title: Recomandarea (UE) 2020/1366 a Comisiei din 23 septembrie 2020 privind un mecanism al UE de pregătire pentru situații de criză și de gestionare a crizelor legate de migrație (Plan de acțiune în vederea pregătirii pentru situații de criză legate de migrație și a gestionării acestora)

text:
               1.10.2020

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               L 317/26

      RECOMANDAREA (UE) 2020/1366 A COMISIEI
      din 23 septembrie 2020
      privind un mecanism al UE de pregătire pentru situații de criză și de gestionare a crizelor legate de migrație
      (Plan de acțiune în vederea pregătirii pentru situații de criză legate de migrație și a gestionării acestora)
      COMISIA EUROPEANĂ,
      având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 292,
      întrucât:

                  (1)

                  Criza refugiaților din 2015 a evidențiat deficiențele și lacunele din cadrul sistemelor europene și naționale de gestionare a crizelor în materie de migrație, precum și faptul că statele membre care se confruntă cu cele mai mari presiuni nu dispun de capacitățile și instrumentele necesare. Criza a revelat necesitatea de a acționa pe mai multe fronturi simultan, în țările terțe de origine, în țările de tranzit și/sau de destinație, la frontierele externe ale UE și în alte state membre aflate sub presiune.

                  (2)

                  Măsurile întreprinse de Uniune și de statele membre după criza refugiaților din 2015 au vizat multiple nevoi în materie de politică, precum și nevoi legislative, operaționale și financiare și au avut ca scop îmbunătățirea sustenabilității gestionării migrației. Aceste eforturi fără precedent, care implică măsuri la nivelul UE, dar și la nivel național și internațional, au contribuit la o reducere succesivă, an de an, a numărului de sosiri neregulamentare, care a ajuns în cele din urmă, în 2019, la cel mai scăzut nivel din ultimii șase ani.

                  (3)

                  Situația la frontierele externe rămâne însă foarte volatilă și sunt necesare îmbunătățiri suplimentare pentru ca statele membre să fie mai bine pregătite să face față unor potențiale crize ale migrației la scară largă. În plus, migranții care efectuează deplasări neautorizate și depun cereri de azil în mai multe state membre pot reprezenta o povară grea pentru sistemele naționale de azil.

                  (4)

                  Pentru a evita apariția unor fluxuri aparent necontrolate ale migrației înspre UE, cum s-a întâmplat în 2015, precum și pentru a asigura funcționarea eficace a sistemelor naționale de migrație, este necesar să se consolideze cooperarea operațională care a fost dezvoltată până în prezent prin stabilirea unui cadru menit să sprijine o utilizare mai coordonată a legislației relevante. Instituirea unui astfel de cadru ar contribui în mod semnificativ la asigurarea faptului că statele membre și Uniunea dezvoltă reziliența necesară pentru a face față în mod eficient oricărui tip de criză a migrației. În plus, situația migrației ar trebui monitorizată în mod regulat pentru ca deciziile să fie luate pe baza unui tablou situațional complet ori de câte ori este posibil. Acest proces ar trebui să se bazeze pe experiența dobândită în urma crizei refugiaților din 2015 în ceea ce privește monitorizarea situației migrației, inclusiv pe experiența legată de emiterea rapoartelor de analiză și conștientizare integrată a situației (ISAA) în cadrul mecanismului integrat al Consiliului pentru un răspuns politic la crize (IPCR).

                  (5)

                  Pentru a consolida reziliența Uniunii și a statelor membre, toate părțile interesate, inclusiv statele membre prin intermediul canalelor bilaterale, ar trebui să continue să se implice activ în prevenirea și soluționarea conflictelor, precum și să se informeze reciproc cu privire la o eventuală criză izbucnită într-o țară terță, ceea ce ar putea antrena o criză a migrației în UE. Toate instrumentele relevante ale UE, în conformitate cu cadrele juridice și cu obiectivele principale ale acestora, ar trebui să fie utilizate pentru a sprijini țările partenere în procesul de consolidare a capacităților lor și în abordarea unor astfel de crize, înainte ca impactul eventualelor crize să se repercuteze asupra UE, consolidând, în același timp, obiectivele politicii în domeniul migrației.

                  (6)

                  Un răspuns operațional eficace la o criză a migrației depinde de gradul de pregătire a fiecărui stat membru în parte și de capacitatea statelor de a mobiliza echipamentele și resursele necesare, precum și de întreprinderea unor acțiuni coordonate, care să fie sprijinite de structurile existente ale Uniunii. Așadar, este necesar ca toate organismele implicate relevante să coopereze rapid și eficace. Prin urmare, un mecanism eficace și oportun de gestionare a crizelor se bazează pe existența unor proceduri de cooperare în situații de criză stabilite anterior, în cadrul cărora rolurile și responsabilitățile principalelor organisme implicate de la nivel național și de la nivelul Uniunii sunt clar definite.

                  (7)

                  Este necesar un mecanism structurat de gestionare a migrației, care să poată efectua o monitorizare în timp real, să lanseze o alertă rapidă și să ofere un răspuns al UE centralizat și coordonat pentru a mobiliza structurile, instrumentele, resursele umane și financiare necesare în toate instituțiile și agențiile UE și să procedeze astfel în cooperare cu statele membre.

                  (8)

                  Regulamentul (UE) 2019/1896 al Parlamentului European și al Consiliului (1) privind Poliția de frontieră și garda de coastă la nivel european a stabilit responsabilitatea comună a Agenției Europene pentru Poliția de Frontieră și Garda de Coastă (Frontex) și a autorităților competente ale statelor membre pentru punerea în aplicare a gestionării europene integrate a frontierelor. Acesta impune, de asemenea, asigurarea conștientizării situației și prevede o planificare integrată pentru gestionarea europeană integrată a frontierelor, inclusiv planificarea de contingență.

                  (9)

                  Principiile directoare ale Planului de acțiune în vederea pregătirii pentru situații de criză legate de migrație și a gestionării acestora ar trebui să fie: anticiparea, solidaritatea și distribuirea echitabilă a responsabilității, coordonarea, reacția în timp util și alocarea flexibilă a resurselor.

                  (10)

                  Obiectivul fundamental al Planului de acțiune în vederea pregătirii pentru situații de criză legate de migrație și a gestionării acestora este de a asigura, pe de o parte, conștientizarea situației și o mai bună pregătire, precum și, pe de altă parte, o guvernanță eficace și un răspuns în timp util.

                  (11)

                  Planul de acțiune în vederea pregătirii pentru situații de criză legate de migrație și a gestionării acestora ar trebui să ofere un cadru operațional pentru monitorizarea și anticiparea fluxurilor de migrație și a evenimentelor legate de migrație, pentru consolidarea rezilienței, precum și pentru organizarea unui răspuns coordonat la o criză a migrației. Aceste obiective reflectă cele două etape-cheie prezentate în Planul de acțiune în vederea pregătirii pentru situații de criză legate de migrație și a gestionării acestora: monitorizarea și pregătirea, pe de o parte, și gestionarea crizelor, pe de altă parte.

                  (12)

                  În scopul Planului de acțiune în vederea pregătirii pentru situații de criză legate de migrație și a gestionării acestora, o criză a migrației ar trebui definită ca fiind orice situație sau evoluție survenită în interiorul UE sau într-o țară terță care are un efect și exercită o presiune deosebită asupra sistemului de azil, de migrație sau de gestionare a frontierelor al oricărui stat membru sau care poate avea astfel de consecințe. Aceasta include, dar nu se limitează la circumstanțele definite la articolul 1 alineatul (2) din Propunerea de regulament privind abordarea situațiilor de criză și de forță majoră în domeniul migrației și azilului sau la circumstanțele definite la articolul 2 litera (w) din Propunerea de regulament privind gestionarea azilului și a migrației.

                  (13)

                  Planul de acțiune în vederea pregătirii pentru situații de criză legate de migrație și a gestionării acestora este în concordanță cu mecanismele existente la nivelul UE în materie de gestionare a crizelor și complementar acestora. Este vorba, în special de mecanismul de protecție civilă al Uniunii (EUCPM), incluzând Centrul de coordonare a răspunsului la situații de urgență (ERCC), de mecanismul integrat pentru un răspuns politic la crize din cadrul Consiliului (IPCR), de sistemul ARGUS al Comisiei și de mecanismul de răspuns în caz de criză al SEAE, care pot fi activate concomitent sau după activarea Planului de acțiune în vederea pregătirii pentru situații de criză legate de migrație și a gestionării acestora, în etapa sa de gestionare a crizelor. Planul de acțiune în vederea pregătirii pentru situații de criză legate de migrație și a gestionării acestora vizează sprijinirea interacțiunii acestor mecanisme generale de criză și a cooperării pe baza acestora, asigurându-se furnizarea de informații actualizate cu privire la situația de criză.

                  (14)

                  Planul de acțiune în vederea pregătirii pentru situații de criză legate de migrație și a gestionării acestora se bazează pe legislația relevantă existentă, dar este conceput și pentru a sprijini punerea în aplicare a noilor instrumente, astfel cum au fost propuse de Comisie, inclusiv un regulament privind gestionarea azilului și a migrației și un regulament privind abordarea situațiilor de criză și de forță majoră în domeniul migrației și azilului.

