title: A treia Directivă a Consiliului din 9 octombrie 1978 în temeiul articolului 54 alineatul (3) litera (g) din tratat, privind fuziunile societăților comerciale pe acțiuni

text:
               17/Volumul 01

               RO

               Jurnalul Ofícial al Uniunii Europene

               42

         31978L0855

               L 295/36

               JURNALUL OFÍCIAL AL UNIUNII EUROPENE

      A TREIA DIRECTIVĂ A CONSILIULUI

   din 9 octombrie 1978
   în temeiul articolului 54 alineatul (3) litera (g) din tratat, privind fuziunile societăților comerciale pe acțiuni
   (78/855/CEE)
   CONSILIUL COMUNITĂȚILOR EUROPENE,
   având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Economice Europene, în special articolul 54 alineatul (3) litera (g),
   având în vedere propunerea Comisiei (1),
   având în vedere avizul Adunării (2),
   având în vedere avizul Comitetului Economic și Social (3),
   întrucât coordonarea prevăzută la articolul 54 alineatul (3) litera (g) și în Programul general de eliminare a restricțiilor la libertatea de stabilire (4) a început cu Directiva 68/151/CEE (5);
   întrucât coordonarea a continuat în ceea ce privește constituirea societăților anonime și menținerea și modificarea capitalului acestora cu Directiva 77/91/CEE (6) și, în ceea ce privește conturile anuale ale anumitor tipuri de societăți, cu Directiva 78/660/CEE (7);
   întrucât protejarea intereselor asociaților și terților impune coordonarea legislațiilor statelor membre privind fuziunile societăților anonime și întrucât este necesar să se introducă în dreptul tuturor statelor membre unele dispoziții privind fuziunile;
   întrucât, în contextul acestei coordonări, este deosebit de important ca acționarii societăților care fuzionează să fie informați în mod corespunzător și cât mai obiectiv posibil și ca drepturile acestora să fie protejate în mod adecvat;
   întrucât protejarea drepturilor salariaților în cazul transferului de întreprinderi, unități sau părți de unități este în prezent reglementată de Directiva 77/187/CEE (8);
   întrucât creditorii, inclusiv deținătorii de obligațiuni, precum și titularii care invocă alte drepturi asupra societăților care fuzionează trebuie protejați astfel încât fuziunea să nu aducă atingere intereselor lor;
   întrucât publicitatea asigurată prin Directiva 68/151/CEE trebuie extinsă pentru a include fuziunile, astfel încât terții să fie informați corespunzător;
   întrucât garanțiile oferite asociaților și terților în legătură cu fuziunile trebuie extinse pentru a include anumite practici juridice care, în punctele esențiale, sunt similare cu fuziunile, astfel încât obligația de a asigura această protecție să nu poată fi eludată;
   întrucât, pentru a asigura certitudinea juridică în raporturile dintre societățile implicate într-o fuziune, între acestea și terți și între acționari, trebuie limitate cazurile de nulitate prin prevederea posibilității de a acoperi neregulile ori de câte ori este posibil și prin restrângerea termenului în care poate fi invocată nulitatea,
   ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
   Articolul 1
   Domeniu de aplicare
   (1)   Măsurile de coordonare prevăzute prin prezenta directivă se aplică actelor cu putere de lege și actelor administrative ale statelor membre privind următoarele forme de societate comercială:

               —

               în Germania:
               die Aktiengesellschaft;

               —

               în Belgia:
               la société anonymede naamloze vennootschap;

               —

               în Danemarca:
               aktieselskaber;

               —

               în Franța:
               la société anonyme;

               —

               în Irlanda:
               public companies limited by shares și public companies limited by guarantee having a share capital;

               —

               în Italia:
               la società per azioni;

               —

               în Luxemburg:
               la société anonyme;

               —

               în Țările de Jos:
               de naamloze vennootschap;

               —

               în Regatul Unit:
               public companies limited by shares și public companies limited by guarantee having a share capital.

         (2)   Statele membre pot să nu aplice prezenta directivă cooperativelor înregistrate sub una dintre formele de societate enumerate la alineatul (1). În măsura în care fac uz de această opțiune, legislațiile statelor membre impun acestor societăți să includă cuvântul „cooperativă” în toate documentele menționate la articolul 4 din Directiva 68/151/CEE.
   (3)   Statele membre pot să nu aplice prezenta directivă în cazurile în care societatea sau societățile care sunt achiziționate sau care încetează să existe fac obiectul procedurilor de faliment, de concordat sau al altor proceduri similare.
   CAPITOLUL I
   Organizarea fuziunii prin absorbția unei sau mai multor societăți de către o altă societate și a fuziunii prin constituirea unei noi societăți
   Articolul 2
   În ceea ce privește societățile aflate sub incidența legislațiilor interne, statele membre prevăd norme de reglementare a fuziunii prin absorbția uneia sau mai multor societăți de către o altă societate și a fuziunii prin constituirea unei noi societăți.
   Articolul 3
   (1)   În înțelesul prezentei directive, „fuziune prin absorbție” înseamnă operațiunea prin care una sau mai multe societăți sunt dizolvate fără a intra în lichidare și transferă toate activele și pasivele lor unei alte societăți, în schimbul emiterii către acționarii societății sau societăților absorbite de acțiuni la societatea absorbantă și, eventual, al unei plăți în numerar de maximum 10 % din valoarea nominală sau, în absența acesteia, din echivalentul contabil al acțiunilor astfel emise.
   (2)   Legislația unui stat membru poate să prevadă că fuziunea prin absorbție poate fi, de asemenea, realizată, dacă una sau mai multe dintre societățile absorbite sunt în lichidare, cu condiția ca această opțiune să fie limitată la societățile care nu au început încă repartizarea activelor între acționari.
   Articolul 4
   (1)   În înțelesul prezentei directive, „fuziune prin constituirea unei noi societăți” înseamnă operațiunea prin care mai multe societăți sunt dizolvate fără a fi lichidate și transferă toate activele și pasivele lor unei societăți pe care o constituie, în schimbul emiterii către acționarii lor de acțiuni la societatea nou constituită și, eventual, al unei plăți în numerar de maximum 10 % din valoarea nominală sau, în absența acesteia, din echivalentul contabil al acțiunilor astfel emise.
   (2)   Legislația unui stat membru poate să prevadă că fuziunea prin constituirea unei noi societăți poate fi, de asemenea, realizată, dacă una sau mai multe dintre societățile care încetează să mai existe sunt în lichidare, cu condiția ca această opțiune să fie limitată la societățile care nu au început încă repartizarea activelor între acționari.
   CAPITOLUL II
   Fuziunea prin absorbție
   Articolul 5
   (1)   Organele administrative sau de conducere ale societăților care fuzionează întocmesc în scris un proiect de fuziune.
   (2)   Proiectul de fuziune menționează cel puțin următoarele:

               (a)

               forma juridică, denumirea și sediul social al societăților care fuzionează;

               (b)

               rata de schimb a acțiunilor și valoarea eventualelor plăți în numerar;

               (c)

               condițiile de alocare a acțiunilor la societatea absorbantă;

               (d)

               data de la care deținerea acestor acțiuni conferă acționarilor dreptul de a participa la beneficii, precum și orice condiții speciale care afectează acest drept;

               (e)

               data de la care tranzacțiile societății absorbite sunt considerate din punct de vedere contabil ca aparținând societății absorbante;

               (f)

               drepturile acordate de societatea absorbantă deținătorilor de acțiuni care conferă drepturi speciale și deținătorilor de titluri, altele decât acțiuni, sau măsurile propuse în privința acestora;

               (g)

               orice avantaj special acordat experților menționați la articolul 10 alineatul (1) și membrilor organismelor administrative, de conducere, de supraveghere și control ale societăților care fuzionează.

         Articolul 6
   Proiectul de fuziune trebuie publicat sub forma prevăzută de legislația fiecărui stat membru, în conformitate cu articolul 3 din Directiva 68/151/CEE, pentru fiecare dintre societățile care fuzionează, cu cel puțin o lună înainte de data adunării generale care urmează să se pronunțe asupra proiectului de fuziune.
   Articolul 7
   (1)   Pentru o fuziune este necesară cel puțin aprobarea din partea adunării generale a fiecăreia dintre societățile care fuzionează. Legislațiile statelor membre prevăd că pentru hotărârea în cauză este nevoie de o majoritate de cel puțin două treimi din voturile aferente acțiunilor sau capitalului subscris reprezentate.
   Cu toate acestea, legislațiile statelor membre pot să prevadă că este suficientă o majoritate simplă a voturilor indicate în primul paragraf, dacă este reprezentat cel puțin jumătate din capitalul social. În plus, dacă este cazul, se aplică normele privind modificarea statutului.
   (2)   Dacă există mai multe categorii de acțiuni, decizia privind fuziunea face obiectul unui vot separat cel puțin pentru fiecare categorie de acționari ale căror drepturi sunt afectate de operațiune.
   (3)   Decizia privește atât probarea proiectului de fuziune, cât și, dacă este cazul, orice modificare a statutului, necesară pentru realizarea fuziunii.
   Articolul 8
   Legislația unui stat membru poate să nu impună aprobarea fuziunii de către adunarea generală a societății absorbante, dacă sunt îndeplinite următoarele condiții:

               (a)

               publicitatea prevăzută la articolul 6 trebuie să aibă loc, pentru societatea absorbantă, cu cel puțin o lună înainte de data stabilită pentru adunarea generală a societății sau societăților absorbite care trebuie să se pronunțe asupra proiectului de fuziune;

               (b)

               cu cel puțin o lună înainte de data menționată la litera (a), toți acționarii societății absorbante trebuie să aibă dreptul de a consulta documentele menționate la articolul 11 alineatul (1) la sediul social al societății absorbante;

               (c)

               unul sau mai mulți acționari ai societății absorbante care dețin acțiuni pentru un procent minim din capitalul subscris trebuie să aibă dreptul de a solicita convocarea unei adunări generale a societății absorbante pentru a se pronunța asupra aprobării fuziunii. Procentul minim nu poate fi stabilit la mai mult de 5 %. Cu toate acestea, statele membre pot să prevadă excluderea acțiunilor fără drept de vot din acest calcul.

         Articolul 9
   Organele administrative sau de conducere ale fiecăreia dintre societățile care fuzionează întocmesc un raport scris, detaliat, explicând proiectul de fuziune și precizând temeiul juridic și economic al proiectului, în special al ratei de schimb a acțiunilor.
   Raportul descrie, de asemenea, orice dificultăți speciale de evaluare survenite.
   Articolul 10
   (1)   Pentru fiecare din societățile care fuzionează, unul sau mai mulți experți, acționând independent de acestea, desemnați sau agreați de către o autoritate administrativă sau judecătorească, analizează propunerea de fuziune și întocmesc un raport scris către acționari. Cu toate acestea, legislația unui stat membru poate să prevadă desemnarea unuia sau mai multor experți independenți pentru toate societățile care fuzionează, dacă desemnarea se face de către o autoritate judecătorească sau administrativă, la solicitarea comună a societăților respective. Experții în cauză pot să fie, în funcție de legislația fiecărui stat membru, persoane fizice sau juridice sau societăți.
   (2)   În raportul menționat la alineatul (1), experții trebuie să menționeze în fiecare caz dacă, în opinia lor, rata de schimb a acțiunilor este corectă și rezonabilă. Declarația lor trebuie cel puțin:

               (a)

               să indice metoda sau metodele utilizate pentru obținerea ratei propuse pentru schimbul de acțiuni;

               (b)

               să indice dacă metoda sau metodele respective sunt adecvate pentru cazul în speță, să menționeze valorile obținute prin utilizarea fiecăreia dintre aceste metode și să emită o opinie privind importanța relativă atribuită metodelor în cauză pentru obținerea valorii decise.

