title: A cincea Directivă 93/73/CEE a Comisiei din 9 septembrie 1993 privind metodele de analiză necesare pentru controlul compoziției produselor cosmetice

text:
               13/Volumul 13

               RO

               Jurnalul Ofícial al Uniunii Europene

               70

         31993L0073

               L 231/34

               JURNALUL OFÍCIAL AL UNIUNII EUROPENE

      A CINCEA DIRECTIVĂ 93/73/CEE A COMISIEI

   din 9 septembrie 1993
   privind metodele de analiză necesare pentru controlul compoziției produselor cosmetice
   COMISIA COMUNITĂȚILOR EUROPENE,
   având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Economice Europene,
   având în vedere Directiva 76/768/CEE a Consiliului din 27 iulie 1976 privind apropierea legislației statelor membre cu privire la produsele cosmetice (1), modificată ultima dată de Directiva 93/35/CEE (2), în special articolul 8 alineatul (1),
   întrucât Directiva 76/768/CEE prevede testarea oficială a produselor cosmetice cu scopul constatării îndeplinirii condițiilor stabilite de dispozițiile Comunității privind compoziția produselor cosmetice;
   întrucât toate metodele de analiză necesare trebuie să fie stabilite cât mai repede posibil; întrucât patru etape au fost deja parcurse prin Directiva 80/1335/CEE a Comisiei (3), modificată de Directiva 87/143/CEE (4), Directiva 82/434/CEE a Comisiei (5), modificată de Directiva 90/207/CEE (6) și de Directivele 83/514/CEE (7) și 85/490/CEE (8) ale Comisiei; întrucât identificarea și determinarea azotatului de argint, identificarea și determinarea disulfurii de seleniu în șampoane antimătreață, determinarea bariului solubil și stronțiului solubil în pigmenți sub formă de săruri sau lacuri, identificarea și determinarea alcoolului benzilic, identificarea zirconiului și determinarea zirconiului, aluminiului și clorului în substanțe antiperspirante nepulverizate și identificarea și determinarea hexamidinei, dibromhexamidinei, dibromopropamidinei și clorhexidinei constituie o a cincea etapă;
   întrucât măsurile prevăzute de prezenta directivă sunt în conformitate cu avizul Comitetului privind adaptarea Directivei 76/768/CEE la progresul tehnic,
   ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
   Articolul 1
   Statele membre adoptă toate măsurile necesare pentru a se asigura că în timpul testării oficiale a produselor cosmetice:

               —

               identificarea și determinarea azotatului de argint,

               —

               identificarea și determinarea disulfurii de seleniu în șampoane antimătreață,

               —

               determinarea bariului solubil și stronțiului solubil în pigmenți sub formă de săruri sau lacuri,

               —

               identificarea și determinarea alcoolului benzilic,

               —

               identificarea zirconiului și determinarea zirconiului, aluminiului și clorului în antitranspirante nepulverizate,

               —

               identificarea și determinarea hexamidinei, dibromohexamidinei, dibromopropamidinei și clorhexidinei

         se efectuează în conformitate cu metodele descrise în anexă.
   Articolul 2
   (1)   Statele membre pun în aplicare actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive până la 30 septembrie 1994. Statele membre informează de îndată Comisia cu privire la aceasta.
   Atunci când statele membre adoptă aceste acte, acestea cuprind o trimitere la prezenta directivă sau sunt însoțite de o asemenea trimitere la data publicării lor oficiale. Statele membre stabilesc modalitatea de efectuare a acestei trimiteri.
   (2)   Comisiei îi sunt comunicate de către statele membre textele dispozițiilor de drept intern pe care le adoptă în domeniul reglementat de prezenta directivă.
   Articolul 3
   Prezenta directivă se adresează statelor membre.

      Adoptată la Bruxelles, 9 septembrie 1993.

            Pentru Comisie

         Christiane SCRIVENER

            Membru al Comisiei

      (1)  JO L 262, 27.9.1976, p. 169.