                  (15)

                  În etapa sa de monitorizare și pregătire, Planul de acțiune în vederea pregătirii pentru situații de criză legate de migrație și a gestionării acestora ar trebui să prevadă o serie de măsuri care să asigure conștientizarea regulată a situației și lansarea de alerte timpurii/realizarea de previziuni ale situației, precum și să contribuie la pregătirea raportului anual privind gestionarea migrației elaborat de Comisie în conformitate cu articolul 6 din Propunerea de regulament privind gestionarea azilului și a migrației. Prin intermediul etapei de conștientizare a situației, prevăzute de Planul de acțiune în vederea pregătirii pentru situații de criză legate de migrație și a gestionării acestora, președinția Consiliului ar putea, printre altele, să dezamorseze activarea mecanismului IPCR actual în ceea ce privește criza migrației. În etapa de gestionare a crizelor, folosirea Planului de acțiune în vederea pregătirii pentru situații de criză legate de migrație și a gestionării acestora ar trebui să asigure faptul că toate părțile implicate dispun de informații complete și actualizate cu privire la situația migrației, care să permită luarea la timp a deciziilor și că punerea în aplicare a acestor decizii este monitorizată și coordonată în mod corespunzător.

                  (16)

                  Pentru ca Planul de acțiune în vederea pregătirii pentru situații de criză legate de migrație și a gestionării acestora să poată fi transpus în realitate, statele membre, Consiliul, Comisia, Serviciul European de Acțiune Externă (SEAE), Biroul European de Sprijin pentru Azil (EASO), Agenția Europeană pentru Poliția de Frontieră și Garda de Coastă (Frontex), Agenția Europeană în materie de Aplicare a Legii (EUROPOL), Agenția Uniunii Europene pentru Gestionarea Operațională a Sistemelor Informatice la Scară Largă în Spațiul de Libertate, Securitate și Justiție (eu-LISA) și Agenția pentru Drepturi Fundamentale (FRA) ar trebui să colaboreze, formând Rețeaua UE de pregătire pentru situații de criză și de gestionare a crizelor legate de migrație („rețeaua”). Obiectivul principal al rețelei ar trebui să fie asigurarea unui schimb adecvat de informații care să fie relevante pentru cele două etape ale Planului de acțiune în vederea pregătirii pentru situații de criză legate de migrație și a gestionării acestora.

                  (17)

                  Această rețea ar trebui să sprijine monitorizarea și anticiparea fluxurilor de migrație, să sporească reziliența și să amelioreze coordonarea tehnică a răspunsului la criză, cu respectarea deplină a legislației în vigoare, recurgând totodată la instrumentele existente și completându-le.

                  (18)

                  Țările terțe de origine, de tranzit și/sau de destinație relevante ar trebui, de asemenea, să fie implicate ad-hoc, atunci când este posibil, în operarea Planului de acțiune în vederea pregătirii pentru situații de criză legate de migrație și a gestionării acestora. Această implicare ar trebui să contribuie la un schimb eficient de informații, precum și la adoptarea unor acțiuni care să instaureze o conștientizare adecvată a situației privind migrația în țările respective și să ofere un răspuns acestor țări la eventualele crize,

            ADOPTĂ PREZENTA RECOMANDARE:

                  1.

                  Pentru a contribui la o gestionare mai eficientă a migrației prin monitorizarea și anticiparea fluxurilor de migrație, prin consolidarea rezilienței și a pregătirii, precum și prin organizarea unui răspuns la criza migrației, statele membre, Consiliul, Comisia, Serviciul European de Acțiune Externă (SEAE), Biroul European de Sprijin pentru Azil (EASO), Agenția Europeană pentru Poliția de Frontieră și Garda de Coastă (Frontex), Agenția Europeană în materie de Aplicare a Legii (EUROPOL), Agenția Uniunii Europene pentru Gestionarea Operațională a Sistemelor Informatice la Scară Largă în Spațiul de Libertate (eu-LISA) și Agenția pentru Drepturi Fundamentale (FRA) („organismele implicate”) ar trebui să coopereze în cadrul „Planului de acțiune în vederea pregătirii pentru situații de criză legate de migrație și a gestionării acestora”.

                  2.

                  În acest scop, organismele implicate ar trebui să colaboreze în cadrul Rețelei aferente mecanismului UE de pregătire pentru situații de criză și de gestionare a crizelor legate de migrație („rețeaua”) pentru a sprijini punerea în aplicare a Planului de acțiune în vederea pregătirii pentru situații de criză legate de migrație și a gestionării acestora.

                  3.

                  Membrii rețelei ar trebui să asigure schimbul adecvat de informații relevante pe durata celor două etape ale Planului de acțiune în vederea pregătirii pentru situații de criză legate de migrație și a gestionării acestora, în deplină conformitate cu dispozițiile legale privind competențele și responsabilitățile lor.

                  4.

                  În prima etapă a Planului de acțiune în vederea pregătirii pentru situații de criză legate de migrație și a gestionării acestora, care ar trebui să fie activată permanent și să continue de-a lungul celei de a doua etape, organismele implicate ar trebui să furnizeze, în timp util, informații adecvate pentru a asigura o conștientizare actualizată a situației în materie de migrație și să prevadă un sistem de alertă timpurie/de previzionare, precum și să sporească reziliența pentru a face față în mod eficient oricărui tip de criză a migrației. Cea de a doua etapă ar trebui să fie aplicabilă oricărei situații sau evoluții survenite în interiorul UE sau într-o țară terță care are un efect și exercită o presiune deosebită asupra sistemului de azil, de migrație sau de gestionare a frontierelor al oricărui stat membru sau care poate avea astfel de consecințe. Cea de a doua etapă include, dar nu se limitează la circumstanțele definite la articolul 1 alineatul (2) din Propunerea de regulament privind abordarea situațiilor de criză și de forță majoră în domeniul migrației și azilului sau la circumstanțele definite la articolul 2 litera (w) din Propunerea de regulament privind gestionarea azilului și a migrației.

                  5.

                  Rețeaua ar trebui să stabilească orientări privind punerea în aplicare cu scopul de a asigura un flux eficient de informații relevante pentru operarea Planului de acțiune în vederea pregătirii pentru situații de criză legate de migrație și a gestionării acestora între mecanismele naționale de gestionare a crizelor și cele ale UE.

                  6.

                  Statele membre, Consiliul, Comisia, Serviciul European de Acțiune Externă (SEAE), Biroul European de Sprijin pentru Azil (EASO), Agenția Europeană pentru Poliția de Frontieră și Garda de Coastă (Frontex), Agenția Europeană în materie de Aplicare a Legii (EUROPOL), Agenția Uniunii Europene pentru Gestionarea Operațională a Sistemelor Informatice la Scară Largă în Spațiul de Libertate (eu-LISA) și Agenția pentru Drepturi Fundamentale (FRA) ar trebui să desemneze un punct de contact pentru operaționalizarea rețelei.

                  7.

                  Punctele de contact ar trebui să facă schimb de informații în mod regulat, mai ales cu scopul de a sprijini emiterea de către Comisie a unor rapoarte periodice privind gestionarea migrației, astfel cum se prevede la articolul 6 alineatul (4), precum și rapoarte privind analiza situației, astfel cum se prevede la articolul 6 alineatul (6) din Propunerea de regulament privind gestionarea migrației și a azilului.

                  8.

                  În conformitate cu constatările rapoartelor privind gestionarea migrației și ale rapoartelor privind analiza situației, statele membre ar trebui să discute pe marginea măsurilor necesare urmând a fi adoptate. Aceste discuții ar trebui să aibă loc la nivel tehnic, strategic și, dacă este necesar, la nivel politic, în cadrul grupurilor de pregătire relevante ale Consiliului sau în cadrul Consiliului.

                  9.

                  Comisia, în acord cu statul membru care se confruntă cu o situație de criză
                     a migrației, astfel cum se menționează în recomandarea 4, ar trebui să informeze celelalte puncte de contact din cadrul rețelei cu privire la situația dată, pentru a activa etapa corespunzătoare a Planului de acțiune în vederea pregătirii pentru situații de criză legate de migrație și a gestionării acestora. Punctul de contact al statului membru afectat ar trebui să furnizeze imediat punctului de contact al Comisiei informațiile necesare, astfel cum se specifică în anexă.

                  10.

                  Într-o astfel de situație de criză, punctele de contact ar trebui să sprijine Comisia prin furnizarea informațiilor și a orientărilor necesare și prin coordonarea măsurilor adoptate ca răspuns la criză.

                  11.

                  Schimbul de informații din cadrul rețelei ar trebui să aibă loc prin intermediul canalelor de comunicare disponibile, inclusiv, dacă este posibil, prin intermediul platformei IPCR, cu funcționalitățile sale specifice, și în conformitate cu orientările privind punerea în aplicare, astfel cum se menționează în recomandarea 5 de mai sus.

                  12.

                  Cele două etape ale Planului de acțiune în vederea pregătirii pentru situații de criză legate de migrație și a gestionării acestora ar trebui să respecte guvernanța și fluxul de lucru, astfel cum se prevede în anexă.

         Adoptată la Bruxelles, 23 septembrie 2020.

               Pentru Comisie

            Ylva JOHANSSON

               Membru al Comisiei

         (1)  Regulamentul (UE) 2019/1896 al Parlamentului European și al Consiliului din 13 noiembrie 2019 privind Poliția de frontieră și garda de coastă la nivel european și de abrogare a Regulamentelor (UE) nr. 1052/2013 și (UE) 2016/1624 (JO L 295, 14.11.2019, p. 1).

         ANEXĂ
         În prezenta anexă se enunță principiile Planului de acțiune în vederea pregătirii pentru situații de criză legate de migrație și a gestionării acestora și principalele organisme implicate și se descrie în detaliu modul de funcționare, în două etape, al acestui plan.
         1.   PRINCIPII ȘI ORGANISMELE IMPLICATE ÎN CADRUL CELOR DOUĂ ETAPE

            Principii

         La identificarea măsurilor necesare și la atribuirea responsabilităților care le revin organismelor implicate respective, Planul de acțiune în vederea pregătirii pentru situații de criză legate de migrație și a gestionării acestora ar trebui să funcționeze pe baza următoarelor principii:

                     (i)

                        Anticipare: situația migrației ar trebui monitorizată regulat, iar deciziile ar trebui luate pe baza unui tablou situațional complet și coordonat, în primul rând în vederea prevenirii.