         Raportul descrie, de asemenea, orice dificultăți speciale de evaluare survenite.
   (3)   Fiecare expert are dreptul de a obține de la societățile care fuzionează toate informațiile și documentele relevante și să facă toate investigațiile necesare.
   Articolul 11
   (1)   Toți acționarii au dreptul de a consulta cel puțin următoarele documente la sediul social cu cel puțin o lună înainte de data adunării generale care urmează să se pronunțe asupra proiectului de fuziune:

               (a)

               proiectul de fuziune;

               (b)

               conturile și rapoartele anuale ale societăților care fuzionează pentru cele trei exerciții financiare anterioare;

               (c)

               o declarație contabilă întocmită nu mai devreme de prima zi a celei de-a treia luni anterioare datei propunerii de fuziune, dacă cele mai recente conturi anuale au fost întocmite pentru un exercițiu financiar încheiat cu mai mult de șase luni înainte de această dată;

               (d)

               rapoartele organelor administrative sau de conducere ale societăților care fuzionează, prevăzute la articolul 9;

               (e)

               rapoartele prevăzute la articolul 10.

         (2)   Declarația contabilă prevăzută la alineatul (1) litera (c) se întocmește în conformitate cu metodele și structura utilizate pentru ultimul bilanț anual.
   Cu toate acestea, legislația unui stat membru poate să prevadă că:

               (a)

               nu este necesar să se efectueze un nou inventar fizic;

               (b)

               evaluările înregistrate în ultimul bilanț sunt modificate doar pentru a reflecta intrările din registrele contabile; cu toate acestea, se ține cont de următoarele:

                           —

                           amortizări și provizioane interimare;

                           —

                           modificări semnificative ale valorii reale neînregistrate în registre.

         (3)   Fiecare acționar are dreptul să obțină, la cerere și gratuit, copii integrale, sau, dacă dorește, parțiale, ale documentelor prevăzute la alineatul (1).
   Articolul 12
   Protecția drepturilor salariaților fiecăreia dintre societățile care fuzionează este reglementată în conformitate cu Directiva 77/187/CEE.
   Articolul 13
   (1)   Legislațiile statelor membre trebuie să prevadă un sistem adecvat de protecție a intereselor creditorilor societăților care fuzionează, ale căror creanțe sunt anterioare datei publicării proiectului de fuziune și nu sunt scadente la data publicării.
   (2)   În acest scop, legislațiile statelor membre prevăd cel puțin dreptul creditorilor în cauză de a obține garanții adecvate, dacă această protecție este impusă de situația financiară a societăților care fuzionează și dacă creditorii în cauză nu dispun deja de astfel de garanții.
   (3)   Protecția în cauză poate fi diferită pentru creditorii societății absorbante și pentru cei ai societății absorbite.
   Articolul 14
   Fără a aduce atingere normelor privind exercitarea colectivă a drepturilor lor, articolul 13 se aplică deținătorilor de obligațiuni ale societăților care fuzionează, cu excepția cazului în care fuziunea a fost aprobată de o adunare a deținătorilor de obligațiuni, dacă legislația internă prevede o astfel de adunare, sau individual de către deținătorii de obligațiuni.
   Articolul 15
   Deținătorilor de titluri, altele decât acțiuni, care conferă drepturi speciale, trebuie să li se acorde în cadrul societății absorbante drepturi cel puțin echivalente cu cele pe care le dețineau la societatea absorbită, cu excepția cazului în care modificarea drepturilor în cauză este aprobată de o adunare a deținătorilor de astfel de titluri, dacă legislația internă prevede o astfel de adunare, sau individual de către deținătorii de astfel de titluri sau a cazului în care deținătorii au dreptul de a obține răscumpărarea titlurilor lor de către societatea absorbantă.
   Articolul 16
   (1)   Dacă legislația unui stat membru nu prevede controlul preventiv judecătoresc sau administrativ al legalității fuziunilor sau dacă acest control nu se referă la toate actele juridice necesare pentru fuziune, procesele-verbale ale adunărilor generale care decid asupra fuziunii și, dacă este cazul, contractul de fuziune încheiat ca urmare a acestor adunări generale se întocmesc și se certifică în forma legală adecvată. În cazurile în care fuziunea nu trebuie aprobată de adunările generale ale tuturor societăților care fuzionează, propunerea de fuziune este întocmită și certificată în forma legală adecvată.
   (2)   Notarul sau autoritatea competentă să întocmească și să certifice documentul în forma legală adecvată trebuie să verifice și să ateste existența și legalitatea actelor și a formalităților impuse societății comerciale pentru care acționează și ale proiectului de fuziune.
   Articolul 17
   Legislațiile statelor membre determină data de la care fuziunea produce efecte.
   Articolul 18
   (1)   O fuziune trebuie făcută publică în modul prevăzut de legislația fiecărui stat membru în conformitate cu articolul 3 din Directiva 68/151/CEE, pentru fiecare dintre societățile care fuzionează.
   (2)   Societatea absorbantă poate să îndeplinească ea însăși formalitățile de publicitate pentru societatea sau societățile absorbite.
   Articolul 19
   (1)   O fuziune are următoarele efecte ipso jureși simultan:

               (a)

               transferul, atât între societatea absorbită și societatea absorbantă, cât și în ceea ce privește terții, a tuturor activelor și pasivelor societății absorbite către societatea absorbantă;

               (b)

               acționarii societății absorbite devin acționari ai societății absorbante;

               (c)

               societatea absorbită încetează să mai existe.

         (2)   Nici o acțiune la societatea absorbantă nu este schimbată pentru o acțiune la societatea absorbită deținută:

               (a)

               de către societatea absorbantă, direct sau prin intermediul unei persoane acționând în nume propriu, dar în contul societății
               sau

               (b)

               de către societatea absorbită, direct sau prin intermediul unei persoane acționând în nume propriu, dar în contul societății.

         (3)   Dispozițiile menționate anterior nu aduc atingere legislațiilor statelor membre care impun îndeplinirea de formalități speciale pentru ca transferul anumitor active, drepturi și obligații ale societății absorbite să fie opozabil terților. Societatea absorbantă poate îndeplini aceste formalități ea însăși; totuși, legislația statelor membre poate permite societății absorbite să continue îndeplinirea acestor formalități pentru o perioadă limitată care, cu excepția unor cazuri excepționale, nu poate fi stabilită la mai mult de șase luni de la data la care fuziunea produce efecte.
   Articolul 20
   Legislațiile statelor membre prevăd cel puțin norme care reglementează răspunderea civilă față de acționarii societății absorbite a membrilor organelor administrative sau de conducere ale societății în cauză pentru greșeli comise de membrii organismelor respective în pregătirea și realizarea fuziunii.
   Articolul 21
   Legislațiile statelor membre prevăd cel puțin norme care reglementează răspunderea civilă față de acționarii societății absorbite a experților însărcinați cu întocmirea, în contul societății în cauză, a raportului prevăzut la articolul 10 alineatul (1) pentru greșeli comise de experții respectivi în îndeplinirea misiunii lor.
   Articolul 22
   (1)   Legislațiile statelor membre pot adopta dispoziții privind nulitatea fuziunilor doar în conformitate cu următoarele condiții:

               (a)

               nulitatea trebuie pronunțată prin hotărâre judecătorească;

               (b)

               fuziunile care produc efecte în temeiul articolului 17 pot fi declarate nule doar dacă legalitatea lor nu a fost supusă controlului preventiv judecătoresc sau administrativ, dacă nu au fost întocmite sau certificate în forma legală adecvată sau dacă se arată că decizia adunării generale este nulă sau poate fi anulată în conformitate cu dreptul intern;

               (c)

               procedurile de anulare nu pot fi inițiate după expirarea unui termen de șase luni de la data la care fuziunea este opozabilă persoanei care invocă nulitatea sau dacă situația a fost rectificată;

               (d)

               dacă neregula care poate conduce la anularea unei fuziuni poate fi remediată, instanța competentă acordă societăților implicate un termen pentru rectificarea situației;

               (e)

               hotărârea de pronunțare a nulității fuziunii se publică în modul prevăzut de legislația fiecărui stat membru în conformitate cu articolul 3 din Directiva 68/151/CEE;

               (f)

               opoziția terților, dacă legislația unui stat membru prevede acest lucru, poate fi exprimată doar în termen de șase luni de la publicarea hotărârii în modul prevăzut în Directiva 68/151/CEE;

               (g)

               hotărârea care pronunță nulitatea fuziunii nu aduce atingere prin ea însăși valabilității obligațiilor în sarcina sau în beneficiul societății absorbante, angajate înainte de publicarea hotărârii și după data prevăzută la articolul 17;

               (h)

               societățile care au participat la fuziune poartă răspunderea comună și indivizibilă pentru obligațiile societății absorbante prevăzute la litera (g).

         (2)   Prin derogare de la alineatul (1) litera (a), legislația unui stat membru poate să prevadă pronunțarea nulității unei fuziuni de către o autoritate administrativă, dacă o astfel de decizie poate fi contestată în instanță. Literele (b), (d), (e), (f), (g) și (h) se aplică prin analogie autorității administrative. Aceste proceduri de anulare nu pot fi inițiate după expirarea unui termen de șase luni de la data prevăzută la articolul 17.
   (3)   Dispozițiile anterioare nu aduc atingere legislațiilor statelor membre privind nulitatea unei fuziuni pronunțată ca urmare a unei monitorizări, alta decât controlul preventiv judecătoresc sau administrativ al legalității.
   CAPITOLUL III
   Fuziunea prin constituirea unei noi societăți
   Articolul 23
   (1)   Articolele 5, 6, 7 și 9 - 22 se aplică, fără a aduce atingere articolelor 11 și 12 din Directiva 68/151/CEE, pentru fuziunea prin constituirea unei noi societăți. În acest scop, „societățile care fuzionează” și „societatea absorbită” înseamnă societățile care încetează să mai existe, iar „societatea absorbantă” înseamnă noua societate.
   (2)   Articolul 5 alineatul (2) litera (a) se aplică, de asemenea, noii societăți.
   (3)   Proiectul de fuziune și, dacă sunt conținute într-un document separat, actul constitutiv sau proiectul de act constitutiv și statutul sau proiectul de statut al noii societăți trebuie să fie aprobate de adunarea generală a fiecăreia dintre societățile care încetează să mai existe.
   (4)   Statele membre pot să nu aplice pentru constituirea unei noi societăți dispozițiile prevăzute la articolul 10 din Directiva 77/91/CEE care reglementează verificarea oricărui aport, altul decât cel în numerar.
   CAPITOLUL IV
   Absorbția unei societăți de către o altă societate care deține cel puțin 90 % din acțiunile sale
   Articolul 24
   În ceea ce privește societățile aflate sub incidența legislațiilor interne, statele membre adoptă dispoziții privind operațiunea prin care una sau mai multe societăți sunt dizolvate fără a intra în lichidare și transferă toate activele și pasivele lor unei alte societăți care deține toate acțiunile lor sau alte titluri conferind drepturi de vot în adunarea generală. Operațiunea în cauză este reglementată prin dispozițiile capitolului II, cu excepția articolului 5 alineatul (2) literele (b), (c) și (d), articolelor 9, 10, 11 alineatul (1) literele (d) și (e), articolului 19 alineatul (1) litera (b) și articolelor 20 și 21.
   Articolul 25
   Statele membre pot să nu aplice articolul 7 pentru operațiunile prevăzute la articolul 24, dacă sunt îndeplinite cel puțin următoarele condiții:

               (a)

               trebuie îndeplinite formalitățile de publicitate prevăzute la articolul 6 pentru fiecare societate implicată în operațiune cu cel puțin o lună înainte ca operațiunea să producă efecte;

               (b)

               cu cel puțin o lună înainte ca operațiunea să producă efecte, toți acționarii societății absorbante trebuie să aibă dreptul de lua cunoștință de documentele menționate la articolul 11 alineatul (1) literele (a), (b) și (c) la sediul societății comerciale. Se aplică articolul 11 alineatele (2) și (3);

               (c)

               se aplică articolul 8 litera (c).