      (2)  JO L 151, 23.6.1993, p. 32.

      (3)  JO L 383, 31.12.1980, p.27.

      (4)  JO L 57, 27.2.1987, p. 56.

      (5)  JO L 185, 30.6.1982, p. 1.

      (6)  JO L 108, 28.4.1990, p. 92.

      (7)  JO L 291, 24.10.1983, p. 9.

      (8)  JO L 295, 7.11.1985, p. 30.
   ANEXĂ
   IDENTIFICAREA ȘI DETERMINAREA AZOTATULUI DE ARGINT ÎN PRODUSELE COSMETICE
   A.   Identificare
   1.   Obiectul și domeniul de aplicare
   Prezenta metodă descrie identificarea azotatului de argint în produsele cosmetice apoase.
   2.   Principiu
   Argintul este identificat prin precipitatul alb caracteristic format cu ionii de clorură.
   3.   Reactivi
   Toți reactivii trebuie să fie de puritate analitică.
   3.1.   Soluție de acid clorhidric, 2 m.
   3.2.   Soluție de amoniac: se diluează soluția concentrată de hidroxid de amoniu (d20 = 0,88 g/ml) cu o cantitate egală de apă și se amestecă.
   3.3.   Soluție de acid azotic, 2 m.
   4.   Aparatură
   4.1.   Echipament de laborator obișnuit.
   4.2.   Centrifugă.
   5.   Procedură
   5.1.   Într-o eprubetă pentru centrifugă se adaugă la aproximativ 1 g de probă soluție de acid clorhidric 2 m (3.1), cu picătura, până la precipitarea completă; se amestecă și se centrifughează.
   5.2.   Se îndepărtează lichidul supernatant și se spală precipitatul o singură dată cu cinci picături de apă rece. Se aruncă apele de spălare.
   5.3.   Se adaugă în eprubeta pentru centrifugă o cantitate de apă egală cu cantitatea de precipitat. Se încălzește până la fierbere și se agită.
   5.4.   Se centrifughează fierbinte; se elimină lichidul supernatant.
   5.5.   Se adaugă câteva picături de soluție de amoniac (3.2) peste precipitat; se amestecă și se centrifughează.
   5.6.   Pe o lamelă de sticlă, la o picătură de lichid supernatant se adaugă câteva picături de soluție de acid azotic 2 m (3.3).
   5.7.   Un precipitat alb indică prezența argintului.
   B.   Determinare
   1.   Obiectul și domeniul de aplicare
   Prezenta metodă este adecvată pentru determinarea azotatului de argint ca argint în produsele cosmetice folosite pentru vopsirea genelor și sprâncenelor.
   2.   Principiu
   Argintul este determinat în produs prin spectrometrie de absorbție atomică.
   3.   Reactivi
   Toți reactivii trebuie să fie de puritate analitică.
   3.1.   Soluție de acid azotic, 0,02 m.
   Soluții standard de argint
   3.2.1.   Soluție standard de argint stoc, 1 000 µg/ml în soluție de acid azotic 0,5 m („SpectrosoL” sau echivalent).
   3.2.2.   Soluție standard de argint, 100 µg/ml; se transferă cu pipeta 10 ml soluție standard de argint stoc (3.2.1) într-un balon cotat de 100 ml. Se aduce la semn cu soluție de acid azotic 0,02 m (3.1) și se amestecă. Această soluție standard trebuie să fie proaspăt preparată și depozitată într-un pahar din sticlă de culoare închisă.
   4.   Aparatură
   4.1.   Echipament de laborator obișnuit
   4.2.   Spectrofotometru de absorbție atomică echipat cu lampă cu catod tubular de argint.
   5.   Procedură
   5.1.   Pregătirea probei
   Se cântărește cu precizie 0,1 g („m” grame) dintr-o probă de produs omogenă. Se transferă cantitativ într-un balon cotat de 1 litru, se aduce la semn cu soluție de acid azotic 0,02 m (3.1) și se amestecă.
   5.2.   Condiții pentru spectrometria de absorbție atomică

               Flacără: aer-acetilenă

               Lungime de undă: 338,3 nm

               Corecție fond: da

               Stare combustibil:

               sărac; pentru absorbanță maximă va fi necesară optimizarea înălțimii arzătorului și a stărilor combustibilului.