                     (ii)

                        Coordonare: pentru a face față unei crize, ar trebui să se recurgă la măsuri din toate domeniile de politică internă și externă relevante și ar trebui ca toate organismele să fie implicate în cadrul unei abordări coordonate și cuprinzătoare.

                     (iii)

                        Reacție rapidă: ar trebui luate măsuri de îndată ce acestea se dovedesc a fi necesare, pentru a preveni degenerarea situației.

                     (iv)

                        Alocare flexibilă a resurselor: resursele ar trebui să fie mobilizate rapid prin valorificarea deplină a flexibilității de către organismele implicate relevante, conform diferitelor instrumente de finanțare.

                     (v)

                        Solidaritate și distribuirea echitabilă a răspunderii, astfel cum se prevede la articolul 5 din Propunerea de regulament privind gestionarea azilului și a migrației.

            Actori

            Organismele implicate în punerea în aplicare a celor două etape ale Planului de acțiune în vederea pregătirii pentru situații de criză legate de migrație și a gestionării acestora sunt următoarele:

                     —

                     statele membre, inclusiv ofițerii de legătură ai acestora;

                     —

                     Consiliul;

                     —

                     Comisia Europeană, inclusiv personalul detașat pe teren și în delegațiile UE, precum și ofițerii de legătură europeni în materie de migrație (EMLO);

                     —

                     Serviciul European de Acțiune Externă, inclusiv delegațiile UE, misiunile și operațiile relevante din cadrul politicii de securitate și apărare comune;

                     —

                     Agențiile UE (EASO, Frontex, EUROPOL, eu-LISA și FRA), inclusiv ofițerii de legătură ai acestora.

               2.   ETAPA DE MONITORIZARE ȘI PREGĂTIRE (ETAPA 1)
         (a)   Obiectiv

            Obiectivul Planului de acțiune în vederea pregătirii pentru situații de criză legate de migrație și a gestionării acestora, în etapa sa de monitorizare și pregătire, este de a sprijini aplicarea mai coordonată a legislației în vigoare prin consolidarea și partajarea conștientizării comune a situației între toate organismele implicate, prin dezvoltarea unui sistem de alertă timpurie/de previzionare la nivelul UE și prin sprijinirea dezvoltării rezilienței necesare în statele membre pentru a face față în mod eficient oricărui tip de criză în materie de migrație.
         Prima etapă a mecanismului vizează atingerea următoarelor obiective principale:

                     —

                        Conștientizarea comună a situației și alerta timpurie/previzionarea. O înțelegere în timp util și suficient de cuprinzătoare a evenimentelor și a noilor tendințe de către toate părțile interesate relevante ar trebui să permită monitorizarea situației și o bună pregătire pentru a furniza un răspuns coordonat atunci când este necesar. Noile situații problematice și critice care pot apărea ar trebui să fie anticipate în timp util. Toate organismele implicate ar trebui să contribuie cu informații și elemente de probă într-un sistem de alertă timpurie/de previzionare ce urmează să fie dezvoltat la nivelul UE. Eforturile depuse în vederea dezvoltării unui astfel de sistem ar trebui coordonate de Comisie, pe baza instrumentelor disponibile în prezent și a eventualelor instrumente viitoare.

                     —

                        Susținerea dezvoltării rezilienței. O înțelegere comună a situației, a factorilor care au determinat-o și a previziunilor ar trebui să sprijine statele membre să își concentreze eforturile pentru consolidarea capacităților lor în cazul apariției unei noi crize a migrației.

               (b)   Guvernanța

            Comisia, dacă este necesar în cooperare cu SEAE, ar trebui să joace un rol primordial în etapa de monitorizare și pregătire, recurgând la toate elementele de care dispune, inclusiv la ofițerii de legătură europeni în materie de migrație, la Centrul de coordonare a răspunsului la situații de urgență (ERCC) și la fondurile disponibile, în conformitate cu mandatele, obiectivele și procedurile respective ale acestora. Comisia ar trebui să prezideze rețeaua și să asigure secretariatul acesteia, să colecteze informațiile și să furnizeze rapoartele necesare, precum și să monitorizeze punerea în aplicare a măsurilor care urmează să fie întreprinse de către fiecare actor.

            Statele membre, agențiile UE și celelalte organisme implicate ar trebui să sprijine Comisia în îndeplinirea rolului menționat anterior, în special prin furnizarea de informații, de analize și de previziuni oportune și corecte, precum și prin evaluarea nivelului lor de pregătire și al planificării de contingență.
         Discuțiile necesare la nivel tehnic, strategic și, dacă se impun, la nivel politic prin care se solicită adoptarea de măsuri în statele membre ar trebui să fie purtate în cadrul grupurilor de pregătire relevante ale Consiliului pe baza constatărilor din rapoartele Comisiei emise în această etapă a Planului de acțiune în vederea pregătirii pentru situații de criză legate de migrație și a gestionării acestora.
         În situațiile în care Consiliul decide să emită concluzii operaționale și recomandări, rețeaua ar trebui să sprijine punerea lor în aplicare prin schimburi de informații relevante.
         (c)   Fluxul de lucru

               Conștientizarea comună a situației și alerta timpurie/previzionarea

         Comisia ar trebui să convoace periodic, cel puțin o dată pe trimestru, reuniuni sau videoconferințe ale rețelei. Frecvența acestor contacte ar trebui să depindă de gravitatea situației în materie de migrație, precum și de problemele identificate în urma monitorizării migrației și a contingenței.
         Atunci când este relevant și fezabil, reprezentanții principalelor țări terțe de origine, de tranzit și/sau de destinație, precum și reprezentanți ai principalilor parteneri internaționali și părți interesate ar trebui să fie invitați ad-hoc la discuțiile rețelei care vor fi axate pe o anumită rută de migrație, cu scopul de a face schimb de informații periodice și în timp util cu privire la fluxurile migratorii, la activitățile de introducere ilegală de migranți și la orice alți factori (inclusiv geopolitici, de sănătate, de mediu, climatici, demografici sau orice alți factori socioeconomici) care pot avea un impact asupra azilului, a migrației sau a gestionării frontierelor UE. Modalitățile acestei contribuții ar trebui să fie elaborate în consultare cu țările în cauză prin intermediul delegațiilor UE respective, în strânsă coordonare cu SEAE.
         Pregătirea ar trebui să fie o componentă-cheie a dialogurilor cu țările terțe pe tema migrației, în special în vecinătatea UE, și ar trebui să vizeze crearea de canale de comunicare și identificarea organismelor implicate de la nivel local, la care să se poată recurge și care să poată fi contactate în cazul izbucnirii unei crize.
         Atunci când este posibil, Comisia, în cooperare cu SEAE, ar trebui să desfășoare, pe o bază ad-hoc, videoconferințe pentru fiecare rută de migrație cu principalele țări terțe de origine, de tranzit și/sau de destinație și să consolideze sistemul de videoconferințe similare care au loc în prezent. La aceste videoconferințe ar trebui să participe toate celelalte părți interesate, care sunt afectate sau au un interes clar față de mișcările migratorii de pe o anumită rută de migrație. Videoconferința ar trebui să fie structurată astfel încât să încurajeze discuții de fond, în strânsă cooperare cu delegațiile UE, în beneficiul tuturor participanților.
         Toate punctele de contact ale rețelei ar trebui să furnizeze informații pentru a contribui la stabilirea tabloului situațional necesar. Conștientizarea comună a situației presupune date privind fluxurile de migrație, informații privind sistemele de primire, de azil și de gestionare a frontierelor, evoluțiile naționale relevante în domeniul migrației în statele membre și în țările terțe, alerte timpurii/previzionări, precum și acțiunile de cooperare cu țări terțe. Toate punctele de contact ar trebui să contribuie cu informații privind provocările, deficiențele și acțiunile de răspuns pe teren, în interesul obținerii unui tablou situațional comun la nivelul UE. Funcționarea exactă a rețelei ar trebui să fie detaliată în procedurile-standard de operare.
         Rețeaua ar trebui să valorifice pe deplin canalele și platformele de comunicare disponibile, inclusiv, dacă este posibil, platforma IPCR, cu funcționalitățile sale specifice. Dacă instrumentele disponibile nu sunt suficiente, Comisia va avea în vedere îmbunătățirea platformelor sale existente sau crearea unei platforme web specifice și securizate, care să asigure schimbul rapid de informații în cadrul rețelei.
         Pe baza acestor contribuții, Comisia ar trebui să prezinte rapoarte situaționale – un raport privind analiza și conștientizarea situației migrației (MISAA), cu o frecvență care ar trebui să fie decisă de către rețea în etapa de monitorizare și pregătire. Raportul MISAA ar trebui să se bazeze pe modelul și pe metodologia raportului privind analiza și conștientizarea integrată a situației (ISAA), care este emis în prezent și care a fost dezvoltat pe parcursul activării IPCR pentru criza refugiaților din 2015; raportul MISAA va înlocui raportul ISAA în cazul în care IPCR sus-menționat este dezactivat de către președinție. Atunci când este posibil, organismele implicate ar trebui să împărtășească și informațiile primite din surse din afara UE, inclusiv din partea unor țări terțe și a unor parteneri internaționali. Raportul MISAA ar trebui să identifice tendințele și, eventual, să conțină alerte timpurii/previzionări ale fluxurilor de migrație care să permită alertarea tuturor organismelor implicate și adoptarea de măsuri corective în această privință. Raportul MISAA ar trebui să fie pus la dispoziția exclusivă a organismelor implicate, prin intermediul platformei IPCR, cu respectarea deplină a normelor de acces la această platformă și cu implicarea respectivă a Centrului de coordonare a răspunsului la situații de urgență.
         Statele membre ar trebui să discute despre măsurile necesare care trebuie luate și despre concluziile identificate în raportul MISAA. Statele membre ar trebui să poarte discuții la nivel tehnic, strategic și, dacă este necesar, la nivel politic, în cadrul respectivelor grupuri de pregătire ale Consiliului sau în cadrul reuniunilor Consiliului. Consiliul poate emite concluzii operaționale și recomandări, care ar trebui urmate de organismele implicate relevante cu sprijinul rețelei.

