar trebui să limiteze aplicarea sa în cazul celor patru crime, atrocități în masă și încălcări menționate;

               AB.

               întrucât principiul responsabilității de a proteja nu ar trebui aplicat în contextul urgențelor umanitare și al dezastrelor naturale; întrucât acțiunea umanitară nu ar trebui utilizată ca scuză pentru acțiunile politice și întrucât este necesar ca spațiul umanitar să fie respectat de către toți actorii implicați,

               AC.

               întrucât trebuie să se ofere o asistență cuprinzătoare pentru situațiile postconflict; întrucât sunt necesare mai multe eforturi în vederea afirmării responsabilității pentru încălcări grave ale drepturilor omului și ale dreptului umanitar internațional și a combaterii impunității,

               1.

               adresează următoarele recomandări Înaltului Reprezentant al Uniunii pentru politica externă și de securitate comună/Vicepreședintelui Comisiei (IR/VP), SEAE, Comisiei, statelor membre și Consiliului:

                           (a)

                           să reconfirme angajamentul UE către responsabilitatea de proteja prin adoptarea unui „Consens privind responsabilitatea de a proteja” la nivel interinstituțional, inclusiv o înțelegere comună privind implicațiile responsabilității de a proteja pentru acțiunea externă a UE și rolul pe care acțiunile și instrumentele sale îl poate juca în situațiile vizate; acestea ar trebui pregătite împreună de Consiliu, SEAE, Comisie și Parlament, ținând seama, de asemenea, de opiniile persoanelor interesate, inclusiv ale reprezentanților societății civile și ale ONG-urilor;

                           (b)

                           să includă un capitol în raportul anual al ÎR/VP adresat Parlamentului privind PESC cu privire la acțiunile luate de UE în domeniul prevenirii și reducerii conflictelor pentru respectarea principiului responsabilității de a proteja; să analizeze în acest capitol utilitatea instrumentelor și structurilor administrative relevante pentru punerea în aplicare a responsabilității de a proteja, inclusiv identificarea revizuirilor necesare; să pregătească acest capitol în cooperare cu Reprezentantul Special al UE pentru drepturile omului, ținând seama de diversele poziții adoptate de Parlament cu privire la chestiuni specifice legate de prevenirea conflictelor sau protecția drepturilor omului; să dezbată concluziile raportului cu Parlamentul;

                           (c)

                           să integreze principiul responsabilității de a proteja în asistența pentru dezvoltare a UE; să profesionalizeze și să consolideze pe viitor diplomația preventivă, medierea, prevenirea crizelor și capacitățile de răspuns ale UE, acordând o atenție specială colectării și schimbului de informații, precum și sistemelor de avertizare timpurie; să îmbunătățească coordonarea între diferitele structuri ale Comisiei, ale Consiliului și ale SEAE care tratează toate aspectele responsabilității de a proteja și să informeze periodic Parlamentul European cu privire la inițiativele luate pentru sprijinirea principiului responsabilității de a proteja;

                           (d)

                           să asigure planificarea suficientă a politicilor, conceptele operaționale și obiectivelor de dezvoltare a capacităților în cadrul politicii de securitate și apărare comună (PSAC) pentru ca Uniunea să fie pe deplin capabilă să implementeze principiul responsabilității de a proteja în strânsă cooperare internațională în cadrul organizațiilor regionale și al ONU;

                           (e)

                           să dezvolte în continuare capacitățile UE de prevenire și diminuare a conflictelor, inclusiv a capacităților de stand-by ale experților juridici, ale ofițerilor de poliție și ale analiștilor regionali și crearea unui institut european pentru pace autonom pentru a consilia UE cu privire la capacitățile de mediere, la diplomația cu dublă cale și la schimbul de bune practici privind pacea și detensionarea situației; să consolideze elementele preventive ale instrumentelor externe ale UE, în special ale Instrumentului de stabilitate;

                           (f)

                           să consolideze legăturile dintre avertizarea timpurie, planificarea politicilor și procesul decizional la nivel înalt în cadrul SEAE și al Consiliului;

                           (g)

                           să includă o evaluare sistematică a factorilor de risc ai genocidului, ai crimelor de război, ai epurării etnice și ai crimelor împotriva umanității în documentele de strategie regională și de stat și să includă prevenirea acestora în cadrul dialogurilor cu țările terțe care sunt expuse riscului acestor crime și încălcări menționate;

                           (h)