         5.3.   Etalonare
   5.3.1.   Într-o serie de baloane cotate de 100 ml se transferă cu pipeta 1,0, 2,0, 3,0, 4,0 și 5,0 ml soluție standard de argint (3.2.2). Se aduce la semn cu soluție de acid azotic 0,02 m (3.1) și se amestecă. Aceste soluții conțin 1,0, 2,0, 3,0, 4,0 și, respectiv, 5,0 µg argint per mililitru.
   5.3.2.   Se măsoară absorbanța soluției de acid azotic 0,02 m și se folosește valoarea obținută drept concentrație de argint zero pentru curba de etalonare. Se măsoară absorbanța fiecărui standard de etalonare argint (5.3.1). Se trasează o curbă de etalonare prin punerea în relație a valorilor absorbanței cu concentrația de argint.
   5.4.   Determinare
   Se măsoară absorbanța soluției de probă (5.1). De pe curba de etalonare se citește concentrația de argint corespunzătoare valorii absorbanței obținute pentru soluția probă.
   6.   Calcul
   Se calculează conținutul de azotat de argint al probei, în procente masice (% m/m), folosind următoarea formulă:

      ,
   în care:
   m= masa, în grame, a probei analizate (5.1)
   și

               c

               =

               concentrația de argint în soluția de probă (5.1), în micrograme per mililitru, obținută de pe curba de etalonare.

         7.   Repetabilitate (1)

   Pentru un conținut de azotat de argint de 4 % (m/m), diferența dintre rezultatele a două determinări efectuate în paralel pe aceeași probă nu trebuie să depășească 0,05 % (m/m).
   IDENTIFICAREA ȘI DETERMINAREA BISULFURII DE SELENIU ÎN ȘAMPOANELE ANTIMĂTREAȚĂ
   A.   Identificare
   1.   Obiectul și domeniul de aplicare
   Prezenta metodă descrie identificarea bisulfurii de seleniu ca seleniu în șampoanele antimătreață.
   2.   Principiu
   Seleniul este identificat prin culoarea caracteristică galben spre portocaliu produsă la reacția cu uree și iodură de potasiu.
   3.   Reactivi
   Toți reactivii trebuie să fie de puritate analitică.
   3.1.   Acid azotic concentrat (d20 = 1,42 g/ml)
   3.2.   Uree
   3.3.   Soluție de iodură de potasiu 10 % (m/v): se dizolvă 10 g iodură de potasiu în 100 ml apă.
   4.   Aparatură
   4.1.   Echipament de laborator obișnuit
   4.2.   Tub de digestare, capacitate 100 ml
   4.3.   Autoclavă cu bloc încălzit
   4.4.   Hârtie de filtru (Whatman nr. 42 sau echivalent) sau un filtru cu membrană de 0,45 µm.
   5.   Procedură
   5.1.   Într-un tub de digestare (4.2), peste aproximativ 1 g de șampon se adaugă 2,5 ml acid azotic concentrat (3.1) și se lasă la 150 °C timp de 30 de minute într-o autoclavă cu bloc încălzit (4.3).
   5.2.   Se diluează cu apă proba astfel pregătită până la 25 ml și se filtrează prin hârtie de filtru sau filtru cu membrană de 0,45 µm (4.4).
   5.3.   La 2,5 ml de filtrat se adaugă 5 ml apă, 2,5 g uree (3.2) și se fierbe. Se răcește și adaugă 1 ml de soluție iodură de potasiu (3.3).
   5.4.   O culoare galben spre portocaliu care se închide rapid în timp indică prezența seleniului.
   B.   Determinare
   1.   Obiectul și domeniul de aplicare
   Prezenta metodă este adecvată pentru determinarea disulfurii de seleniu ca seleniu în șampoanele antimătreață conținând până la 4,5 % (m/m) disulfură de seleniu.
   2.   Principiu
   Proba este tratată cu acid azotic și seleniul din extrasul rezultat se determină cu ajutorul spectrometriei de absorbție atomică.
   3.   Reactivi
   Toți reactivii trebuie să fie de puritate analitică.
   3.1.   Acid azotic concentrat (d20 = 1,42 g/ml)
   3.2.   Soluție de acid azotic 5 % (v/v): într-un pahar se adaugă 50 ml acid azotic concentrat (3.1) la 500 ml apă, amestecând continuu. Se transferă această soluție într-un balon cotat de 1 litru și se aduce la semn cu apă.
   3.3.   Soluție standard de seleniu stoc, 1 000 μg/ml în soluție de acid azotic 0,5 m („SpectrosoL” sau echivalent).
   4.   Aparatură
   4.1.   Echipament de laborator obișnuit
   4.2.   Tub de digestare, capacitate 100 ml
   4.3.   Autoclavă cu bloc încălzit
   4.4.   Hârtie de filtru (Whatman nr. 42 sau echivalent) sau filtru cu membrană de 0,45 µm
   4.5.   Spectrofotometru de absorbție atomică echipat cu lampă cu catod tubular de seleniu.
   5.   Procedură
   5.1.   Pregătirea probei
   5.1.1.   Se cântăresc cu precizie aproximativ 0,2 g („m” grame) de probă omogenă de șampon într-un tub de digestare (4.2).
   5.1.2.   Se adaugă 5 ml acid azotic concentrat (3.1) și se lasă la 150 °C timp de o oră într-o autoclavă cu bloc încălzit (4.3).
   5.1.3.   Se lasă soluția să se răcească și se diluează până la 100 ml cu apă. Se filtrează prin hârtie de filtru sau prin filtru cu membrană de 0,45 µm (4.4) și se reține soluția filtrată pentru determinare.
   5.2.   Condiții pentru spectrometria de absorbție atomică