               Susținerea dezvoltării rezilienței

         Pornind de la rapoartele privind gestionarea migrației și de la strategiile naționale, astfel cum se prevede la articolul 6 alineatele (4) și (6) din Propunerea de regulament privind gestionarea migrației și a azilului, și cu scopul de a spori reziliența gestionării globale a migrației la nivelul UE, ar trebui să se instituie un ciclu de contingență privind migrația.
         În conformitate cu articolul 6 alineatul (3) din Propunerea de regulament privind gestionarea migrației și a azilului, statele membre trebuie să dispună de strategii naționale astfel încât să asigure o capacitate suficientă pentru gestionarea eficace a azilului și a migrației, care să includă informații privind modul în care statele membre pun în aplicare principiile stabilite în regulamentul menționat și obligațiile juridice care decurg din acesta la nivel național. Aceste strategii trebuie să includă planificarea de contingență la nivel național, ținând seama, în același timp, de planificarea de contingență prevăzută în cadrul legislației relevante, inclusiv la articolul 8 alineatul (6) și la articolul 9 alineatele (3), (5) și (6) din Regulamentul (UE) 2019/1896 (Agenția Europeană pentru Poliția de Frontieră și Garda de Coastă), precum și de punerea în aplicare a gestionării europene integrate a frontierelor, astfel cum se prevede în regulamentul respectiv.

            Agențiile UE ar trebui să transmită Comisiei rapoarte cu privire la capacitățile și la planurile lor de contingență, precum și orice alte rapoarte care ar putea fi utilizate de Comisie în acest context.

            SEAE ar trebui să contribuie la aspectele externe ale migrației și la acțiunile sale de cooperare cu țările terțe de origine, de tranzit și/sau de destinație.

            Țărilor terțe ar trebui să li se ofere posibilitatea de a-și pune la dispoziția Comisiei sau a rețelei, pe bază voluntară, strategiile privind migrația și planurile de contingență.
         Pe baza informațiilor de mai sus și în conformitate cu articolul 6 alineatul (4) din Propunerea de regulament privind gestionarea azilului și a migrației, Comisia va prezenta, anual, un raport privind gestionarea migrației, menit să descrie evoluția probabilă a situației în materie de migrație și nivelul de pregătire al Uniunii și al statelor membre.
         Statele membre ar trebui să discute, în forurile corespunzătoare, despre constatările rapoartelor anuale privind gestionarea migrației întocmite de Comisie.
         Comisia, cu sprijinul celorlalte organisme implicate în rețea, ar trebui să ofere un cadru pentru monitorizarea acțiunilor întreprinse în urma constatărilor rapoartelor anuale privind gestionarea migrației și ar trebui să raporteze cu privire la progresele înregistrate și la situația actuală în următorul ciclu anual de raportare.
         3.   ETAPA DE GESTIONARE A CRIZELOR MIGRAȚIEI (ETAPA 2)
         (a)   Obiectiv

            Obiectivul Planului de acțiune în vederea pregătirii pentru situații de criză legate de migrație și a gestionării acestora, în etapa sa de gestionare a crizelor, este să contribuie la oferirea unui răspuns rapid, eficient și coordonat al UE la o eventuală criză a migrației prin furnizarea în timp util de informații actualizate factorilor de decizie ai UE cu privire la situația operațională în desfășurare, precum și prin sprijinirea monitorizării, a coordonării pe teren și a comunicării la nivel tehnic între toate organismele implicate.
         (b)   Guvernanța
         În etapa de gestionare a crizelor din cadrul Planului de acțiune în vederea pregătirii pentru situații de criză legate de migrație și a gestionării acestora și atât timp cât nu sunt activate mecanismele generale de criză ale UE (mecanismul de protecție civilă al Uniunii, mecanismul integrat pentru un răspuns politic la crize, mecanismul ARGUS și mecanismul de răspuns la crize), se utilizează cadrul planului de acțiune, inclusiv rețeaua și mecanismul de raportare, pentru urmărirea obiectivului.
         Odată cu activarea, în conformitate cu procedurile și cu obiectivele lor respective, a mecanismelor generale de criză ale UE, ar trebui să se asigure rolul procesului general de gestionare a crizelor, inclusiv coordonarea necesară între aceste mecanisme.
         În timpul activării etapei 2, activitățile din etapa 1 continuă și se intensifică.

            Rețeaua, astfel cum a fost activată și prezidată de Comisie, ar trebui să sprijine activitatea mecanismelor generale ale UE de gestionare a crizelor. Sprijinul acordat ar trebui să se concentreze în special pe gradul de conștientizare a situației care este necesar pentru purtarea de discuții și luarea de decizii în cadrul acestor mecanisme, monitorizând punerea în aplicare a acestora de către organismele implicate relevante. În acest scop, rețeaua ar trebui să se reunească în mod regulat prin videoconferință și să discute toate aspectele operaționale ale deciziilor luate în cadrul mecanismelor generale ale UE de gestionare a crizelor, precum și să transmită rapoarte respectivelor mecanisme.
         Dacă sunt activate, centrele de gestionare a crizelor din statele membre ar trebui să asigure legătura corespunzătoare cu mecanismele generale ale UE de gestionare a crizelor, inclusiv cu UCPM și ERCC aferent, precum și să sprijine activitatea punctului lor de contact din cadrul rețelei, în conformitate cu orientările menționate în recomandarea 5.
         În cazul în care este necesar și pentru a veni în completarea reuniunilor desfășurate în cadrul Consiliului, ținând seama de dispozițiile IPCR, ar putea fi purtate discuții suplimentare în cadrul grupurilor de pregătire relevante ale Consiliului sau în cadrul Consiliului, pe baza constatărilor din rapoartele asupra situației întocmite de Comisie.

            Fiecare actor ar trebui să ia măsurile necesare, inclusiv cele enumerate în setul de instrumente de la litera (d) de mai jos.
         (c)   Fluxul de lucru

                     1.

                     Etapa de gestionare a crizelor din cadrul Planului de acțiune în vederea pregătirii pentru situații de criză legate de migrație și a gestionării acestora poate fi declanșată de Comisie în acord cu un stat membru care se confruntă cu o situație de criză a migrației, astfel cum se menționează în recomandarea 4.

                     2.

                        Punctul de contact al Comisiei ar trebui să informeze celelalte puncte de contact din cadrul rețelei (președinția UE, statele membre, Consiliul, SEAE, agențiile UE) cu privire la decizia de a activa etapa de gestionare a crizelor din cadrul Planului de acțiune în vederea pregătirii pentru situații de criză legate de migrație și a gestionării acestora.

                     3.

                     Comisia va activa imediat întreaga rețea, care va funcționa în regim de 24 de ore din 24, 7 zile din 7, și va convoca o reuniune/videoconferință de urgență a rețelei, pentru a aborda, la nivel tehnic, punctele de mai jos:

                                 (a)

                                 schimbul de informații cu privire la situație;

                                 (b)

                                 analizarea de opțiuni pentru oferirea unui răspuns rapid, eficient și eficace;

                                 (c)

                                 coordonarea mesajelor pentru comunicarea publică, în concordanță cu structurile existente;

                                 (d)

                                 coordonarea sprijinului pe teren.

                     4.

                     Statul membru afectat ar trebui să își activeze propriile măsuri de contingență și să facă o evaluare inițială a nevoilor care ar trebui să fie pusă imediat la dispoziția Comisiei și a celorlalți membri ai rețelei. Această evaluare inițială ar trebui să conțină următoarele informații:

                                 (a)

                                 situația de pe teren, principalii factori determinanți și previziunile aferente, inclusiv posibilele consecințe;

                                 (b)

                                 capacitățile materiale, operaționale și financiare de care dispune;

                                 (c)

                                 punerea în aplicare a măsurilor de contingență;

                                 (d)

                                 nevoile materiale, operaționale și financiare care trebuie să fie satisfăcute de către organismele implicate relevante, inclusiv de alte state membre sau de agenții ale UE.

                     5.

                     Pe baza informațiilor obținute prin intermediul rețelei, Comisia ar trebui să informeze rețeaua mai ales cu privire la următoarele aspecte:

                                 (a)

                                 situația generală, inclusiv previziunile și posibilele consecințe; atunci când este posibil, ar trebui incluse informații din și privind țările terțe relevante;

                                 (b)

                                 capacitățile de care dispun statele membre și țările terțe de origine, de tranzit și/sau de destinație afectate de criză și capacitățile de care dispune UE și alte state membre de a face față crizei;

                                 (c)

                                 nivelul actual al asistenței acordate de UE și de statele membre;

                                 (d)

                                 evaluarea lacunelor și a nevoilor;

                                 (e)

                                 posibilele acțiuni la nivelul instituțiilor UE, al organismelor UE, al agențiilor UE și al statelor membre din setul de instrumente furnizat mai jos.