         Articolul 26
   Statele membre pot să aplice articolele 24 și 25 pentru operațiunile prin care una sau mai multe societăți sunt dizolvate fără a intra în lichidare și transferă toate activele și pasivele lor unei alte societăți, dacă toate acțiunile și alte titluri menționate la articolul 24 ale societății sau societăților absorbite aparțin societății absorbante și/sau persoanelor care dețin acțiunile și titlurile respective în nume propriu, dar în contul societății absorbante.
   Articolul 27
   În cazul unei fuziuni prin care una sau mai multe societăți sunt absorbite de o altă societate care deține cel puțin 90 %, dar nu 100 %, din acțiunile sau celelalte titluri ale acestora care conferă drepturi de vot în adunarea generală, statele membre pot să nu impună aprobarea fuziunii de către adunarea generală a societății absorbante, cu condiția să fie îndeplinite cel puțin următoarele condiții:

               (a)

               trebuie îndeplinite formalitățile de publicitate prevăzute la articolul 6 pentru societatea absorbantă cu cel puțin o lună înainte de data stabilită pentru adunarea generală a societății sau a societăților absorbite care urmează să se pronunțe asupra proiectului de fuziune;

               (b)

               cu cel puțin o lună înainte de data menționată la litera (a), toți acționarii societății absorbante trebuie să aibă dreptul să ia cunoștință de documentele prevăzute la articolul 11 alineatul (1) literele (a), (b) și (c), la sediul societății comerciale. Se aplică articolul 11 alineatele (2) și (3);

               (c)

               se aplică articolul 8 litera (c).

         Articolul 28
   Statele membre pot să nu aplice articolele 9-11 pentru o fuziune în înțelesul articolului 27, dacă sunt îndeplinite cel puțin următoarele condiții:

               (a)

               acționarii minoritari ai societății absorbite își pot exercita dreptul ca acțiunile lor să fie achiziționate de societatea absorbantă;

               (b)

               dacă își exercită acest drept, ei trebuie să aibă dreptul de a obține în schimb contravaloarea acțiunilor lor;

               (c)

               în cazul unui dezacord asupra contravalorii acțiunilor, trebuie să fie posibilă stabilirea acesteia de către instanță.

         Articolul 29
   Statele membre pot să aplice articolele 27 și 28 pentru operațiunile prin care una sau mai multe societăți sunt dizolvate fără a intra în lichidare și transferă toate activele și pasivele lor unei alte societăți, dacă cel puțin 90 %, dar nu 100 %, din acțiunile și celelalte titluri prevăzute la articolul 27 ale societății sau societăților absorbite aparțin societății absorbante în cauză și/sau persoanelor care dețin acțiunile și titlurile respective în nume propriu, dar în contul societății absorbante.
   CAPITOLUL V
   Alte operațiuni asimilate fuziunii
   Articolul 30
   Dacă, în cazul uneia dintre operațiunile prevăzute la articolul 2, legislațiile statelor membre permit o plată în numerar de peste 10 %, au aplicare capitolele II și III, precum și articolele 27, 28 și 29.
   Articolul 31
   Dacă legislația unui stat membru permite realizarea uneia dintre operațiunile prevăzute la articolele 2, 24 și 30 fără ca toate societățile care își transferă patrimoniul să înceteze să existe, au aplicare, după caz, capitolul II, cu excepția articolului 19 alineatul (1) litera (c), capitolul III sau capitolul IV.
   CAPITOLUL VI
   Dispoziții finale
   Articolul 32
   (1)   Statele membre pun în aplicare actele cu putere de lege și actele administrative necesare aducerii la îndeplinire a prezentei directive în termen de trei ani de la notificarea acesteia. Statele membre informează de îndată Comisia cu privire la aceasta.
   (2)   Cu toate acestea, se poate prevedea un termen de cinci ani de la intrarea în vigoare a dispozițiilor menționate la alineatul (1) pentru aplicarea dispozițiilor în cauză pentru „unregistered companies” în Regatul Unit și Irlanda.
   (3)   Statele membre pot să nu aplice articolele 13, 14 și 15 în ceea ce privește deținătorii de obligațiuni și alte titluri convertibile dacă, la intrarea în vigoare a actelor cu putere de lege și actelor administrative menționate la alineatul (1), poziția acestor deținători în cazul unei fuziuni a fost determinată anterior prin condițiile de emisiune.
   (4)   Statele membre pot să nu aplice prezenta directivă pentru fuziunile și operațiunile asimilate fuziunilor pentru pregătirea sau realizarea cărora, în momentul intrării în vigoare a dispozițiilor prevăzute la alineatul (1), s-au realizat deja un act sau o formalitate impuse prin legislația internă.
   Articolul 33
   Prezenta directivă se adresează statelor membre.

      Adoptată la Luxemburg, 9 octombrie 1978.

            Pentru Consiliu

            Președintele

         H.-J. VOGEL

      (1)  JO C 89, 14.7.1970, p. 20.

      (2)  JO C 129, 11.12.1972, p. 50; JO C 95, 28.4.1975, p. 12.

      (3)  JO C 88, 6.9.1971, p. 18.

      (4)  JO 2, 15.1.1962, p. 36/62.

      (5)  JO L 65, 14.3.1968, p. 8.

      (6)  JO L 26, 31.1.1977, p. 1.

      (7)  JO L 222, 14.8.1978, p. 11.

      (8)  JO L 61, 5.3.1977, p. 26.


title: Directiva Consiliului din 15 octombrie 1984 de apropiere a legislațiilor statelor membre privind obiectele din ceramică ce vin în contact cu produsele alimentare

text:
               13/Volumul 06

               RO

               Jurnalul Ofícial al Uniunii Europene

               197

         31984L0500

               L 277/12

               JURNALUL OFÍCIAL AL UNIUNII EUROPENE

      DIRECTIVA CONSILIULUI

   din 15 octombrie 1984
   de apropiere a legislațiilor statelor membre privind obiectele din ceramică ce vin în contact cu produsele alimentare
   (84/500/CEE)
   CONSILIUL COMUNITĂȚILOR EUROPENE,
   având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Economice Europene,
   având în vedere Directiva 76/893/CEE a Consiliului din 23 noiembrie 1976 de apropiere a legislațiilor statelor membre privind materialele și obiectele care vin în contact cu produsele alimentare (1), în special articolul 3,
   având în vedere propunerea Comisiei,
   având în vedere avizul Adunării parlamentare (2),
   având în vedere avizul Comitetului Economic și Social (3),
   întrucât articolul 2 din Directiva 76/893/CEE prevede că materialele și obiectele nu trebuie să transfere produselor alimentare constituienții lor în cantități care ar putea periclita sănătatea umană;
   întrucât articolul 3 din aceeași directivă prevede ca, în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 100 din tratat, Consiliul să adopte, prin intermediul unor directive, dispoziții speciale aplicabile anumitor grupe de materiale și obiecte (directive speciale);
   întrucât, în majoritatea statelor membre obiectele din ceramică care vin în contact cu produsele alimentare sunt supuse reglementărilor obligatorii pentru protecția sănătății umane care stabilesc limitele de extracție pentru cantitățile de plumb și cadmiu;
   întrucât, aceste reglementări variază de la un stat membru la altul și astfel creează obstacole în calea realizării și funcționării pieței unice;
   întrucât aceste obstacole pot fi eliminate dacă introducerea obiectelor de ceramică pe piața comunitară face obiectul unor norme uniforme; întrucât, este în consecință necesară armonizarea valorilor limită, precum și a testelor și metodelor de analiză pentru astfel de obiecte;
   întrucât instrumentul adecvat pentru atingerea acestui obiectiv îl constituie o directivă specială în sensul articolului 3 din Directiva 76/893/CEE, ale cărei norme generale sunt aplicabile și în cazul de față;
   întrucât adaptarea la progresul tehnic a unor anumite metode de verificare și analiză prevăzute de directivă constituie o măsură de punere în aplicare a cărei adoptare trebuie să fie încredințată Comisiei pentru simplificarea și urgentarea procedurii;
   întrucât, în toate cazurile în care Consiliul împuternicește Comisia să pună în aplicare dispoziții privind materialele și obiectele care vin în contact cu produsele alimentare, trebuie să se stabilească o procedură pentru asigurarea unei strânse cooperări între statele membre și Comisie în cadrul Comitetului permanent pentru produse alimentare instituit prin Directiva Consiliului din 13 noiembrie 1969,
   ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
   Articolul 1
   (1)   Prezenta directivă este o directivă specială în sensul articolului 3 din Directiva 76/893/CEE.
   (2)   Prezenta directivă reglementează migrația posibilă a plumbului și a cadmiului din obiectele de ceramică care, în stadiul de produse finite, vin sau care sunt în contact cu produsele alimentare și sunt destinate acestui scop.
   (3)   „Obiecte din ceramică” reprezintă obiectele fabricate dintr-un amestec de substanțe anorganice cu un conținut de argilă sau de silicat în general ridicat la care se pot adăuga cantități mici de substanțe organice. Acestor obiecte li se dă, în primul rând, o formă și forma astfel obținută se fixează permanent prin ardere. Acestea pot fi smălțuite, emailate și/sau decorate.
   Articolul 2
   (1)   Cantitățile de plumb și cadmiu transferate de obiectele din ceramică nu depășesc limitele stabilite mai jos.
   (2)   Cantitățile de plumb și cadmiu transferate de obiectele din ceramică se determină prin testare, în condițiile prevăzute la anexa I, utilizând metoda de analiză prevăzută la anexa II.
   (3)   În cazul în care obiectul din ceramică este un vas cu capac de ceramică, limita de plumb și/sau cadmiu care nu trebuie depășită (mg/dm2 sau mg/litru) se aplică numai pentru vas.
   Vasul în exclusivitate și suprafața interioară a capacului se testează separat și în aceleași condiții.
   Suma concentrațiilor extrase de plumb și/sau cadmiu astfel obținute se raportează, după caz, la suprafața specifică sau la volumul vasului.
   (4)   Se consideră că un obiect din ceramică îndeplinește cerințele prezentei directive atunci când cantitățile de plumb și/sau cadmiu extrase în timpul testului efectuat în conformitate cu condițiile stabilite în anexele I și II nu depășesc următoarele limite:

                  Pb

                  Cd

         —   Categoria 1:

               Obiectele care nu pot fi umplute (plate) și obiectele care pot fi umplute, a căror adâncime interioară măsurată de la punctul cel mai de jos până la planul orizontal care trece prin marginea superioară nu depășește 25 mm

               0,8 mg/dm2

               0,07 mg/dm2

         —   Categoria 2:

               Toate celelalte obiecte care pot fi umplute

               4,0 mg/l

               0,3 mg/l

         —   Categoria 3:

               Vase de gătit; recipinte pentru ambalare și depozitare cu capacități mai mari de trei litri

               1,5 mg/l

               0,1 mg/l

         (5)   Cu toate acestea, în situația în care un recipient din ceramică nu depășește cantitățile de mai sus cu mai mult de 50 %, se consideră, cu toate acestea, că acel obiect satisface cerințele prezentei directive, dacă cel puțin alte trei obiecte cu aceeași formă, dimensiune, decorație și smalț fac obiectul unui test efectuat în condițiile stabilite în anexele I și II, iar cantitățiile medii de plumb și/sau cadmiu extrase din acele obiecte nu depășesc limitele fixate și nici unul dintre acele obiecte nu depășește cu mai mult de 50 % limitele respective.
   Articolul 3
   Modificările care trebuie făcute în anexe, cu excepția punctelor 1 și 2 din anexa I, având în vedere evoluția progreselor științifice și tehnice, se adoptă în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 10 din Directiva 76/893/CEE.
   Articolul 4
   (1)   În termen de trei ani de la data notificării (4) prezentei directive, Consiliul determină, în conformitate cu procedura stabilită la articolul 100 din tratat următoarele:

               (a)

               limitele impuse acelor suprafețe ale obiectelor din ceramică care vin în contact bucal;

               (b)

               metodele de verificare a respectării limitelor stabilite la litera (a).

         (2)   În aceeași perioadă, Comisia reexaminează, pe baza informațiilor toxicologice și tehnologice, limitele prevăzute la articolul 2 în vederea reducerii acestora și în condițiile de iluminare prevăzute de testul prevăzut la anexa I și, după caz, prezintă Consiliului propuneri de modificare a directivei.
   Articolul 5
   (1)   După caz, statele membre își modifică legislațiile pentru a se conforma prezentei directive și pentru a se realiza următoarele:

               —

               permiterea comerțului cu alimente în obiecte din ceramică care sunt conforme prezentei directive, la trei ani de la data notificării prezentei directive;

               —

               interzicerea introducerii pe piață a obiectelor din ceramică care nu sunt conforme prezentei directive, la cinci ani de la notificarea prezentei directive.

         Statele membre informează de îndată Comisia cu privire la aceasta.
   (2)   Fără a aduce atingere alineatului (1), statele membre pot interzice sau continua să interzică fabricarea obiectelor din ceramică care nu sunt conforme prezentei directive.
   Articolul 6
   Prezenta directivă se adresează statelor membre.

      Adoptată la Luxemburg, 15 octombrie 1984.

            Pentru Consiliu

            Președintele

         J. BRUTON

      (1)  JO L 340, 9.12.1976, p. 19.

      (2)  JO C 95, 28.4.1975, p. 41.

      (3)  JO C 263, 17.11.1975, p. 66.

      (4)  Prezenta directivă a fost notificată statelor membre la 17 octombrie 1984.
   ANEXA I

      NORME DE BAZĂ PRIVIND DETERMINAREA MIGRĂRII PLUMBULUI ȘI A CADMIULUI

   1.   Lichid de testare („simulant”)

   Acid acetic 4 % (v/v), în soluție apoasă proaspăt preparată.
   2.   Condițiile de testare

   2.1.   Testul se efectuează la o temperatură de 22 ± 2 °C pe o durată de 24 ± 0,5 ore.
   2.2.   Pentru determinarea migrării de plumb, se acoperă proba cu un mijloc adecvat de protecție și se expune condițiilor de iluminare normale dintr-un laborator.
   Pentru determinarea migrării de cadmiu sau de plumb și cadmiu, se acoperă proba pentru a se asigura păstrarea suprafeței care urmează să fie testată în întuneric total.
   3.   Umplerea

   3.1.   Probe care pot fi umplute

   Se umple obiectul cu soluție de acid acetic 4 % (v/v) până la un nivel care nu depășește 1 mm de la punctul de deversare; distanța se măsoară de la marginea superioară a probei.
   Probele cu margine orizontală sau ușor înclinată se umplu astfel încât distanța dintre suprafața lichidului și punctul de deversare să nu depășească 6 mm măsurați de-a lungul marginii înclinate.
   3.2.   Probe care nu pot fi umplute (plate)

   În primul rând se acoperă suprafața probei care nu vine în contact cu produsele alimentare cu un strat protector adecvat care să reziste la acțiunea unei soluții de acid acetic 4 % (v/v). Apoi proba se scufundă într-un recipient care conține un volum cunoscut de soluție de acid acetic astfel încât suprafața care vine în contact cu alimentele să fie complet acoperită de lichidul de testare.
   4.   Determinarea suprafeței specifice

   Suprafața specifică a obiectelor din categoria 1 este egală cu suprafața specifică a meniscului format de suprafața de lichid liberă obținută prin respectarea cerințelor de umplere stabilite la punctul 3.
   ANEXA II
   METODE DE ANALIZĂ PENTRU DETERMINAREA MIGRĂRII PLUMBULUI ȘI A CADMIULUI
   1.   Obiectul și domeniul de aplicare
   Metoda permite determinarea migrării specifice de plumb și/sau cadmiu.
   2.   Principiul
   Determinarea migrării specifice de plumb și/sau cadmiu se realizează prin spectrofotometrie de absorbție atomică.
   3.   Reactivii

               —

               Toți reactivii trebuie să fie de calitate analitică, în cazul în care nu se specifică altfel.

               —

               În cazul în care se face referire la apă, aceasta reprezintă întotdeauna apă distilată sau apă de o calitate echivalentă.

         3.1.   Acid acetic 4 % (v/v) în soluție apoasă
   Se adaugă 40 ml de acid acetic glacial în apă și se completează la 1 000 ml.
   3.2.   Soluții-stoc
   Se prepară soluții-stoc care conțin 1 000 mg plumb/litru și, respectiv, cel puțin 500 mg cadmiu/litru în soluție de acid acetic 4 % (3.1).
   4.   Aparatură
   4.1.   Spectrofotometru de absorbție atomică
   Limita de detecție a instrumentului pentru plumb și cadmiu trebuie să fie egală sau mai mică decât următoarele:

               —

               0,1 mg/l pentru plumb;

               —

               0,01 mg/l prntru cadmiu.

         Limita de detecție reprezintă concentrația de element în acid acetic 4 % (3.1) care emite un semnal de două ori mai mare decât zgomotul de fond al instrumentului.
   5.   Metoda
   5.1.   Pregătirea probei
   Proba trebuie să fie curată și să nu prezinte urme de grăsime sau de orice altă substanță care poate afecta testul.
   Se spală proba într-o soluție care conține detergent lichid de uz casnic la o temperatură de aproximativ 40 °C. Se clătește proba în apă de la robinet și apoi în apă distilată sau în apă de calitate echivalentă. Proba se scurge și se usucă în vederea evitării petelor. După curățare nu se manipulează suprafața care urmează să fie testată.
   5.2.   Determinarea cantității de plumb și/sau de cadmiu

               —

               Proba astfel pregătită se testează conform condițiilor prevăzute în anexa I.

               —

               Înainte de prelevarea soluției de testare pentru determinarea plumbului și/sau a cadmiului, se omogenizează conținutul probei printr-o metodă adecvată care previne orice pierdere a soluției sau orice abraziune a suprafeței testate.

               —

               Se efectuează o probă blanc cu reactivul utilizat pentru fiecare serie de determinări.

               —

               Se efectuează, în condiții adecvate, determinările de plumb și/sau de cadmiu prin spectrofotometrie de absorbție atomică.


title: Directiva nr. 98/78/CE a parlamentului European și a consiliului din 27 octombrie 1998 privind supravegherea suplimentară a întreprinderilor de asigurare parte a unui grup de asigurare

text:
               06/Volumul 03

               RO

               Jurnalul Ofícial al Uniunii Europene

               77

         31998L0078

               L 330/1

               JURNALUL OFÍCIAL AL UNIUNII EUROPENE

      DIRECTIVA NR. 98/78/CE A PARLAMENTULUI EUROPEAN ȘI A CONSILIULUI

   din 27 octombrie 1998
   privind supravegherea suplimentară a întreprinderilor de asigurare parte a unui grup de asigurare
   PARLAMENTUL EUROPEAN ȘI CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,
   având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Europene, în special articolul 57 alineatul (2),
   având în vedere propunerea Comisiei (1),
   având în vedere avizul Comitetului Economic și Social (2),
   hotărând în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 189b din tratat (3),

               (1)

               întrucât prima Directivă nr. 73/239/CEE a Consiliului din 24 iulie 1973 privind coordonarea actelor cu putere de lege și a actelor administrative referitoare la inițierea și desfășurarea activității de asigurare generală (4) și prima Directivă nr. 79/267/CEE a Consiliului din 5 martie 1979 privind coordonarea actelor cu putere de lege și a actelor administrative referitoare la inițierea și desfășurarea activității de asigurare directă de viață (5) impun întreprinderilor de asigurare să aibă o marjă de solvabilitate;

               (2)

               întrucât, în conformitate cu Directiva nr. 92/49/CEE a Consiliului din 18 iunie 1992 privind coordonarea actelor cu putere de lege și a actelor administrative referitoare la asigurarea generală și de modificare a Directivelor 73/239/CEE și 88/357/CEE (6), și cu Directiva 92/96/CEE a Consiliului din 10 noiembrie 1992 privind coordonarea actelor cu putere de lege și a actelor administrative referitoare la asigurarea directă de viață și de modificare a Directivelor 79/267/CEE și 90/619/CEE (7), inițierea și desfășurarea activității de asigurare sunt condiționate de acordarea unei autorizații oficiale unice, eliberată de autoritățile statului membru în care întreprinderea de asigurare are sediul social (statul membru de origine); întrucât o astfel de autorizație permite întreprinderii respective să își desfășoare activitatea pe tot teritoriul Comunității, în conformitate fie cu dreptul de stabilire, fie cu libertatea de a presta servicii; întrucât autoritățile competente din statele membre de origine răspund de supravegherea solidității financiare a întreprinderilor de asigurare, inclusiv de solvabilitatea acestora;