               Flacără: aer-acetilenă

               Lungime de undă: 196,0 nm

               Corecție fond: da

               Stare combustibil:

               sărac; pentru absorbanță maximă, va fi necesară optimizarea înălțimii arzătorului și a stărilor combustibilului.

         5.3.   Etalonare
   5.3.1.   Într-o serie de baloane cotate de 100 ml se transferă cu pipeta 1,0, 2,0, 3,0, 4,0 și 5,0 ml soluție standard de seleniu stoc (3.3). Se aduce la semn cu soluție de acid azotic 5 % (v/v) (3.3) și se amestecă. Aceste soluții conțin 10, 20, 30, 40 și, respectiv, 50 µg seleniu per mililitru.
   5.3.2.   Se măsoară absorbanța unei soluții de acid azotic 5 % (v/v) (3.2) și se folosește valoarea obținută drept concentrație de seleniu zero pentru curba de etalonare. Se măsoară absorbanța pentru fiecare standard de etalonare seleniu (5.3.1). Se trasează curba de etalonare prin punerea în relație a valorilor absorbanței cu concentrația seleniului.
   5.4.   Determinare
   Se măsoară absorbanța soluției de probă (5.1.3). De pe curba de etalonare se citește concentrația de seleniu corespunzătoare valorii absorbanței obținute pentru soluția probă.
   6.   Calcul
   Se calculează conținutul de disulfură de seleniu din probă în procente masice (% m/m), folosind formula:

      ,
   în care
   m= masa, în grame, a probei analizate (5.1.1)

               și

               c

               =

               concentrația seleniului în soluția de probă (5.1.3), în micrograme per mililitru, obținută de pe curba de etalonare.