                           Atunci când un stat membru transmite o cerere motivată în temeiul articolului 2 alineatul (1) sau al articolului 6 alineatul (1) din Propunerea de regulament privind soluționarea unor situații de criză și de forță majoră în domeniul migrației și al azilului, informațiile colectate prin intermediul rețelei pot veni în sprijinul analizei și al acțiunilor Comisiei, astfel cum se prevede la articolele 2 și 6 din propunerea respectivă.
                     Atunci când Comisia evaluează situația migrației într-un stat membru în temeiul articolului 47 din Propunerea de regulament privind gestionarea azilului și a migrației, informațiile colectate prin intermediul rețelei pot fi folosite în raportul Comisiei privind presiunea migratorie, astfel cum se prevede la articolul 48 din propunerea respectivă.
                     În ceea ce privește asistența în materie de protecție civilă, coordonarea dintre statele membre ar trebui asigurată prin intermediul Centrului de coordonare a răspunsului la situații de urgență.

                     6.

                     Președinția Consiliului ar putea lua în considerare necesitatea convocării unei reuniuni extraordinare a Consiliului.

                     7.

                     Rețeaua se va conecta la activitatea sistemelor generale ale UE de gestionare a crizelor după activarea acestora, oferind date pentru conștientizarea situației și făcând schimb de informații necesare pentru a monitoriza la nivel tehnic punerea în aplicare a acțiunilor necesare, astfel cum s-a convenit în cadrul sistemelor respective.

                     8.

                        Coordonarea în statele membre ar trebui să fie asigurată în cadrul mecanismelor naționale relevante de gestionare a crizelor în materie de migrație, cu implicarea tuturor organismelor naționale relevante, asigurând consecvența și coerența deplină cu punerea în aplicare a Planului de acțiune în vederea pregătirii pentru situații de criză legate de migrație și a gestionării acestora și ținând seama de rolul de coordonare globală al IPCR.

                     9.

                     În cazul în care este activat mecanismul de protecție civilă al Uniunii, Centrul de coordonare a răspunsului la situații de urgență (ERCC) din cadrul Comisiei ar trebui să asigure sprijin pentru mobilizarea rapidă a sprijinului de urgență acordat statelor membre solicitante și să acționeze ca centru de coordonare pentru asistența în materie de protecție civilă între toate statele membre ale UE și statele participante. Ar trebui stabilită o conexiune în regim de 24 de ore din 24, 7 zile din 7 între serviciile relevante ale Comisiei.

                     10.

                     În cazul în care este relevant și posibil, ar trebui să fie instituit un mecanism consolidat de monitorizare în țările terțe, cu mobilizarea sau activarea ofițerilor de legătură din partea tuturor organismelor implicate din principalele țări terțe de tranzit, de origine și/sau de destinație.

                     11.

                     Ar trebui activate alte mecanisme și instrumente de criză sectoriale în funcție de nevoile enumerate în setul de instrumente de mai jos.

                     12.

                        Rețeaua ar trebui să fie activată pe deplin, în regim de 24 de ore din 24, 7 zile din 7, pe toată durata crizei.

                     13.

                     Dacă IPCR este activat, monitorizarea regulată a migrației va fi asigurată prin intermediul rapoartelor ISAA, care vor înlocui rapoartele MISAA pe întreaga perioadă de activare. Dacă IPCR nu este activat, Comisia va continua să întocmească rapoartele MISAA în cadrul primei etape a Planului de acțiune în vederea pregătirii pentru situații de criză legate de migrație și a gestionării acestora, pe baza contribuțiilor organismelor relevante, colectate prin intermediul rețelei.

                     14.

                     Rapoartele MISAA/ISAA întocmite de Comisie în această etapă a Planului de acțiune în vederea pregătirii pentru situații de criză legate de migrație și a gestionării acestora ar trebui discutate în cadrul grupurilor de pregătire relevante ale Consiliului sau în cadrul Consiliului.

                     15.

                     Etapa de gestionare a crizelor din cadrul Planului de acțiune în vederea pregătirii pentru situații de criză legate de migrație și a gestionării acestora poate fi dezactivată de către Comisie la cererea unui stat membru [a unor state membre] sau din proprie inițiativă, de îndată ce situația care a declanșat criza nu mai este valabilă sau se consideră că este sub control.

                     16.

                     Comisia, împreună cu Consiliul, cu SEAE și cu agențiile UE, ar trebui să organizeze cursuri de formare adaptate cu privire la procedurile și la instrumentele utilizate în situațiile de criză a migrației, pentru a îmbunătăți cunoștințele și gradul de pregătire ale întregului personal relevant.

                     17.

                     Toate organismele implicate ar trebui să își exercite în mod regulat răspunsul la crizele în materie de migrație la nivel național și european și, atunci când este necesar, să revizuiască actualul Plan de acțiune în vederea pregătirii pentru situații de criză legate de migrație și a gestionării acestora pe baza lecțiilor învățate.

               (d)   Setul de instrumente
         Următoarele măsuri alcătuiesc setul de instrumente care vizează furnizarea unui răspuns la o eventuală criză a migrației în conformitate cu legislația relevantă.

            Măsuri ce vizează țările de origine, de tranzit și/sau de destinație

                     —

                     Pe lângă cooperarea susținută cu parteneri terți, Comisia își coordonează acțiunile, în cooperare cu SEAE, cu delegațiile UE și cu statele membre, cu cele ale principalelor țări terțe de origine, de tranzit și/sau de destinație, acordând o atenție specială țărilor vecine ale UE, pentru a le sprijini să își îmbunătățească în continuare capacitățile de primire și să gestioneze mai bine fluxurile de migrație, în special prin protejarea frontierelor și prin combaterea introducerii ilegale de migranți, precum și prin consolidarea cooperării în materie de returnare.

                     —

                     Comisia, în cooperare cu statele membre și cu SEAE, instituie coridoare sigure suplimentare și mecanisme de relocare în țările terțe de origine, de tranzit și/sau de destinație în cauză.

                     —

                     Comisia cooperează și asigură sinergii între principalele organizații internaționale (în special UNHCR și OIM) și principalele ONG-uri pentru o implementare complementară adecvată a măsurilor în țara de origine, de tranzit și/sau de destinație în cauză.

                     —

                     Comisia revizuiește și activează, pe baza nevoilor identificate, fondurile disponibile în cadrul tuturor instrumentelor relevante de finanțare (internă și externă), incluzând componentele de urgență ale acestora, după caz, în conformitate cu cadrele juridice și cu obiectivele lor. Este esențială o gândire comună a instrumentelor pentru a face față presiunii prelungite a migrației.

                     —

                     În circumstanțe excepționale, Comisia explorează disponibilitatea unor resurse suplimentare care să fie mobilizate pe baza dispozițiilor CFM dacă finanțarea menționată anterior nu este suficientă.

                     —

                     Comisia ia în considerare, în cooperare cu statele membre, utilizarea în comun a finanțării din partea UE și a bugetelor naționale, în așteptarea unei decizii privind continuarea acestora în viitoarea perioadă a CFM.

                     —

                     În cazul în care este relevant și posibil, Comisia, în coroborare cu modalitățile puse în practică de statele membre, instituie un mecanism consolidat de monitorizare în țările terțe, recurgând, totodată, și la videoconferințele specifice pentru fiecare rută de migrație, dacă acestea sunt instituite în conformitate cu Planul de acțiune în vederea pregătirii pentru situații de criză legate de migrație și a gestionării acestora, prin mobilizarea sau activarea ofițerilor de legătură în principalele țări terțe de tranzit, de origine și/sau de destinație.

                     —

                     În cazul încheierii unui acord privind statutul între UE și o țară terță, Frontex mobilizează echipe de gestionare a frontierelor pentru a sprijini autoritățile relevante din țara terță respectivă în efectuarea de controale la frontierele sale.

                     —

                     SEAE își activează mecanismul de răspuns în situații de criză, în cazul apariției unei situații grave sau a unei situații de urgență care vizează dimensiunea externă a migrației, utilizând elementele individuale ale mecanismului de răspuns în situații de criză, după caz: reuniunea de criză, celula de criză; platforma de criză și grupul operativ.

                     —

                     Delegațiile SEAE, în strânsă cooperare cu Comisia, își îndeplinesc rolurile care le revin înaintea, în timpul și după încheierea unei crizei, inclusiv prin conștientizarea situației, dar și prin furnizarea răspunsului diplomatic, politic și operațional al UE.

                     —

                     SEAE mobilizează funcții ale Direcției privind abordarea integrată pentru Securitate și Pace, ale Capacității civile de planificare și conducere, ale Capacității militare de planificare și conducere și ale misiunilor din cadrul politicii de securitate și apărare comune, în vederea actualizării oricărei platforme de coordonare adecvate, ca parte a funcțiilor de conștientizare a situației și de pregătire (reziliență).

            Măsuri ce vizează statele membre de la frontierele externe ale UE

                     —

                     Planurile naționale de contingență/măsurile naționale privind gestionarea frontierelor, primirea și azilul sunt activate în statele membre de la frontierele externe ale UE.

                     —

                     Informațiile privind situația operațională, lacunele și nevoile la frontierele externe ale UE sunt furnizate de statele membre.

                     —

                     La cererea unui stat membru de la frontiera externă a UE, se poate activa mecanismul de protecție civilă al Uniunii pentru a oferi asistența necesară.

                     —

                     Supravegherea frontierelor este intensificată astfel încât sfera de acoperire să fie extinsă la zonele cele mai afectate, în cooperare cu Comisia și cu agențiile UE.

                     —

                     Frontex furnizează sprijin, la cererea statelor membre, pentru a consolida operațiunile comune existente sau pentru a mobiliza intervenția rapidă a Frontex la frontiere.

                     —

                     EASO mobilizează, în coordonare cu statele membre, personal și echipamente relevante pentru a acorda asistență în materie de primire și azil.