               (3)

               întrucât măsurile referitoare la supravegherea suplimentară a întreprinderilor de asigurare dintr-un grup de asigurare ar trebui să permită autorităților care supraveghează o întreprindere de asigurare să facă o evaluare mai bine fondată a situației financiare a acesteia; întrucât o asemenea supraveghere suplimentară ar trebui să aibă în vedere anumite întreprinderi care nu fac în prezent obiectul supravegherii în conformitate cu directivele comunitare; întrucât prezenta directivă nu implică în nici un fel faptul că statele membre trebuie să realizeze o supraveghere a acestor întreprinderi în mod individual;

               (4)

               întrucât, pe piața comună a asigurărilor, întreprinderile de asigurare sunt în concurență directă unele cu altele și, în consecință, normele referitoare la cerințele de capital trebuie să fie echivalente; întrucât, în acest scop, criteriile aplicate pentru determinarea supravegherii suplimentare nu trebuie lăsate exclusiv la latitudinea statelor membre; întrucât adoptarea unor norme de bază comune este în interesul Comunității, în sensul că previne denaturarea normelor concurenței; întrucât este necesar să se elimine anumite divergențe între legile statelor membre cu privire la normele prudențiale care reglementează întreprinderile de asigurare dintr-un grup de asigurare;

               (5)

               întrucât abordarea adoptată constă în realizarea unei armonizări esențiale, necesare și suficiente pentru a se ajunge la o recunoaștere reciprocă a sistemelor de control prudențial în domeniu; întrucât scopul prezentei directive este în principal de a proteja interesele persoanelor asigurate;

               (6)

               întrucât anumite dispoziții ale prezentei directive definesc niște standarde minime; întrucât un stat membru de origine poate stabili norme mai stricte pentru întreprinderile de asigurare autorizate de propriile sale autorități competente;

               (7)

               întrucât prezenta directivă prevede supravegherea suplimentară a oricărei întreprinderi de asigurare care este o întreprindere participativă în cel puțin o întreprindere de asigurare, o întreprindere de reasigurare sau o întreprindere de asigurare dintr-o țară terță și, potrivit altor dispoziții, supravegherea suplimentară a oricărei întreprinderi de asigurare a cărei întreprindere mamă este o societate holding de asigurare, o întreprindere de reasigurare, o întreprindere de asigurare dintr-o țară terță sau o societate holding mixtă de asigurare; întrucât supravegherea întreprinderilor de asigurare pe bază individuală de către autoritățile competente rămâne principiul esențial al supravegherii activității de asigurare;

               (8)

               întrucât este necesar să se calculeze o situație de solvabilitate ajustată pentru întreprinderile de asigurare ce fac parte dintr-un grup de asigurare; întrucât autoritățile competente din Comunitate aplică diferite metode pentru a ține seama de efectele pe care le poate avea asupra situației financiare a unei întreprinderi de asigurare faptul că aceasta face parte dintr-un grup de asigurare; întrucât prezenta directivă stabilește trei metode de realizare a acestui calcul; întrucât se acceptă principiul potrivit căruia aceste metode sunt echivalente din punct de vedere prudențial;

               (9)

               întrucât solvabilitatea unei întreprinderi de asigurare subsidiară afiliate unei societăți holding de asigurare, unei întreprinderi de reasigurare sau unei întreprinderi de asigurare dintr-o țară terță poate fi afectată de resursele financiare ale grupului din care face parte respectiva întreprindere și de distribuția resurselor financiare în interiorul grupului; întrucât autoritățile competente ar trebui să dispună de mijloace pentru a exercita o supraveghere suplimentară și pentru a adopta măsurile corespunzătoare la nivelul întreprinderii de asigurare în cazul în care solvabilitatea acesteia este sau riscă să fie amenințată;

               (10)

               întrucât autoritățile competente ar trebui să aibă acces la toate informațiile necesare pentru a exercita o supraveghere suplimentară; întrucât ar trebui să se instituie cooperarea între autoritățile responsabile cu supravegherea întreprinderilor de asigurare, precum și între acestea și autoritățile responsabile cu supravegherea altor sectoare financiare;

               (11)

               întrucât tranzacțiile intra-grup pot afecta situația financiară a unei întreprinderi de asigurare; întrucât autoritățile competente ar trebui să fie în măsură să exercite o supraveghere generală asupra anumitor tipuri de astfel de operațiuni intra-grup și să ia măsurile corespunzătoare la nivelul întreprinderii de asigurare, în cazul în care solvabilitatea acesteia este sau riscă să fie amenințată,

         ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
   Articolul 1
   Definiții
   În sensul prezentei directive:

               (a)

               „întreprindere de asigurare” înseamnă o întreprindere care a primit o autorizație oficială în conformitate cu articolul 6 din Directiva 73/239/CEE sau cu articolul 6 din Directiva 79/267/CEE;

               (b)

               „întreprindere de asigurare dintr-o țară terță” înseamnă o întreprindere care, în cazul în care ar avea sediul social în Comunitate, ar avea nevoie de autorizație în conformitate cu articolul 6 din Directiva 73/239/CEE sau cu articolul 6 din Directiva 79/267/CEE;

               (c)

               „întreprindere de reasigurare” înseamnă o întreprindere, alta decât o întreprindere de asigurare sau o întreprindere de asigurare dintr-o țară terță, a cărei activitate principală constă în acceptarea riscurilor cedate de o întreprindere de asigurare, o întreprindere de asigurare dintr-o țară terță sau de alte întreprinderi de reasigurare;

               (d)

               „întreprindere mamă” înseamnă o întreprindere mamă în sensul articolului 1 din Directiva 83/349/CEE (8) și orice întreprindere care, potrivit opiniei autorităților competente, exercită în mod efectiv o influență dominantă asupra altei întreprinderi;

               (e)

               „filială” înseamnă o filială în sensul articolului 1 din Directiva 83/349/CEE și orice întreprindere asupra căreia, potrivit opiniei autorităților competente, o întreprindere mamă exercită în mod efectiv o influență dominantă. Toate filialele unei întreprinderi filiale sunt considerate și ele filiale ale întreprinderii mamă a acestor întreprinderi;

               (f)

               „participație” înseamnă o participație în sensul articolului 17 prima teză din Directiva 78/660/CEE (9) sau deținerea, direct sau indirect, a cel puțin 20 % din drepturile de vot sau din capitalul unei întreprinderi;

               (g)

               „societate participativă” înseamnă o întreprindere care este fie o întreprindere mamă, fie altă întreprindere care deține o participație;

               (h)

               „întreprindere afiliată” înseamnă fie o filială, fie o altă întreprindere în care se deține o participație;

               (i)

               „societate holding de asigurare” înseamnă o întreprindere mamă a cărei activitate principală constă în achiziționarea și deținerea de participații în filiale, în cazul în care aceste filiale sunt exclusiv sau în principal întreprinderi de asigurare, întreprinderi de reasigurare sau întreprinderi de asigurare din țări terțe, cel puțin una din aceste filiale fiind o întreprindere de asigurare;

               (j)

               „societate holding mixtă de asigurare” înseamnă o întreprindere mamă, alta decât o întreprindere de asigurare, o întreprindere de asigurare dintr-o țară terță, o întreprindere de reasigurare sau o societate holding de asigurare, care include printre filiale sale cel puțin o întreprindere de asigurare;

               (k)

               „autorități competente” înseamnă autoritățile naționale care, prin acte cu putere de lege sau norme administrative, sunt abilitate să supravegheze întreprinderile de asigurare.

         Articolul 2
   Cazuri de aplicare a unei supravegheri suplimentare în întreprinderile de asigurare
   (1)   În plus față de dispozițiile Directivei 73/239/CEE ce stabilesc normele referitoare la supravegherea întreprinderilor de asigurare, statele membre asigură supravegherea suplimentară a oricărei întreprinderi de asigurare care este o întreprindere participativă în cel puțin o întreprindere de asigurare, o întreprindere de reasigurare sau o întreprindere de asigurare dintr-o țară terță, în conformitate cu procedura prevăzută la articolele 5, 6, 8 și 9.
   (2)   Orice întreprindere de asigurare a cărei întreprindere mamă este o societate holding de asigurare, o întreprindere de reasigurare sau o întreprindere de asigurare dintr-o țară terță face obiectul unei supravegheri suplimentare, în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 5 alineatul (2), precum și la articolele 6, 8 și 10.
   (3)   Orice întreprindere de asigurare a cărei întreprindere mamă este o societate holding mixtă de asigurare face obiectul unei supravegheri suplimentare, în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 5 alineatul (2), articolele 6 și 8.
   Articolul 3
   Domeniul de aplicare a supravegherii suplimentare
   (1)   Exercitarea supravegherii suplimentare în conformitate cu articolul 2 nu presupune în nici un fel faptul că autoritățile competente sunt obligate să exercite o funcție de supraveghere în raport cu o întreprindere de asigurare dintr-o țară terță, o societate holding de asigurări, o societate holding mixtă de asigurare sau o întreprindere de reasigurare, considerate individual.
   (2)   Supravegherea suplimentară ține seama de:

               —

               întreprinderile afiliate ale întreprinderii de asigurare;

               —

               întreprinderile participative în întreprinderea de asigurare;

               —

               întreprinderile afiliate ale unei întreprinderi participative într-o întreprindere de asigurare, la care se face referire

         la articolele 5, 6, 8, 9 și 10.
   (3)   Statele membre pot decide să nu ia în considerare, pentru supravegherea suplimentară menționată la articolul 2, întreprinderile având sediul social într-o țară terță în care există obstacole legale în transferul informațiilor necesare, fără a aduce atingere dispozițiilor Anexei I, punctul 2.5 și Anexei II, punctul 4.
   În plus, autoritățile competente care răspund de exercitarea supravegherii suplimentare pot hotărî, în situațiile descrise mai jos, de la caz la caz să nu ia în considerare o întreprindere pentru supravegherea suplimentară menționată la articolul 2:

               —

               în cazul în care întreprinderea care ar trebui inclusă prezintă un interes nesemnificativ în raport cu obiectivele supravegherii suplimentare a întreprinderilor de asigurare;

               —

               în cazul în care includerea situației financiare a întreprinderii ar fi nepotrivită sau de natură să inducă în eroare în raport cu obiectivele supravegherii suplimentare a întreprinderilor de asigurare.