         7.   Repetabilitate (1)

   Pentru un conținut de disulfură de seleniu de 1 % (m/m), diferența dintre rezultatele a două determinări efectuate în paralel pe aceeași probă nu trebuie să depășească 0,05 % (m/m).
   DETERMINAREA BARIULUI ȘI A STRONȚIULUI SOLUBIL ÎN PIGMENȚI SUB FORMĂ DE SĂRURI SAU LACURI
   A.   Determinarea bariului solubil
   1.   Obiectul și domeniul de aplicare
   Prezenta metodă descrie procedeul pentru extragerea și determinarea bariului solubil din pigmenți sub formă de săruri sau lacuri.
   2.   Principiu
   Pigmentul este extras cu soluție de acid clorhidric 0,07 m în condiții definite și cantitatea de bariu din extractant se determină prin spectrometrie de absorbție atomică.
   3.   Reactivi
   Toți reactivii trebuie să fie de puritate analitică.
   3.1.   Etanol, absolut
   3.2.   Soluție de acid clorhidric, 0,07 m
   3.3.   Soluție de acid clorhidric, 0,5 m
   3.4.   Soluție de clorură de potasiu, 8 % (m/v): se dizolvă 16 g clorură de potasiu în 200 ml soluție de acid clorhidric 0,07 m (3.2)
   Soluții standard de bariu
   3.5.1.   Soluție standard de bariu stoc, 1 000 µg/ml în soluție de acid azotic 0,5 m („SpectrosoL” sau echivalent)
   3.5.2.   Soluție standard de bariu, 200 µg/ml: se transferă cu pipeta 20,0 ml soluție standard de bariu stoc (3.5.1) într-un balon cotat de 100 ml. Se aduce la semn cu soluție de acid clorhidric 0,07 m (3.2) și se amestecă.
   4.   Aparatură
   4.1.   Echipament de laborator obișnuit
   4.2.   pH-metru cu precizie de ± 0,02 unități
   4.3.   Vibrator de pahar acționat din încheitura mâinii
   4.4.   Filtru cu membrană cu dimensiunea porilor de 0,45 µm
   4.5.   Spectrofotometru de absorbție atomică cu lampă cu catod tubular de bariu.
   5.   Procedură
   5.1.   Pregătirea probei
   5.1.1.   Într-un pahar conic se cântăresc cu precizie aproximativ 0,5 g pigment („m” grame). Nu se va folosi un pahar cu o capacitate mai mică de 150 ml pentru a se asigura un volum suficient pentru agitarea eficientă a acestuia.
   5.1.2.   Se adaugă cu pipeta 1,0 ml etanol (3.1) și se rotește paharul pentru a asigura umezirea completă a pigmentului. Se adaugă dintr-o biuretă cantitatea exactă de soluție de acid clorhidric 0,07 m (3.2) necesară pentru ca în final raportul dintre volumul de acid și masa de pigment să fie exact 50 de mililitri per gram. Fie V ml volumul total de extractant, inclusiv etanol. Se agită conținutul vasului timp de cinci secunde pentru a asigura amestecarea completă a componentelor.
   5.1.3.   Folosind un pH-metru (4.2), se măsoară pH-ul suspensiei rezultate și, dacă acesta depășește 1,5, se adaugă cu picătura soluție de acid clorhidric 0,5 m (3.3) până la o valoare a pH-ului între 1,4 și 1,5.
   5.1.4.   Se astupă paharul și se agită imediat timp de 60 de minute folosind vibratorul (4.3). Vibratorul trebuie să funcționeze cu o viteză suficient de mare pentru a produce o spumă. Se filtrează prin filtru cu membrana de 0,45 µm (4.4) și se colectează filtratul. Nu se centrifughează extractul înainte de filtrare. Se transferă cu pipeta 5,0 ml de filtrat într-un balon cotat de 50 ml; se aduce la semn cu soluție de acid clorhidric 0,07 m (3.2) și se amestecă. Această soluție se folosește, de asemenea, pentru determinarea stronțiului (partea B).
   5.1.5.   Într-un balon cotat de 100 ml se transferă cu pipeta 5 ml soluție de clorură de potasiu (3.4) și o porțiune (WBa ml) de filtrat diluat (5.1.4), pentru a rezulta o concentrație necesară între 3 și 10 µg bariu per mililitru (o porțiune de 10 ml ar trebui să fie un punct de început satisfăcător). Se aduce la semn cu soluție de acid clorhidric 0,07 m (3.2) și se amestecă.
   5.1.6.   Se determină concentrația de bariu a soluției (5.1.5) prin spectrometrie de absorbție atomică, în aceeași zi.
   5.2.   Condiții pentru spectrometria de absorbție atomică