                           să formeze mai bine și să dezvolte cooperarea cu personalul delegațiilor UE și al ambasadelor statelor membre, precum și cu cel al misiunilor civile și militare cu privire la drepturile internaționale ale omului, la dreptul umanitar internațional și la dreptul penal, inclusiv capacitatea acestora de a detecta eventualele situații care implică cele patru crime și încălcări menționate, inclusiv prin schimburi periodice cu societatea civilă locală; să garanteze că reprezentanții speciali ai UE sprijină responsabilitatea de a proteja de fiecare dată în care acest lucru este necesar și să extindă mandatul Reprezentantului Special al Uniunii Europene pentru drepturile omului pentru a include aspectele privind responsabilitatea de a proteja; să identifice un punct focal al UE pentru responsabilitatea de a proteja în cadrul SEAE în contextul structurilor și resurselor existente, care să aibă ca sarcină în special sensibilizarea persoanelor cu privire la implicațiile responsabilității de a proteja și asigurarea în timp util a fluxurilor de informații între toți actorii implicați cu privire la situațiile în cauză, încurajând, de asemenea, instituirea unor puncte focale naționale pentru responsabilitatea de a proteja în statele membre; să profesionalizeze și să consolideze în continuare diplomația preventivă și medierea;

                           (i)

                           să lanseze și să promoveze o dezbatere internă în cadrul UE privind reforma Consiliului de Securitate al Organizației Națiunilor Unite, care este singurul organism legitim care poate sancționa intervențiile legate de responsabilitatea de a proteja fără acordul statului-țintă;

                           (j)

                           să implice și să formeze reprezentanți ai societății civile și ONG-urile, care ar putea avea un rol în cadrul diplomației informale sau „cu dublă cale”, în vederea promovării schimburilor de bune practici în acest domeniu;

                           (k)

                           să consolideze cooperarea cu organizațiile regionale și subregionale, inclusiv prin îmbunătățirea măsurilor lor de prevenire și de construire a capacităților, precum și a măsurilor de răspuns în contextul responsabilității de a proteja;

                           (l)

                           să asigure o ratificare rapidă de către toate statele membre ale UE a amendamentelor aduse Statutului Curții Penale Internaționale care definesc crima de agresiune, deoarece Curtea poate juca un rol important în prevenirea atrocităților și a crimelor în masă, precum și în eforturile depuse pentru asigurarea responsabilității;

                           (m)

                           să insiste asupra respectării clauzei CPI în acordurile sale cu țările terțe și să analizeze posibilitatea de a revizui acordurile cu țările care nu respectă mandatele de arestare emise de CPI;

                           (n)

                           să adopte o abordare cu dublă cale, adică promovarea acceptării universale a responsabilității de a proteja, încurajând totodată țările să sprijine și să asiste CPI;

               2.

               încurajează IR/VP și Consiliul:

                           (a)

                           să contribuie în mod activ la dezbaterea principiului responsabilității de a proteja, ținând seama de dreptul umanitar internațional actual și de Convențiile de la Geneva, în vederea concentrării atenției comunității internaționale asupra componentei de prevenire a responsabilității de a proteja și asupra aplicării universale a instrumentelor necoercitive, precum și dezvoltarea unui plan de acțiune concret în această direcție care să includă și considerațiile privind responsabilitatea/nevoia de reconstrucție;

                           (b)

                           să promoveze principiul responsabilității de a proteja în cadrul ONU și să acționeze pentru asigurarea universalității sale, ca o parte esențială a unui model de securitate colectivă bazat pe multilateralism și pe întâietatea ONU și legat de consolidarea CPI; să reamintească că R2P implică, de asemenea, responsabilitatea de a combate impunitatea.

                           (c)

                           să sprijine eforturile Secretarului General al ONU de a reînvigora și a spori înțelegerea implicațiilor principiului responsabilității de a proteja și să coopereze cu alți membri ai ONU care doresc să îmbunătățească capacitățile comunității internaționale de prevenire a atrocităților și a crimelor în masă acoperite de principiul responsabilității de a proteja, asigurând, de asemenea, intervențiile în aceste cazuri;

                           (d)

                           să solicite CSONU să adopte propunerea Braziliei privind „responsabilitatea simultană cu protejarea” pentru a asigura aplicarea cu maximă eficiență a principiului responsabilității de a proteja de o manieră care să provoace cele mai puține daune posibile și să contribuie la dezvoltarea necesară a criteriilor de urmat la momentul declanșării unor acțiuni pentru punerea în aplicare în special a celui de-al treilea pilon al responsabilității de a proteja, incluzând proporționalitatea domeniului și durata oricărei intervenții, un bilanț detaliat al consecințelor, claritatea ex ante a obiectivelor politice și transparența argumentării intervenției; întrucât dezvoltarea unor astfel de criterii ar putea oferi garanții care ar putea convinge țările care sunt în prezent reticente cu privire la doctrina responsabilității de a proteja de faptul că aceasta este aplicabilă, să consolideze mecanismele de monitorizare și de revizuire ale mandatelor adoptate, inclusiv cu ajutorul consilierilor speciali ai Secretarului General al ONU pentru prevenirea genocidelor și responsabilitatea de a proteja, precum și al Înaltului Comisar al ONU pentru Drepturile Omului, și să folosească aceste mecanisme „în mod corect, prudent și profesional, fără intervenții politice sau standarde duble” (18);