         Articolul 4
   Autoritățile competente să exercite supravegherea suplimentară
   (1)   Supravegherea suplimentară se exercită de către autoritățile competente ale statului membru în care întreprinderea de asigurare a primit autorizația oficială în conformitate cu articolul 6 din Directiva 73/239/CEE sau cu articolul 6 din Directiva 79/267/CEE.
   (2)   În cazul în care întreprinderile de asigurare autorizate în două sau mai multe state membre au drept întreprindere mamă aceeași societate holding de asigurare, întreprindere de reasigurare, întreprindere de asigurare dintr-o țară terță sau societate holding mixtă de asigurare, autoritățile competente din statele membre respective se pot pune de acord pentru a desemna pe aceea dintre ele care să răspundă de exercitarea supravegherii suplimentare.
   (3)   În cazul în care un stat membru are mai multe autorități competente cu supravegherea prudențială a întreprinderilor de asigurare și a întreprinderilor de reasigurare, statul membru respectiv ia măsurile ce se impun pentru a organiza coordonarea acestor autorități.
   Articolul 5
   Disponibilitatea și calitatea informațiilor
   (1)   Statele membre prevăd ca autoritățile competente să ceară ca fiecare întreprindere de asigurare care face obiectul supravegherii suplimentare să dispună de mecanismele de control intern corespunzătoare pentru a furniza datele și informațiile care sunt utile pentru exercitarea supravegherii suplimentare.
   (2)   Statele membre iau măsurile corespunzătoare pentru a se asigura că nu există nici un obstacol de natură juridică, în limita competențelor lor, care să împiedice întreprinderile de asigurare supuse supravegherii suplimentare și întreprinderile lor afiliate și întreprinderile participative să facă schimb de informații care servesc scopurilor supravegherii suplimentare.
   Articolul 6
   Accesul la informații
   (1)   Statele membre prevăd ca autoritățile lor competente care răspund de exercitarea supravegherii suplimentare să aibă acces la toate informațiile care ar putea să servească la supravegherea unei întreprinderi de asigurare care face obiectul supravegherii suplimentare. Autoritățile competente se pot adresa direct întreprinderilor în cauză menționate la articolul 3 alineatul (2) pentru a obține informațiile necesare numai în cazul în care aceste informații au fost solicitate întreprinderii de asigurare și aceasta nu le-a furnizat.
   (2)   Statele membre prevăd ca autoritățile lor competente să poată să desfășoare pe teritoriul lor, ele însele sau prin intermediul unor persoane pe care le desemnează în acest scop, verificări la fața locului ale informațiilor menționate la alineatul (1) la:

               —

               întreprinderea de asigurare care face obiectul supravegherii suplimentare;

               —

               filialele întreprinderii de asigurare respective;

               —

               întreprinderi mamă ale întreprinderii de asigurare respective;

               —

               filialele întreprinderii mamă a întreprinderii de asigurare respective.

         (3)   În cazul în care, în aplicarea prezentului articol, autoritățile competente ale unui stat membru doresc, în anumite situații, să verifice informații importante referitoare la o întreprindere situată în alt stat membru și care este o întreprindere de asigurare afiliată, o filială, o întreprindere mamă sau o filială a întreprinderii mamă a întreprinderii de asigurare care face obiectul supravegherii suplimentare, acestea trebuie să ceară autorităților competente din celălalt stat membru să facă această verificare. Autoritățile care primesc o astfel de solicitare trebuie, în limitele competențelor lor, fie să facă aceste verificări ele însele, fie să permită autorităților care au făcut cererea să facă verificarea sau să permită unui auditor sau unui expert să o realizeze.
   Articolul 7
   Cooperarea între autoritățile competente
   (1)   În cazul în care întreprinderile de asigurare cu sediul în state membre diferite sunt direct sau indirect afiliate sau au o întreprindere participativă comună, autoritățile competente din fiecare stat membru fac schimb de informații utile la cerere, astfel încât să permită sau să faciliteze exercitarea supravegherii în conformitate cu prezenta directivă și comunică din proprie inițiativă toate informațiile pe care le consideră esențiale pentru celelalte autorități competente.
   (2)   În cazul în care o întreprindere de asigurare și o instituție de credit, astfel cum este aceasta definită de Directiva 77/780/CEE (10) sau o întreprindere de investiții, astfel cum este definită de Directiva 93/22/CEE (11), ori amândouă sunt direct sau indirect afiliate sau au o întreprindere participativă comună, autoritățile competente și autoritățile care au o responsabilitate publică în ceea ce privește supravegherea celorlalte întreprinderi colaborează îndeaproape. Fără a aduce atingere competențelor pe care le au, aceste autorități își vor furniza reciproc orice informație menită să le simplifice misiunea, în special în cadrul prezentei directive.
   (3)   Informațiile primite în temeiul dispozițiilor prezentei directive și în special schimburile de informații între autoritățile competente prevăzute în prezenta directivă, sunt reglementate prin obligația respectării secretului profesional definit la articolul 16 din Directiva 92/49/CEE și articolul 15 din Directiva 92/96/CEE.
   Articolul 8
   Tranzacțiile intra-grup
   (1)   Statele membre adoptă dispozițiile necesare pentru ca autoritățile competente să exercite o supraveghere generală a tranzacțiilor care au loc între:

               (a)

               o întreprindere de asigurare și:

                           (i)

                           o filială a întreprinderii de asigurare;

                           (ii)

                           o întreprindere participativă în întreprinderea de asigurare;

                           (iii)

                           o întreprindere afiliată unei întreprinderi participative în întreprinderea de asigurare;

               (b)

               o întreprindere de asigurare și o persoană fizică care deține o participație în:

                           (i)

                           o întreprindere de asigurare sau în oricare din întreprinderile afiliate ale acesteia;

                           (ii)

                           o întreprindere participativă în întreprinderea de asigurare;

                           (iii)

                           o întreprindere afiliată a unei întreprinderi participative în întreprinderea de asigurare.

         Aceste tranzacții se referă în special la:

               —

               împrumuturi;

               —

               garanții și tranzacții extra-bilanțiere;

               —

               elemente eligibile pentru marja de solvabilitate;

               —

               investiții;

               —

               operațiuni de reasigurare;

               —

               acorduri de împărțire a costurilor.

         (2)   În acest scop, statele membre solicită ca întreprinderile de asigurare să raporteze tranzacțiile semnificative către autoritățile competente cel puțin o dată pe an, astfel cum se prevede la alineatul (1).
   În cazul în care, pe baza acestor informații, se ajunge la concluzia că solvabilitatea întreprinderii de asigurare este sau poate fi amenințată, autoritatea competentă ia măsurile care se impun la nivelul întreprinderii de asigurare.
   Articolul 9
   Cerința solvabilității ajustate
   (1)   În situațiile menționate la articolul 2 alineatul (1), statele membre solicită să se facă un calcul al solvabilității ajustate, în conformitate cu anexa I.
   (2)   Orice întreprindere afiliată, întreprindere participativă sau întreprindere afiliată a unei întreprinderi participative este inclusă în calculul prevăzut la alineatul (1).
   (3)   În cazul în care calculul prevăzut la alineatul (1) arată că solvabilitatea ajustată este negativă, autoritățile competente iau măsurile corespunzătoare la nivelul întreprinderii de asigurare în cauză.
   Articolul 10
   Întreprinderile de reasigurare, societățile holding de asigurare și întreprinderile de asigurare din țări terțe
   (1)   În cazul menționat la articolul 2 alineatul (2), statele membre solicită ca metoda supravegherii suplimentare să fie aplicată în conformitate cu Anexa II.
   (2)   În cazul menționat la articolul 2 alineatul (2), calculul include toate întreprinderile afiliate ale societății holding de asigurare, ale întreprinderii de reasigurare sau ale întreprinderii de asigurare dintr-o țară terță, potrivit procedurii prevăzute la Anexa II.
   (3)   În cazul în care, pe baza acestui calcul, autoritățile competente ajung la concluzia că solvabilitatea întreprinderii de asigurare filială a unei societăți holding de asigurare, întreprinderii de reasigurare sau întreprinderii de asigurare dintr-o țară terță este sau poate fi amenințată, acestea iau măsurile corespunzătoare la nivelul întreprinderii de asigurare respective.
   Articolul 11
   Aplicare
   (1)   Statele membre adoptă, cel târziu până la 5 iunie 2000, actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma cu prezenta directivă. Statele membre informează de îndată Comisia cu privire la acest lucru.
   (2)   Statele membre prevăd ca actele menționate la alineatul (1) să se aplice în primul rând la supravegherea conturilor pentru exercițiul financiar care începe la 1 ianuarie 2001 sau în cursul acelui an calendaristic.
   (3)   Atunci când statele membre adoptă actele prevăzute la alineatul (1), acestea conțin o trimitere la prezenta directivă sau sunt însoțite de o asemenea trimitere la data publicării lor oficiale. Statele membre stabilesc modalitatea de efectuare a acestei trimiteri.
   (4)   Comisiei i se comunică de către statele membre textele principalelor dispoziții de drept intern pe care le adoptă în domeniul reglementat de prezenta directivă.
   (5)   Cel târziu până la 1 ianuarie 2006, Comisia prezintă Comitetului de Asigurări un raport privind aplicarea prezentei directive și, după caz, privind necesitatea unei armonizări în continuare.
   Articolul 12
   Intrarea în vigoare
   Prezenta directivă intră în vigoare în ziua publicării sale în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene.
   Articolul 13
   Destinatari
   Prezenta directivă se adresează statelor membre.

      Adoptată la Luxemburg, 27 octombrie 1998.

            Pentru Parlamentul European

            Președintele

         J. M. GIL-ROBLES

            Pentru Consiliu

            Președintele

         E. HOSTASCH

      (1)  JO C 341, 19.12.1995, p. 16 și

      JO C 108, 7.4.1998, p. 48.

      (2)  JO C 174, 17.6.1996, p. 16.

      (3)  Avizul Parlamentului European din 23 octombrie 1997 (JO C 339, 10.11.1997, p. 136), Poziția Comună a Consiliului din 30 martie 1998 (JO C 204, 30.6.1998, p. 1), Decizia Parlamentului European din 16 septembrie 1998 (JO C 313, 12.10.1998) și Directiva Consiliului din 13 octombrie 1998.

      (4)  JO L 228, 16.8.1973, p. 3. Directivă modificată ultima dată de Directiva 95/26/CE (JO L 168, 18.7.1995, p. 7).

      (5)  JO L 63, 13.3.1979, p. 1. Directivă modificată ultima dată de Directiva 95/26/CE.

      (6)  JO L 228, 11.8.1992. p. 1. Directivă modificată de Directiva 95/26/CE.

      (7)  JO L 360, 9.12.1992, p. 1. Directivă modificată de Directiva 95/26/CE.

      (8)  A șaptea Directivă 83/349/CEE Consiliului din 13 iunie 1983 în sensul articolului 54 alineatul (3) litera (g) din tratat cu privire la conturile consolidate (JO L 193, 18.7.1983, p. 1). Directivă modificată ultima dată de Actul de Aderare din 1994.

      (9)  A patra Directivă 78/660/CEE a Consiliului din 25 iulie 1978 în baza articolului 54 alineatul (3) litera (g) din tratat cu privire la conturile anuale ale anumitor categorii de societăți (JO L 222, 14.8.1978, p. 11). Directivă modificată ultima dată de Actul de Aderare din 1994.

      (10)  Prima Directivă 77/780/CEE a Consiliului din 12 decembrie 1977 privind coordonarea actelor cu putere de lege și a actelor administrative referitoare la inițierea și derularea activității instituțiilor de credit (JO L 322, 17.12.1977, p. 30). Directivă modificată ultima dată de Directiva 96/13/CE (JO L 66, 16.3.1996, p. 15).