                     —

                     Europol își mobilizează, în coordonare cu statele membre, personalul/echipamentele/ofițerii de legătură pentru a efectua controale de securitate ale migranților care sosesc.

                     —

                     Frontex sprijină activitățile de returnare în coordonare cu statele membre, prin mobilizarea de specialiști în materie de returnare și prin organizarea și coordonarea operațiunilor de returnare prin zboruri charter și zboruri regulate, punând la dispoziție escorte pentru returnări și observatori pentru returnări.

                     —

                     Comisia înființează grupuri operative la nivel regional ale Uniunii Europene (EURTF) în statele membre de la frontierele externe ale UE, asigurând un cadru pentru facilitarea schimbului de informații și pentru îmbunătățirea coordonării între toate părțile interesate.

                     —

                     În punctele supuse unor presiuni ridicate în materie de migrație se înființează hotspoturi și centre de primire, care beneficiază de personal numit de către autoritățile naționale relevante și de sprijin din partea agențiilor UE în ceea ce privește sistemele de informații necesare în materie de migrație și securitate.

                     —

                     Comisia mobilizează personal în statele membre de la frontierele externe ale UE, pentru a contribui la coordonarea acțiunilor de răspuns.

                     —

                     Comisia, în coordonare cu statele membre, convine asupra principalelor mesaje publice de comunicat în situații de criză și utilizează cele mai eficace instrumente de comunicare, inclusiv platforma IPCR, pentru a disemina aceste mesaje și pentru a combate dezinformarea.

                     —

                     Comisia, în cooperare cu statele membre, cooperează de la caz la caz cu principalele organizații internaționale (în special UNHCR și OIM) și cu principalele ONG-uri pentru o implementare complementară adecvată a măsurilor în statele membre de la frontierele externe ale UE.

                     —

                     Comisia pune la dispoziție proiectele privind returnările voluntare asistate și reintegrarea la care trebuie să recurgă statele membre.

                     —

                     Comisia revizuiește și activează, pe baza evaluării nevoilor statelor membre, fondurile disponibile în cadrul tuturor instrumentelor relevante de finanțare (internă și externă), incluzând componentele de urgență ale acestora, după caz.

                     —

                     În circumstanțe excepționale, Comisia explorează disponibilitatea unor resurse suplimentare care să fie mobilizate pe baza dispozițiilor CFM, dacă finanțarea menționată anterior nu este suficientă.

                     —

                     Comisia are în vedere utilizarea în comun a finanțării din partea UE și a bugetelor naționale, în cooperare cu statele membre, în așteptarea unei decizii privind acordarea în continuare a acestora în viitoarea perioadă a CFM.

                     —

                     Asistența acordată statelor membre de la frontierele externe ale UE sub forma echipamentelor, a materialelor, a personalului, a mobilizării de personal specializat și a transferului voluntar al migranților, precum și contribuția personalului la operațiunile agențiilor UE pot fi oferite de statele membre care nu se află sub presiune.

                     —

                     Statele membre care nu se află sub presiune pot contribui financiar la orice soluții financiare suplimentare necesare pentru punerea în aplicare a măsurilor de urgență.

            Măsuri ce vizează alte state membre supuse unor presiuni

                     —

                     Planurile naționale de contingență/măsurile naționale privind primirea și azilul sunt activate în alte state membre aflate sub presiune.

                     —

                     Informațiile privind situația operațională, lipsurile și nevoile sunt furnizate de alte state membre aflate sub presiune.

                     —

                     La cererea unui stat membru aflat sub presiune, se activează mecanismul de protecție civilă al Uniunii pentru a oferi asistența necesară.

                     —

                     Comisia înființează grupuri operative la nivel regional ale Uniunii Europene (EURTF) în alte state membre aflate sub presiune, asigurând un cadru pentru facilitarea schimbului de informații și pentru îmbunătățirea coordonării între toate părțile interesate.

                     —

                     Frontex sprijină activitățile de returnare în coordonare cu statele membre, prin mobilizarea de specialiști în materie de returnare și prin organizarea și coordonarea operațiunilor de returnare prin zboruri charter și zboruri regulate, punând la dispoziție escorte pentru returnări și observatori pentru returnări.

                     —

                     EASO mobilizează, în coordonare cu statele membre, personal și echipamente relevante pentru a acorda asistență în materie de primire și azil.

                     —

                     Europol mobilizează personal/echipamente/ofițeri de legătură pentru a efectua controale de securitate ale migranților care sosesc.

                     —

                     Comisia mobilizează personal în statele membre aflate sub presiune pentru a contribui la coordonarea acțiunilor de răspuns.

                     —

                     Comisia, în coordonare cu statele membre, convine asupra principalelor mesaje publice de comunicat în situații de criză și utilizează cele mai eficace instrumente de comunicare, inclusiv platforma IPCR, pentru a disemina aceste mesaje și pentru a combate dezinformarea.

                     —

                     Comisia, în cooperare cu statele membre, cooperează cu principalele organizații internaționale (în special UNHCR și OIM) și cu principalele ONG-uri pentru o implementare complementară adecvată a măsurilor în alte state membre aflate sub presiune.

                     —

                     Comisia pune la dispoziție proiectele privind returnările voluntare asistate și reintegrarea la care trebuie să recurgă celelalte state membre aflate sub presiune.

                     —

                     Comisia revizuiește și activează, pe baza evaluării nevoilor statelor membre, fondurile disponibile în cadrul tuturor instrumentelor relevante de finanțare (internă și externă), incluzând componentele de urgență ale acestora, după caz.

                     —

                     În circumstanțe excepționale, Comisia explorează disponibilitatea unor resurse suplimentare urmând a fi mobilizate pe baza dispozițiilor CFM dacă finanțarea menționată anterior nu este suficientă.

                     —

                     Comisia are în vedere utilizarea în comun a finanțării din partea UE și a bugetelor naționale, în cooperare cu statele membre, în așteptarea unei decizii privind acordarea în continuare a acestora în viitoarea perioadă a CFM.

                     —

                     Asistența acordată celorlalte state membre aflate sub presiune sub forma echipamentelor, a materialelor, a personalului, a mobilizării de personal specializat și a transferului voluntar al migranților, precum și contribuția personalului la operațiunile agențiilor UE pot fi oferite de statele membre care nu se află sub presiune.

                     —

                     Statele membre care nu se află sub presiune pot contribui financiar la orice soluții financiare suplimentare necesare pentru punerea în aplicare a măsurilor de urgență.

            FIGURA 1

         Această diagramă prezintă construcția pe mai multe niveluri a Planului de acțiune în vederea pregătirii pentru situații de criză legate de migrație și a gestionării acestora.


title: Recomandarea (UE) 2020/1595 a Comisiei din 28 octombrie 2020 privind strategiile de testare vizând COVID-19, inclusiv utilizarea testelor rapide de detecție a unui antigen

text:
               30.10.2020

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               L 360/43

      RECOMANDAREA (UE) 2020/1595 A COMISIEI
      din 28 octombrie 2020
      privind strategiile de testare vizând COVID-19, inclusiv utilizarea testelor rapide de detecție a unui antigen
      COMISIA EUROPEANĂ,
      având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 292,
      întrucât:

                  (1)

                  Pandemia de COVID-19 reprezintă în continuare o amenințare gravă la adresa sănătății publice. După cum se subliniază în Comunicarea Comisiei Europene privind pregătirea pe termen scurt a UE în materie de sănătate în cazul apariției de noi focare de COVID-19 (1), strategiile de testare solide și capacitățile de testare suficiente sunt aspecte esențiale ale pregătirii și reacției în fața COVID-19, permițând detectarea timpurie a persoanelor potențial infecțioase și asigurând vizibilitate în ceea ce privește rata infecțiilor și transmiterea acestora în cadrul comunităților. În plus, aceste strategii reprezintă o condiție prealabilă pentru o identificare adecvată a contacților, pentru a limita răspândirea prin izolarea rapidă.

                  (2)

                  În conformitate cu articolul 168 alineatul (7) din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene (2), definirea politicii de sănătate, precum și organizarea și aplicarea măsurilor de sănătate rămân în sfera competențelor naționale. Prin urmare, statele membre ale UE au responsabilitatea de a decide cu privire la elaborarea și punerea în aplicare a unor strategii de testare pentru depistarea COVID-19, luând în considerare situațiile epidemiologice și sociale ale țărilor.

                  (3)

                  În 2013, UE a adoptat Decizia 1082/2013/UE a Parlamentului European și a Consiliului (3) pentru a îmbunătăți gradul de pregătire și capacitățile în întreaga Europă și pentru a consolida capacitatea sa de a monitoriza, de a detecta rapid și de a coordona reacțiile la amenințările pentru sănătate. Odată cu Decizia nr. 1082/2013/UE, au fost lansate diferite instrumente (4) pentru a sprijini și a coordona planificarea răspunsului statelor membre și acțiunile acestora atunci când se confruntă cu amenințări transfrontaliere la adresa sănătății.

                  (4)

                  Un element esențial în coordonarea crizelor de sănătate publică cu relevanță pentru Uniune este Comitetul pentru securitate sanitară (CSS). Rolul său este de a consolida coordonarea și partajarea celor mai bune practici și de a furniza informații utile în planificarea pregătirii și răspunsului la nivel național, de a promova interoperabilitatea și latura intersectorială a acestor activități, precum și de a institui un mecanism de achiziții publice comune de contramăsuri medicale.

                  (5)

                  La 15 iulie 2020, Comisia a adoptat Comunicarea Comisiei intitulată Pregătirea pe termen scurt a UE în materie de sănătate (5), care vizează asigurarea pregătirii pe termen scurt a UE în materie de sănătate în cazul apariției unor noi focare de COVID-19 în Europa. Unul dintre domeniile de acțiune incluse în această comunicare este încheierea, prin intermediul CSS, a unui acord la nivelul UE cu privire la aplicarea unor strategii și metodologii de testare uniforme.