               Flacără: oxid azotos/acetilenă

               Lungime de undă: 553,5 nm

               Corecție de fond: da

               Stare combustibil:

               sărac; pentru absorbanță maximă va fi necesară optimizarea înălțimii arzătorului și a stărilor combustibilului.

         5.3.   Etalonare
   5.3.1.   Într-o serie de baloane cotate de 100 ml se transferă cu pipeta 1,0, 2,0, 3,0, 4,0 și 5,0 ml soluție standard de bariu (3.5.2). În fiecare balon se transferă cu pipeta 5 ml soluție de clorură de potasiu (3.4); se aduce la semn cu soluție de acid clorhidric 0,07 m (3.2) și se amestecă. Aceste soluții conțin 2,0, 4,0, 6,0, 8,0 și, respectiv, 10,0 µg bariu per mililitru.
   Similar se prepară o soluție oarbă, omițând soluția standard de bariu.
   5.3.2.   Se măsoară absorbanța soluției oarbe (5.3.1) și se folosește valoarea obținută drept concentrație de bariu zero pentru curba de etalonare. Se măsoară absorbanța fiecărui standard de etalonare bariu (5.3.1). Se trasează curba de etalonare prin punerea în relație a valorilor absorbanței cu concentrația de bariu.
   5.4.   Determinare
   Se măsoară absorbanța soluției de probă (5.1.5). De pe curba de etalonare se citește concentrația bariului corespunzând valorii absorbanței obținute pentru soluția de probă.
   6.   Calcul
   Conținutul de bariu solubil (% m/m) al pigmentului este dat de formula:

      ,
   în care:

               m

               =

               masa, în grame, a probei analizate (5.1.1),

               c

               =

               concentrația de bariu în soluția de probă (5.1.5), în micrograme per mililitru, obținută de pe curba de etalonare,

               V

               =

               volumul total de extractant, în mililitri (5.1.2)