      (11)  Directiva 93/22/CEE a Consiliului din 10 mai 1993 privind serviciile de investiții în domeniul valorilor mobiliare (JO L 141, 11.6.1993, p. 27). Directivă modificată ultima dată de Directiva 97/9/CE (JO L 84, 26.3.1997, p. 22).
   ANEXA I
   CALCULUL SOLVABILITĂȚII AJUSTATE A ÎNTREPRINDERILOR DE ASIGURARE
   1.   SELECTAREA METODEI DE CALCUL ȘI PRINCIPIILE GENERALE
   A.   Statele membre adoptă dispoziții astfel încât calculul solvabilității ajustate a întreprinderilor de asigurare specificate la articolul 2 alineatul (1) să se facă potrivit uneia din metodele descrise la punctul (3). Un stat membru poate adopta, cu toate acestea, dispoziții în conformitate cu care autoritățile competente să poată autoriza sau impune aplicarea uneia din metodele specificate la punctul (3), diferită de cea aleasă de statul membru.
   B.   Proporționalitatea
   Calculul solvabilității ajustate a unei întreprinderi de asigurare trebuie să țină seama de partea proporțională deținută de întreprinderea participativă în întreprinderile sale afiliate.
   „Parte proporțională” înseamnă fie partea de capital subscris deținută direct sau indirect de către întreprinderea participativă, în cazul în care se utilizează metoda 1 sau metoda 2 descrisă la punctul (3), fie procentajele folosite pentru stabilirea conturilor consolidate, în cazul în care se utilizează metoda 3 descrisă la punctul (3).
   Cu toate acestea, indiferent de metoda folosită, în cazul în care întreprinderea afiliată este o filială și are un deficit de solvabilitate, trebuie să se ia în considerare totalul deficitului de solvabilitate al filialei.
   Cu toate acestea, în cazul în care, potrivit opiniei autorităților competente, responsabilitatea întreprinderii mamă care deține o parte din capital se limitează strict și fără ambiguitate la acea parte de capital, autoritățile competente respective pot permite ca deficitul de solvabilitate al filialei să fie luat în calcul pe bază proporțională.
   C.   Eliminarea dublei utilizări a elementelor marjei de solvabilitate
   C.1.   Tratamentul general al elementelor marjei de solvabilitate
   Indiferent de metoda folosită pentru calculul solvabilității ajustate a întreprinderii de asigurare, trebuie eliminată dubla utilizare a elementelor admise pentru marja de solvabilitate între diferite întreprinderi de asigurare luate în considerare la acest calcul.
   În acest scop, la calcularea solvabilității ajustate a unei întreprinderi de asigurare și în cazul în care metodele descrise la punctul (3) nu prevăd acest lucru, următoarele valori se elimină:

               —

               valoarea oricărui activ al întreprinderii de asigurare respective care reprezintă finanțarea elementelor eligibile pentru marja de solvabilitatea a uneia din întreprinderile de asigurare afiliate;

               —

               valoarea oricărui activ al unei întreprinderi de asigurare afiliate unei întreprinderi de asigurare, care reprezintă finanțarea elementelor eligibile pentru marja de solvabilitate a respectivei întreprinderi de asigurare;

               —

               valoarea oricărui activ al unei întreprinderi de asigurare afiliată unei întreprinderi de asigurare care reprezintă finanțarea elementelor eligibile pentru marja de solvabilitate a oricărei alte întreprinderi de asigurare afiliate întreprinderii de asigurare respective.

         C.2.   Tratamentul anumitor elemente
   Fără a aduce atingere dispozițiilor secțiunii C.1:

               —

               rezervele de beneficii și beneficiile viitoare ale unei întreprinderi de asigurare de viață afiliată unei întreprinderi de asigurare pentru care se calculează solvabilitatea ajustată;

               —

               orice capital subscris dar nevărsat al unei întreprinderi de asigurare afiliată unei întreprinderi de asigurare pentru care se calculează solvabilitatea ajustată;

         pot fi luate în calcul numai în măsura în care sunt eligibile pentru a acoperi cerința marjei de solvabilitate a întreprinderii afiliate respective. Cu toate acestea, orice capital subscris dar nevărsat ce reprezintă o obligație potențială pentru întreprinderea participativă se exclude integral din calcul.
   Orice capital subscris dar nevărsat al întreprinderii de asigurare participative ce reprezintă o obligație potențială pentru o întreprindere de asigurare afiliată se exclude de asemenea din calcul.
   Orice capital subscris dar nevărsat al unei întreprinderi de asigurare afiliate ce reprezintă o obligație potențială pentru o altă întreprindere de asigurare afiliată a aceleiași întreprinderi de asigurare participative se exclude din calcul.
   C.3.   Transferabilitate
   În cazul în care autoritățile competente consideră că anumite elemente eligibile pentru marja de solvabilitate a unei întreprinderi de asigurare afiliate, alta decât cea menționată la secțiunea C.2, nu sunt disponibile în mod efectiv pentru a acoperi cerința marjei de solvabilitate a întreprinderii de asigurare participative pentru care se calculează solvabilitatea ajustată, elementele respective pot fi incluse în calcul numai în măsura în care ele sunt eligibile pentru a acoperi cerința marjei de solvabilitate a întreprinderii afiliate.
   C.4.   Suma elementelor vizate la secțiunile C.2 și C.3 nu poate depăși cerința marjei de solvabilitate a întreprinderii de asigurare afiliate.
   D.   Eliminarea creării de capital intra-grup
   La calcularea solvabilității ajustate, nu se ține seama de nici un element eligibil pentru marja de solvabilitate care rezultă din finanțarea reciprocă dintre întreprinderea de asigurare și:

               —

               o întreprindere afiliată;

               —

               o întreprindere participativă;

               —

               o altă întreprindere afiliată a oricăreia din întreprinderile sale participative.

         În plus, nu se ține seama de nici un element eligibil pentru marja de solvabilitate a unei întreprinderi de asigurare afiliată unei întreprinderi de asigurare pentru care se calculează solvabilitatea ajustată, în cazul în care elementul în cauză rezultă din finanțarea reciprocă cu orice altă întreprindere afiliată unei întreprinderi de asigurare respectivă.
   În mod special, finanțarea reciprocă există în cazul în care o întreprindere de asigurare sau oricare din întreprinderile sale afiliate, deține acțiuni sau acordă împrumuturi unei alte întreprinderi care, direct sau indirect, deține un element eligibil pentru marja de solvabilitate a celei dintâi întreprinderi.
   E.   Autoritățile competente veghează ca solvabilitatea ajustată să fie calculată cu frecvența prevăzută de Directivele 73/239/CEE și 79/267/CEE privind calcularea marjei de solvabilitate a întreprinderilor de asigurare. Valoarea activelor și pasivelor se evaluează în conformitate cu dispozițiile relevante ale Directivelor 73/239/CEE, 79/267/CEE și 91/674/CEE (1).
   2.   APLICAREA METODELOR DE CALCUL
   2.1.   Întreprinderile de asigurare afiliate
   Calculul solvabilității ajustate se face în conformitate cu principiile și metodele generale prevăzute de prezenta anexă.
   În toate metodele, în cazul în care întreprinderea de asigurare are mai multe întreprinderi afiliate, calculul solvabilității ajustate se face prin integrarea fiecăreia din aceste întreprinderi de asigurare afiliate.
   În cazul participațiilor succesive (de exemplu: o întreprindere de asigurare este o întreprindere participativă într-o altă întreprindere de asigurare care este la rândul său o întreprindere participativă într-o întreprindere de asigurare), calculul solvabilității ajustate se face la nivelul fiecărei întreprinderi de asigurare participative care are cel puțin o întreprindere de asigurare afiliată.
   Statele membre pot renunța la calculul solvabilității ajustate a unei întreprinderi de asigurare:

               —

               în cazul în care întreprinderea este o întreprindere afiliată altei întreprinderi de asigurare autorizată în același stat membru, iar întreprinderea afiliată respectivă este luată în calculul solvabilității ajustate a întreprinderii de asigurare participative sau

               —

               în cazul în care întreprinderea de asigurare este o întreprindere afiliată fie unei societăți holding de asigurare, fie unei întreprinderi de reasigurare cu sediul social în același stat membru ca și întreprinderea de asigurare, și atât societatea holding de asigurare sau întreprinderea de reasigurare, cât și întreprinderea de asigurare afiliată sunt luate în calculul efectuat.