                           (e)

                           să desprindă învățăminte, în cooperare cu statele membre și partenerii noștri internaționali, din experiența din domeniul responsabilității de a proteja din Libia din 2011 și din actuala incapacitate de a acționa în Siria,

                           (f)

                           să propună celor cinci membri permanenți ai Consiliului de Securitate al ONU adoptarea unui cod de conduită voluntar pentru a limita utilizarea dreptului de veto în caz de genocid, crimă de război, epurare etnică sau crime împotriva umanității;

                           (g)

                           să colaboreze cu partenerii regionali ai UE în vederea specificării unui rol mai clar al organizațiilor regionale și subregionale la aplicarea responsabilității de a proteja;

                           (h)

                           să depună eforturi în vederea stabilirii responsabilității de a proteja ca nouă normă a legislației internaționale, în cadrul sferei de aplicare convenite de statele membre ale ONU în cadrul Summitului mondial din 2005;

                           (i)

                           să ofere recomandări Consiliului de Securitate asupra faptului că prin consacrarea principiului responsabilității de a proteja (în prezent un standard în curs de elaborare) ca standard al dreptului internațional nu ar limita capacitatea sa de a lua decizii;

                           (j)

                           să ajute la consolidarea cadrului și a capacităților de la nivelul ONU privind medierea, diplomația cu dublă cale și schimbul de bune practici privind soluționarea pașnică a conflictelor emergente și sistemele de detensionare și de alertă timpurie, precum cele ale Unității de sprijin pentru mediere din cadrul Departamentului pentru afaceri politice; să consolideze Biroul consilierului special pentru prevenirea genocidului și al consilierului special pentru responsabilitatea de a proteja; să angajeze Consiliul pentru Drepturile Omului în dezbaterea cu privire la responsabilitatea de a proteja;

                           (k)

                           să asigure, în cooperare cu statele membre care au un loc în Consiliul de Securitate al ONU și cu toți partenerii noștri internaționali, deplina consecvență a eventualelor evoluții viitoare ale conceptului responsabilității de a proteja cu dreptul umanitar internațional (DUI) și să promoveze și să monitorizeze deplina respectare a DUI în viitor în cazurile în care se aplică responsabilitatea de a proteja;

                           (l)

                           să abordeze problema unei reprezentări unice a UE în cadrul Consiliului de Securitate al ONU și a unui buget comun pentru misiunile PESC sub mandatul ONU;

                           (m)

                           să integreze mult mai mult femeile, inclusiv liderii femei și grupurile de femei, în toate eforturile de prevenire și atenuare, precum și de soluționare a conflictelor, în conformitate cu Rezoluțiile 1325 și 1820 ale CSONU;

                           (n)

                           să conlucreze cu ONU în vederea stabilirii unei legături clare între punerea în aplicare a responsabilității de a proteja și combaterea impunității în cazul celor mai grave crime acoperite de acest concept;

               3.

               invită ÎR/VP:

                           (a)

                           să prezinte Comisiei pentru afaceri externe a Parlamentului European un plan concret de acțiune în termen de șase luni de la adoptarea prezentei recomandări, cu privire la cursul dat propunerilor Parlamentului, prezentând în special etapele către un „consens privind responsabilitatea de a proteja”;

               4.

               încredințează Președintelui sarcina de a transmite prezenta recomandare Consiliului și, spre informare, Comisiei, ÎR/VP, SEAE și statelor membre.

      (1)  S/RES/1674.

      (2)  A/RES/60/1.

      (3)  http://www.un.org/secureworld/report3.pdf

      (4)  A/59/2005.

      (5)  A/63/677.

      (6)  A/64/864.

      (7)  A/65/877-S/2011/393.

      (8)  A/66/874/-S/2012/578.

      (9)  10170/2010.

      (10)  JO C 46, 24.2.2006, p. 1.

      (11)  JO C 25, 30.1.2008, p. 1.

      (12)  JO C 380 E, 11.12.2012, p. 140.

      (13)  Texte adoptate, P7_TA(2012)0240.

      (14)  Texte adoptate, P7_TA(2012)0058.

      (15)  JO C 377 E, 7.12.2012, p. 66.

      (16)  JO C 76 E, 25.3.2010, p. 61.

      (17)  Punctul 51 din Raportul Secretarului General al ONU privind responsabilitatea de a proteja: un răspuns oportun și decisiv, 25 iulie 2012 (A/66/874-S/2012/578).

      (18)  Punctul 51 din Raportul Secretarului General al ONU privind responsabilitatea de a proteja: un răspuns oportun și decisiv, 25 iulie 2012 (A/66/874-S/2012/578).