                  (6)

                  Consiliul a adoptat, la 30 iunie, o Recomandare privind restricția temporară asupra călătoriilor neesențiale către UE și posibila eliminare a acestei restricții (6). Ea s-a bazat pe un set de principii și criterii obiective, incluzând situația sanitară, capacitatea de a aplica măsuri de limitare a răspândirii virusului în timpul călătoriei, considerații privind reciprocitatea și date din surse relevante, cum ar fi Centrul European de Prevenire și Control al Bolilor (ECDC) și Organizația Mondială a Sănătății (OMS).

                  (7)

                  La 17 septembrie 2020, Comitetul pentru securitate sanitară a ajuns la un acord cu privire la „Pregătirea UE în materie de sănătate: Recomandări pentru o abordare comună a UE în materie de testare vizând COVID-19” (7), care stabilește diverse acțiuni care trebuie luate în considerare de către statele membre atunci când își actualizează sau își adaptează strategiile de testare. Recomandările vizează încheierea unui acord privind o abordare coerentă a testării vizând COVID-19 în întreaga Europă. Conținutul lor se bazează pe situația din țările europene la începutul lunii septembrie 2020 și pe strategiile respective de testare și pe obiectivele urmărite la momentul respectiv.

                  (8)

                  Statele membre ar trebui să urmărească evitarea oricăror interdicții de călătorie. Pentru a garanta libertățile în cadrul pieței unice, orice restricție ar trebui să se aplice în conformitate cu principiile generale ale legislației Uniunii, în particular în ceea ce privește proporționalitatea și nediscriminarea, și nu ar trebui să depășească ceea ce este strict necesar pentru a proteja sănătatea publică.

                  (9)

                  La 13 octombrie 2020, Consiliul a adoptat o Recomandare privind o abordare coordonată a restricționării liberei circulații ca răspuns la pandemia de COVID-19 (8), care stabilește, printre altele, mai multă claritate în ceea ce privește măsurile aplicate călătorilor care provin din zone cu risc mai mare (testare și autocarantinare), oferind publicului informații clare și în timp util.

                  (10)

                  Testarea eficace are un rol esențial în asigurarea liberei circulații a persoanelor și crearea condițiilor unei bune funcționări a pieței interne. De la izbucnirea pandemiei de COVID-19, domeniul testării în scop de diagnosticare a evoluat rapid și a și-a dovedit rolul central pe care îl are în limitarea extinderii pandemiei. Recunoscând importanța testelor de diagnosticare, UE sprijină dezvoltarea acestora printr-un număr de acțiuni ale UE în materie de cercetare și inovare1. Utilizarea corectă a testelor vizând COVID-19, în număr mare și asigurând un timp scurt între cererea de testare și rezultatul testului are un rol semnificativ în reducerea răspândirii SARS-CoV-2. În prezent, cea mai fiabilă metodologie de testare a cazurilor și a contacților este metoda de testare bazată pe RT-PCR (transcriere inversă cuplată cu reacție în lanț a polimerazei); astfel de teste au fost printre primele disponibile în momentul în care pandemia a ajuns pe continentul european.

                  (11)

                  Cu toate acestea, deși ratele de testare prin RT-PCR au crescut în întreaga UE, ceea ce a condus la identificarea unui număr mai mare de cazuri de COVID-19, în particular în rândul persoanelor mai tinere care prezintă simptome ușoare sau care sunt asimptomatice, laboratoarele se străduiesc să asigure existența unor resurse și capacități suficiente pentru a ține pasul cu cererile de testare. Prin urmare, acest fenomen a condus la o penurie de materiale de testare prin RT-PCR și la un timp mai lung între cerere și rezultat, limitându-se astfel punerea eficace în aplicare a măsurilor de contracarare a pandemiei, precum și depistarea rapidă a contacților. Pentru a atenua aceste neajunsuri, Comisia a organizat deja la 19 martie o achiziție în comun de echipamente de laborator, inclusiv de kituri de testare și de reactivi pentru teste RT-PCR, la care au participat 20 de state membre.

                  (12)

                  În pofida desfășurării acestei achiziții în comun, statele membre se confruntă din nou cu probleme legate de capacități de testare limitate și de timpi lungi între cereri și rezultate, în particular în contextul epidemiologic actual, în care în Europa se constată o recrudescență a numărului de cazuri de COVID-19. În acest context, statele membre recurg din ce în ce mai mult la posibilitatea de a utiliza teste rapide sau teste efectuate la locul acordării asistenței medicale (de ex. teste de depistare a unor antigeni), mai ales în unități medicale, precum și la posibilitatea de a le utiliza pe o scară mai largă. Această nouă generație de teste mai rapide și mai ieftine care vizează COVID-19, permițând adesea obținerea rezultatului în mai puțin de 30 de minute, este tot mai prezentă pe piață.

                  (13)

                  Organizația Mondială a Sănătății a publicat la 11 septembrie 2020 orientări provizorii privind utilizarea testelor rapide de depistare a unor antigeni vizând diagnosticare COVID-19 (9), oferind țărilor consiliere cu privire la rolul potențial pe care îl au aceste teste și la necesitatea unei selectări riguroase a testelor. După cum a fost evidențiat de OMS, în timp ce testele rapide de depistare a unor antigeni pot fi o soluție utilă pentru diagnosticarea infecției cu SARS-CoV-2 într-o serie de situații și scenarii, performanțele lor clinice nu sunt (încă) optime și, în ceea ce le privește, ar trebui să se manifeste prudență.

                  (14)

                  Dintre produsele existente, OMS recomandă utilizarea unor teste rapide de depistare a unor antigeni care îndeplinesc cerințe minime de performanță și anume sensibilitate ≥ 80 % și specificitate ≥ 97 % și care ar trebui să fie utilizate în particular atunci când testele RT-PCR sunt temporar indisponibile sau când sunt grevate de timpi îndelungați între cerere și rezultat. Utilizarea testelor rapide de depistare a unor antigeni pentru triajul epidemiologic al persoanelor oferă potențialul de identificare rapidă a acelor persoane care prezintă cel mai mare risc de răspândire a infecției, în particular în circumstanțe de transmitere comunitară masivă. În plus, testele rapide de depistare a unor antigeni ar trebui efectuate de către operatori instruiți, în conformitate cu instrucțiunile producătorului și în decursul primelor 5-7 zile de la debutul simptomelor când valorile încărcăturii virale sunt la nivele maxime.

                  (15)

                  Câteva state membre (10) au început să utilizeze în practică teste rapide de depistare a unor antigeni și au inclus utilizarea lor în strategiile lor naționale de testare vizând COVID-19. În plus, majoritatea statelor membre efectuează în prezent studii de validare sau studii-pilot pentru a evalua performanțele clinice ale testelor rapide de depistare a unor antigeni în situații specifice și pentru diagnosticarea infecției cu SARS-CoV-2 în rândul anumitor populații-țintă. Comitetul pentru securitate sanitară a convenit, în cadrul reuniunii sale din 19 octombrie 2020, că va elabora o poziție comună privind utilizarea testelor rapide de depistare a unor antigeni, abordând, printre alte elemente, aplicarea acestor teste și utilizarea rezultatelor acestora.

                  (16)

                  În particular în cazul pasagerilor care sosesc în aeroporturi, utilizarea testelor rapide de depistare a unor antigeni a fost evaluată în Acțiunea comună „EU Healthy Gateways” (11). Ea pune la dispoziție, printre altele, o analiză a opțiunilor în materie de metode de testare de laborator, calendarul testării călătorilor, resursele necesare și modalitățile practice de efectuare în aeroporturi. Aceste aspecte pot fi relevante și pentru călătorii care utilizează alte mijloace de transport.

                  (17)

                  În plus, Comisia a solicitat recent Centrului European de Prevenire și Control al Bolilor (ECDC) și Agenției Uniunii Europene pentru Siguranța Aviației (AESA) să elaboreze un protocol vizând un trafic aerian mai sigur, incluzând o propunere de protocol comun privind testarea în aeroporturi în scopul asigurării sănătății în UE. Protocolul ar trebui să includă elemente precum calendarul testărilor, populația-țintă, tipurile de teste și posibila implementare în aeroporturi și ar putea fi extins suplimentar pentru a cuprinde și alte moduri de transport. Elaborarea unor strategii de testare, bazate pe tehnologii validate pentru contextul specific și pe capacitățile disponibile, ar trebui, de asemenea, să conțină informații despre carantină și despre alte restricții, de exemplu recunoașterea reciprocă a rezultatelor testelor ar putea reduce în mod adecvat riscul de a importa cazuri la un nivel echivalent sau inferior riscului de fond din regiunea de destinație și, prin urmare, ar putea conduce la renunțarea la carantină sau la alte restricții.

                  (18)

                  Elaborarea unor strategii de testare, bazate pe tehnologii validate și pe capacități disponibile, ar trebui, de asemenea, să conțină informații utile pentru o politică a UE privind carantina. Comisia a însărcinat Centrul European de Prevenire și Control al Bolilor (ECDC) să elaboreze orientări științifice referitoare la carantină, cu scopul de a propune o metodă la nivel european,

            ADOPTĂ PREZENTA RECOMANDARE:

         SCOP

                  1.

                  Prezenta recomandare stabilește orientări pentru țări cu privire la elementele esențiale care trebuie avute în vedere pentru strategiile de testare naționale, regionale sau locale.

                  2.