         Statele membre pot, de asemenea, să renunțe la calculul solvabilității ajustate a unei întreprinderi de asigurare în cazul în care este vorba de o întreprindere de asigurare afiliată altei întreprinderi de asigurare, o întreprindere de reasigurare sau o societate holding de asigurare cu sediul social într-un alt stat membru și în care autoritățile competente din statele membre respective au convenit să acorde autorității competente din cel din urmă stat membru dreptul de a exercita o supraveghere suplimentară.
   În toate cazurile, derogarea se acordă numai în cazul în care elementele eligibile pentru marja de solvabilitate care sunt luate în calcul sunt, conform cerințelor autorităților competente, repartizate în mod corespunzător între întreprinderile respective.
   Statele membre pot prevedea ca, în situația în care întreprinderea de asigurare afiliată are sediul social într-un alt stat membru decât întreprinderea de asigurare pentru care se face calculul solvabilității ajustate, calculul să țină cont, în ceea ce privește întreprinderea afiliată, de situația solvabilității așa cum este aceasta evaluată de autoritățile competente ale celuilalt stat membru.
   2.2.   Întreprinderi de reasigurare afiliate
   La calcularea solvabilității ajustate a unei întreprinderi de asigurare care este o întreprindere participativă într-o întreprindere de reasigurare, această întreprindere de reasigurare afiliată este tratată, exclusiv în scopul calculului, prin analogie cu o întreprindere de asigurare afiliată, prin aplicarea principiilor și metodelor generale descrise de prezenta anexă.
   În acest scop, o cerință de solvabilitate noțională se stabilește pentru fiecare întreprindere de reasigurare afiliată, pe baza acelorași norme prevăzute la articolul 16 alineatul (2) până la (5) din Directiva 73/239/CEE sau la articolul 19 din Directiva 79/267/CEE. Cu toate acestea, în cazul unor dificultăți semnificative în aplicarea acestor norme, autoritățile competente pot permite ca cerința solvabilității noționale de viață să fie calculată pe baza primului rezultat prevăzut la articolul 16 alineatul (3) din Directiva 73/239/CEE. Aceleași elemente prevăzute la articolul 16 alineatul (1) din Directiva 73/239/CEE și articolul 18 din Directiva 79/267/CEE se recunosc ca eligibile pentru marja de solvabilitate noțională. Valoarea activelor și pasivelor se determină potrivit acelorași dispoziții prevăzute de acele directive și de Directiva 91/674/CEE.
   2.3.   Societățile holding de asigurare intermediare
   La calcularea solvabilității ajustate a unei întreprinderi de asigurare care deține o participație într-o întreprindere de asigurare, o întreprindere de reasigurare afiliată sau o întreprindere de asigurare dintr-o țară terță prin intermediul unei societăți holding de asigurare, se ține seama de situația societății holding de asigurare intermediar. Exclusiv în scopurile acestui calcul, care urmează să fie efectuat în conformitate cu metodele și principiile generale descrise în prezenta anexă, această societate holding de asigurare este tratată ca și cum ar fi o întreprindere de asigurare care cade sub incidența cerinței de solvabilitate zero și care este reglementată prin condiții similare cu cele prevăzute la articolul 16 alineatul (1) din Directiva 73/239/CEE sau la articolul 18 din Directiva 79/267/CEE cu privire la elementele eligibile pentru marja de solvabilitate.
   2.4.   Întreprinderi de asigurare sau reasigurare afiliate, cu sediul social în țări terțe
   A.   Întreprinderi de asigurare afiliate din țări terțe
   La calcularea solvabilității ajustate a unei întreprinderi de asigurare care este o întreprindere participativă într-o întreprindere de asigurare dintr-o țară terță, aceasta din urmă este tratată, exclusiv în scopurile calculului, prin analogie cu o întreprindere de asigurare afiliată, prin aplicarea principiilor și metodelor generale descrise de prezenta anexă.
   Cu toate acestea, în cazul în care țara terță în care întreprinderea respectivă are sediul social o obligă pe aceasta din urmă să obțină o autorizație și îi impune o cerință de solvabilitate cel puțin comparabilă cu cea prevăzută de Directivele 73/239/CEE sau 79/267/CEE, ținând seama de elementele de acoperire din această cerință, statele membre pot prevedea ca, în ceea ce privește întreprinderea respectivă, calculul să ia în considerare cerința de solvabilitate și elementele eligibile pentru satisfacerea acestei cerințe prevăzute de țara terță în cauză.
   B.   Întreprinderi de reasigurare afiliate din țări terțe
   Fără a aduce atingere celor prevăzute la secțiunea 2.2, la calcularea solvabilității ajustate a unei întreprinderi de asigurare care este o întreprindere participativă într-o întreprindere de reasigurare cu sediul social într-o țară terță și cu condiția respectării acelorași condiții ca cele prevăzute la punctul (A) de mai sus, statele membre pot prevedea ca, în ceea ce privește întreprinderea respectivă, calculul să țină seama de cerința privind fondurile proprii și de elementele eligibile pentru satisfacerea acestei cerințe, așa cum sunt prevăzute de țara terță în cauză. În cazul în care numai întreprinderile de asigurare din țara terță respectivă fac obiectul unor asemenea dispoziții, cerința de fonduri proprii noționale ale întreprinderii de asigurare afiliate și elementele eligibile pentru satisfacerea cerinței noționale respective pot fi calculate ca și cum întreprinderea în cauză ar fi o întreprindere de asigurare afiliată din țara terță respectivă.
   2.5.   Indisponibilitatea informațiilor necesare
   În cazul în care autoritățile competente nu dispun, din diferite motive, de informațiile necesare în vederea calculării solvabilității ajustate a unei întreprinderi de asigurare, referitoare la o întreprindere afiliată cu sediul social într-un stat membru sau într-o țară terță, valoarea contabilă a întreprinderii respective în întreprinderea de asigurare participativă se scade din elementele eligibile pentru marja de solvabilitate ajustată. În această situație, câștigurile nerealizate aferente unei astfel de participații nu sunt admise ca element eligibil pentru marja de solvabilitate ajustată.
   3.   METODE DE CALCUL
   Metoda 1:   Metoda deducerii și agregării
   Solvabilitatea ajustată a întreprinderii de asigurare participative este diferența între:

               (i)

               suma:

                           (a)

                           elementelor eligibile pentru marja de solvabilitate a întreprinderii de asigurare participative și

                           (b)

                           partea proporțională a întreprinderii de asigurare participative în elementele eligibile pentru marja de solvabilitate a întreprinderii de asigurare afiliate

                     și

               (ii)

               suma:

                           (a)

                           valorii contabile a întreprinderii de asigurare afiliate în întreprinderea de asigurare participativă și

                           (b)

                           cerința de solvabilitate a întreprinderii de asigurare participative și

                           (c)

                           partea proporțională a cerinței de solvabilitate a întreprinderii de asigurare afiliate.

         În cazul în care participația în întreprinderea de asigurare afiliată constă, integral sau parțial, într-o proprietate indirectă, atunci punctul (ii)(a) incorporează valoarea unei astfel de proprietăți indirecte, ținând seama de interesele succesive relevante; iar punctele (i)(b) și (ii)(c) vor include părțile proporționale pe care le au elementele eligibile pentru marja de solvabilitate a întreprinderii de asigurare afiliate și, respectiv, pentru cerința de solvabilitate a întreprinderii de asigurare afiliate.
   Metoda 2:   Metoda deducerii cerinței
   Solvabilitatea ajustată a întreprinderii de asigurare participative este diferența între:

               (i)

               suma elementelor eligibile pentru marja de solvabilitate a întreprinderii de asigurare participative
               și

               (ii)

               suma:

                           (a)

                           cerinței de solvabilitate a întreprinderii de asigurare participative și

                           (b)

                           partea proporțională a cerinței de solvabilitate a întreprinderii de asigurare afiliate.

         La evaluarea elementelor eligibile pentru marja de solvabilitate, participațiile în sensul prezentei directive sunt evaluate prin metoda punerii în echivalență, în conformitate cu opțiunea prevăzută la articolul 59 alineatul (2) punctul (b) din Directiva 78/660/CEE.
   Metoda 3:   Metoda bazată pe bilanțul contabil
   Calculul solvabilității ajustate a întreprinderii de asigurare participative se face pe baza conturilor consolidate. Solvabilitatea ajustată a întreprinderii de asigurare participative este diferența dintre:
   elementele eligibile pentru marja de solvabilitate calculată pe baza datelor consolidate și

               (a)

               fie suma cerinței de solvabilitate a întreprinderii de asigurare participative și a părților proporționale ale cerințelor de solvabilitate ale întreprinderilor de asigurare afiliate, pe baza procentajelor folosite pentru stabilirea conturilor consolidate,

               (b)

               fie cerința de solvabilitate calculată pe baza datelor consolidate.

         Dispozițiile Directivelor 73/239/CEE, 79/267/CEE și 91/674/CEE se aplică la calcularea elementelor eligibile pentru marja de solvabilitate și a cerinței de solvabilitate pe baza datelor consolidate.

      (1)  Directiva 91/674/CEE a Consiliului din 19 decembrie 1991 privind conturile anuale și conturile consolidate ale întreprinderilor de asigurare (JO L 374, 31.12.1991, p. 7).
   ANEXA II
   SUPRAVEGHEREA SUPLIMENTARĂ A ÎNTREPRINDERILOR DE ASIGURARE CARE SUNT FILIALE ALE UNEI SOCIETȚĂȚI HOLDING DE ASIGURARE, ÎNTREPRINDERI DE REASIGURARE SAU ALE UNEI ÎNTREPRINDERI DE ASIGURARE DINTR-O ȚARĂ TERȚĂ

               1.

               În cazul a două sau mai multe întreprinderi de asigurare prevăzute la articolul 2 alineatul (2) care sunt filiale ale unei societăți holding de asigurare, întreprinderi de reasigurare sau întreprinderi de asigurare dintr-o țară terță și care sunt stabilite în state membre diferite, autoritățile competente veghează ca metoda descrisă de prezenta anexă să fie aplicată în mod consecvent.
               Autoritățile competente exercită supravegherea suplimentară cu aceeași frecvență prevăzută în Directivele 73/239/CEE și 79/267/CEE pentru calcularea marjei de solvabilitate a întreprinderilor de asigurare.

               2.

               Statele membre pot renunța la calculul prevăzut de prezenta anexă cu privire la o întreprindere de asigurare:

                           —

                           în cazul în care întreprinderea de asigurare respectivă este o întreprindere afiliată unei alte întreprinderi de asigurare și în care este luată în calculul prevăzut în prezenta anexă efectuat pentru această altă întreprindere;

                           —

                           în cazul în care întreprinderea de asigurare respectivă și una sau mai multe alte întreprinderi de asigurare autorizate în același stat membru au drept întreprindere mamă aceeași societate holding de asigurare, aceeași întreprindere de reasigurare sau aceeași întreprindere de asigurare dintr-o terță țară, și în care întreprinderea de asigurare este luată în calculul prevăzut de prezenta anexă efectuat pentru una din aceste alte întreprinderi;

                           —

                           în cazul în care întreprinderea de asigurare și una sau mai multe alte întreprinderi de asigurare autorizate în alte state membre au drept întreprindere mamă aceeași societate holding de asigurare, aceeași întreprindere de reasigurare sau aceeași întreprindere de asigurare dintr-o terță țară, și în care s-a încheiat un acord ce dă dreptul de a exercita supravegherea suplimentară prevăzută de prezenta anexă autorității de supraveghere din alt stat membru, în conformitate cu articolul 4 alineatul (2).

                     În cazul unor participații succesive (de exemplu: o societate holding de asigurare sau o întreprindere de reasigurare care este la rândul său proprietatea altei societăți holding de asigurare, altei întreprinderi de reasigurare sau altei întreprinderi de asigurare dintr-o țară terță), statele membre pot aplica calculele prevăzute de prezenta anexă numai la nivelul întreprinderii mamă de bază a întreprinderii de asigurare care este o societate holding de asigurare, o întreprindere de reasigurare sau o întreprindere de asigurare dintr-o țară terță.

               3.

               Autoritățile competente veghează ca aceste calcule analoge cu cele descrise la anexa I să se facă la nivelul societății holding de asigurare, al întreprinderii de reasigurare sau al întreprinderii de asigurare dintr-o țară terță.
               Analogia constă în aplicarea principiilor și metodelor generale descrise de anexa I la nivelul societății holding de asigurare, a întreprinderii de reasigurare sau a întreprinderii de asigurare dintr-o țară terță.
               Exclusiv în scopul acestui calcul, întreprinderea mamă este tratată ca și cum ar fi o întreprindere de asigurare care trebuie să respecte:

                           —

                           o cerință de solvabilitate zero, în cazul în care este o societate holding de asigurare;

                           —

                           o cerință de solvabilitate noțională, astfel cum se prevede la secțiunea 2.2 din anexa I, în cazul în care este vorba de o întreprindere de reasigurare sau astfel cum se prevede în secțiunea 2.4(B) din anexa I, în cazul în care este vorba de o întreprindere de reasigurare cu sediul social într-o țară terță;

                           —

                           o cerință de solvabilitate stabilită conform principiilor din secțiunea 2.4(A) din anexa I în cazul în care este vorba de o întreprindere de asigurare dintr-o țară terță;

                     și trebuie să respecte condiții similare celor prevăzute la articolul 16 alineatul (1) din Directiva 73/239/CEE sau la articolul 18 din Directiva 79/267/CEE privind elementele eligibile pentru marja de solvabilitate.

               4.

                  Indisponibilitatea informațiilor necesare

               În cazul în care autoritățile competente nu dispun, din diferite motive, de informațiile necesare pentru calculul prevăzut în prezenta anexă, referitoare la o întreprindere afiliată cu sediul social într-un stat membru sau într-o țară terță, valoarea contabilă a întreprinderii respective în întreprinderea participativă se scade din elementele eligibile pentru calculul prevăzut de prezenta anexă. În această situație, câștigurile nerealizate aferente unei astfel de participații nu sunt admise ca element eligibil pentru calcul.