                  În particular, recomandările se referă în mod predominant la domeniul de aplicare al strategiilor de testare vizând COVID-19, la grupurile care trebuie testate cu prioritate și la situațiile specifice care trebuie luate în considerare și abordează elementele esențiale legate de capacitățile și resursele de testare. În final, sunt prezentate și considerații privind utilizarea testelor rapide de depistare a unor antigeni.

                  3.

                  Recomandările urmăresc, de asemenea, să asigure faptul că politicile în materie de testare contribuie la buna funcționare a pieței interne, a călătoriilor transfrontaliere și a liberei circulații a persoanelor, a serviciilor și a bunurilor în Uniune.

         STRATEGII DE TESTARE

                  4.

                  Depistarea timpurie prin testare rămâne esențială. Statele membre ar trebui să testeze cât mai multe persoane și să acorde prioritate persoanelor simptomatice, persoanelor care au fost în contact cu cazuri confirmate, focarelor locale grave și, în măsura posibilităților, testării persoanelor asimptomatice, în funcție de resursele disponibile, de capacitățile de testare și de depistare a contacților și luând în considerare scenariile prezentate în orientările referitoare la testări, publicate de ECDC (12).

                  5.

                  În situația în care nu sunt disponibile capacități suficiente, statele membre ar trebui să acorde prioritate testării persoanelor care prezintă simptome compatibile cu COVID-19, inclusiv simptome ușoare, și în particular persoanelor care prezintă simptome de infecție respiratorie acută. Aceste teste ar trebui combinate, dacă este posibil, cu testarea vizând gripa și alte infecții respiratorii, de exemplu, prin intermediul unor teste multiple disponibile sau al altor teste relevante. Criteriile de stabilire a priorităților de testare ar trebui să fie obiective și aplicate în mod nediscriminatoriu.

                  6.

                  Statele membre ar trebui să acorde o atenție deosebită evitării și/sau eliminării transmiterii COVID-19 în unitățile medicale și de asistență pe termen lung, cum ar fi centrele rezidențiale și de îngrijire a vârstnicilor. Personalul care lucrează în aceste sectoare ar trebui să fie testat la intervale regulate și ar trebui instituite scheme de testare. În plus, pacienții ar trebui să fie testați la internare sau imediat înainte de internarea în spital, iar persoanele spitalizate ar trebui să fie monitorizate pentru a depista simptomele COVID-19 timp de cel puțin 14 zile de la internare și ar trebui să fie testate în mod regulat pe baza unei scheme convenite (de exemplu, o dată pe săptămână).

                  7.

                  În situația unor cazuri de boală grupate și bine identificate în cadrul unui focar, statele membre ar trebui să ia în considerare testarea majorității persoanelor din comunitatea în cauză, indiferent dacă prezintă sau nu simptome, deoarece astfel se poate minimiza sau chiar evita introducerea unor măsuri mai stricte de sănătate publică. Autoritățile locale ar trebui să elaboreze un sistem de testare și de conformitate pentru situațiile critice previzibile, de exemplu în școli sau la locuri de muncă.

                  8.

                  Statele membre ar trebui să asigure faptul că există scheme de testare a personalului de importanță majoră (incluzând personalul din domeniul medical, al îngrijirilor pe termen lung și al educației) și că aceste grupuri au acces la testări frecvente vizând COVID-19.

                  9.

                  Statele membre ar trebui să asigure comunicarea clară și punerea la dispoziția cetățenilor a informațiilor referitoare la sănătate publică Ele ar trebui, de asemenea, să asigure faptul că există centre de testare accesibile pentru populația lor și o participare masivă la testarea vizând COVID-19, în special în cazul testării persoanelor asimptomatice și al focarelor epidemice.

         CAPACITĂȚI ȘI RESURSE DE TESTARE

                  10.

                  Comisia evidențiază din nou faptul că statele membre ar trebui să definească capacitățile și resursele de testare necesare (pentru prelevarea de eșantioane, efectuarea de teste și depistarea contacților) pe baza obiectivelor de testare, a planificării cererii și ofertei, a celor mai recente dovezi științifice cu privire la caracteristicile bolii.

                  11.

                  Statele membre ar trebui să asigure faptul că dispun de capacități și de resurse care permit efectuarea unor teste țintite, oportune și precise, inclusiv un timp scurt între cerere și rezultat, ideal de cel mult 24 de ore, precum și depistarea în timp util a contacților pentru a facilita identificarea rapidă și izolarea cazurilor și cazurilor grupate, precum și revenirea cât mai rapidă la normalitate pentru grupurile neafectate.

                  12.

                  În plus, urmărirea prezenței SARS-CoV-2 în apele uzate poate fi utilizată ca o modalitate complementară de urmărire a răspândirii virusului în cadrul populației, precum și ca un sistem de avertizare timpurie. Această metodă de supraveghere este deja instituită în unele state membre și ar trebui extinsă pe cât posibil.

                  13.

                  Statele membre sunt încurajate, în conformitate cu orientările actuale ale ECDC, să testeze contacții după expunere prin intermediul testelor RT-PCR sau al unor teste echivalente validate, cu scopul de a scurta perioada de carantină. Statele membre sunt invitate să monitorizeze și să actualizeze dispozițiile naționale în materie de carantină în conformitate cu dovezile științifice care apar.

                  14.

                  Statele membre ar trebui să efectueze teste de stres bazate pe scenarii care să vizeze capacitățile de testare și amploarea testărilor, precum și sistemele de depistare a contacților. Aceste teste de stres nu ar trebui să fie efectuate numai la nivel național, ci ar trebui să se concentreze și asupra focarelor localizate și să fie bazate pe scenarii specifice, cum ar fi evenimentele cu risc foarte mare de răspândire a virusului, focarele din anumite sectoare industriale, mediile educaționale și locuințele. Statele membre ar trebui să partajeze, de exemplu prin intermediul Comitetului pentru securitate sanitară, învățămintele desprinse și cele mai bune practici rezultate.

                  15.

                  Statele membre ar trebui să exploreze cooperarea transfrontalieră pentru a asigura suficiente capacități de testare prin RT-PCR și de testare rapidă în întreaga UE, de exemplu prin punerea la dispoziție a unor laboratoare mobile sau prin efectuarea tehnică a testelor în alte state membre.

         TESTE RAPIDE DE DESPISTARE A UNOR ANTIGENI

                  16.

                  Statele membre ar trebui să convină asupra criteriilor care urmează să fie utilizate pentru selectarea testelor rapide de depistare a unor antigeni, în particular asupra celor legate de performanțele lor clinice, cum ar fi sensibilitatea și specificitatea, precum și să ajungă la un acord cu privire la scenariile și situațiile în cursul cărora testele rapide de depistare a unor antigeni sunt oportune, de exemplu în circumstanțe cu transmitere comunitară masivă.

                  17.

                  Statele membre ar trebui să împărtășească și să dezbată în mod activ, în particular prin intermediul Comitetului pentru securitate sanitară, precum și al altor platforme de partajare de cunoștințe, cum ar fi mecanismul integrat al Consiliului pentru răspuns politic la crize (IPCR), informațiile privind rezultatele studiilor de validare a testelor rapide de depistare a unor antigeni efectuate în țările UE, care sunt independente de astfel de studii efectuate de societățile care le-au realizat.

                  18.

                  Comisia va conlucra cu statele membre în vederea creării unui cadru vizând evaluarea, aprobarea și recunoașterea reciprocă a testelor rapide, precum și recunoașterea reciprocă a rezultatelor testelor, în regim de urgență. În plus, Comisia va monitoriza piața și disponibilitatea unor noi teste rapide de depistare a unor antigeni, luând în considerare performanțele lor clinice și criteriile care trebuie să fie convenite, și va institui un registru de informații cu privire la testele rapide de depistare a unor antigeni și la rezultatele studiilor de validare, pe măsură ce ele devin disponibile în întreaga UE, utilizând existenta „Bază de date privind dispozitivele de diagnosticare și metodele de testare in vitro vizând COVID-19”. Comisia va lansa inițiative pentru achiziționarea de teste cu scopul de a asigura accesul echitabil la testele rapide de depistare a unor antigeni, precum și utilizarea lor rapidă pe scară largă în întreaga UE.

         Adoptată la Bruxelles, 28 octombrie 2020.

               Pentru Comisie

            Stella KYRIAKIDES

               Membru al Comisiei

         (1)  https://eur-lex.europa.eu/legal-content/RO/TXT/?qid=1603899755406&uri=CELEX%3A52020DC0318

         (2)  JO C 326, 26.10.2012, p. 47.

         (3)  Decizia nr. 1082/2013/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 octombrie 2013 privind amenințările transfrontaliere grave pentru sănătate și de abrogare a Deciziei nr. 2119/98/CE (JO L 293, 5.11.2013, p. 1).

         (4)  De exemplu, aceasta include SAPR, coordonarea și achizițiile comune în cadrul CSS etc.

         (5)  https://eur-lex.europa.eu/legal-content/RO/TXT/?uri=CELEX:52020DC0318

         (6)  https://data.consilium.europa.eu/doc/document/ST-9208-2020-INIT/ro/pdf

         (7)  https://ec.europa.eu/health/sites/health/files/preparedness_response/docs/common_testingapproach_covid-19_en.pdf

         (8)  https://data.consilium.europa.eu/doc/document/ST-11689-2020-REV-1/ro/pdf

         (9)  https://apps.who.int/iris/bitstream/handle/10665/334253/WHO-2019-nCoV-Antigen_Detection-2020.1-eng.pdf?sequence=1&isAllowed=y

         (10)  Până la 22 octombrie, ele sunt Belgia, Finlanda, Franța, Germania, Grecia, Italia și Spania, precum și Regatul Unit.

         (11)  https://www.healthygateways.eu

         (12)  https://www.ecdc.europa.eu/en/publications-data/covid-19-testing-strategies-and-objectives