               și

         WBa= volumul de extract, în mililitri, considerat la 5.1.5.
   7.   Repetabilitate
   Pentru un conținut de bariu solubil de 2 % (m/m), cea mai bine estimată repetabilitate (ISO 5725) pentru această metodă este de 0,3 %.
   8.   Observații
   8.1.   În anumite condiții, absorbanța bariului poate fi sporită de prezența calciului. Aceasta poate fi contracarată prin adăugarea ionului de magneziu la o concentrație de 5 g per litru (2).
   8.1.   Folosirea spectrometriei de emisie optică – plasmă cuplate inductiv este permisă ca o alternativă la spectrometria de absorbție atomică în flacără.
   B.   Determinarea stronțiului solubil
   1.   Obiectul și domeniul de aplicare
   Prezenta metodă descrie procedeul pentru extragerea și determinarea stronțiului solubil din pigmenți sub formă de săruri sau lacuri.
   2.   Principiu
   Pigmentul este extras cu soluție de acid clorhidric 0,07 m în condiții definite și cantitatea de stronțiu în extractant este determinată prin spectrometrie de absorbție atomică.
   3.   Reactivi
   Toți reactivii trebuie fie de puritate analitică.
   3.1.   Etanol, absolut
   3.2.   Soluție de acid clorhidric 0,07 m
   3.3.   Soluție de clorură de potasiu 8 % (m/v): se dizolvă 16 g clorură de potasiu în 200 ml soluție de acid clorhidric 0,07 m (3.2).
   Soluții standard de stronțiu
   3.4.1.   Soluție standard de stronțiu stoc, 1 000 µg/ml în soluție de acid azotic 0,5 m („SpectrosoL” sau echivalent)
   3.4.2.   Soluție standard de stronțiu, 100 µg/ml: se transferă cu pipeta 10,0 ml soluție standard de stronțiu stoc (3.4.1) într-un balon cotat de 100 ml. Se aduce la semn cu soluție de acid clorhidric 0,07 m (3.2) și se amestecă.
   4.   Aparatură
   4.1.   Echipament de laborator obișnuit
   4.2.   Filtru cu membrană cu dimensiunea porilor de 0,45 µm
   4.3.   Spectrofotometru de absorbție atomică echipat cu lampă cu catod tubular de stronțiu.
   5.   Procedură
   5.1.   Pregătirea probei
   Soluția preparată la A.5.1.4. se folosește pentru a determina conținutul de stronțiu solubil.
   5.1.1.   Într-un balon cotat de 100 ml se transferă cu pipeta 5 ml soluție de clorură de potasiu (3.3) și o porțiune de filtrat diluat (WSr ml) (A.5.1.4.) pentru a rezulta o concentrație între 2 și 5 µg de stronțiu per mililitru (o porțiune de 25 ml ar fi un punct de început satisfăcător). Se aduce la semn cu soluție de acid clorhidric 0,07 m (3.2) și se amestecă.
   5.1.2.   Se determină concentrația de stronțiu a soluției (5.1.1) prin spectrometrie de absorbție atomică, în aceeași zi.
   5.2.   Condiții pentru spectrometria de absorbție atomică

               Flacără: oxid azotos/acetilenă

               Lungime de undă: 460,7 nm

               Corecție de fond: nu

               Stare combustibil:

               sărac; pentru o absorbanță maximă va fi necesară optimizarea înălțimii arzătorului și a stărilor combustibilului

         5.3.   Etalonare
   5.3.1.   Întro serie de baloane cotate de 100 ml se transferă cu pipeta 1,0, 2,0, 3,0, 4,0 și 5,0 ml soluție standard de stronțiu (3.4.2). În fiecare balon se transferă cu pipeta 5,0 ml soluție de clorură de potasiu (3.3); se aduce la semn cu soluție de acid clorhidric 0,07 m (3.2) și se amestecă. Aceste soluții conțin 1,0, 2,0, 3,0, 4,0 și, respectiv, 5,0 µg stronțiu per mililitru.
   Similar se prepară o soluție oarbă, omițând soluția standard de stronțiu.
   5.3.2.   Se măsoară absorbanța soluției oarbe (5.3.1) și se folosește valoarea obținută drept concentrație de stronțiu zero pentru curba de etalonare. Se măsoară absorbanța fiecărui standard de etalonare stronțiu (5.3.1). Se trasează curba de etalonare punând în relație valorile absorbanței vârfului cu concentrația de stronțiu.
   5.4.   Determinare
   Se măsoară absorbanța soluției de probă (5.1.1). De pe curba de etalonare se citește concentrația de stronțiu corespunzătoare valorii absorbanței obținute pentru soluția de probă.
   6.   Calcul
   Conținutul de stronțiu solubil % (m/m) al pigmentului este dat de formula:

   în care:

               m

               =

               masa, în grame, a probei analizate (A.5.1.1),

               c

               =

               concentrația de stronțiu în soluția de probă (5.1.1), în micrograme per mililitru, obținută din curba de etalonare,

               V

               =

               volumul de extractant, în mililitri (A.5.1.2)

               și

         WSr= volum de extract, în mililitri, considerat la 5.1.1.
   7.   Repetabilitate
   Pentru un conținut de stronțiu solubil de 0,6 % (m/m), cea mai bine estimată repetabilitate (ISO 5725) pentru această metodă este de 0,09 %.
   8.   Observație
   Folosirea spectrometriei de emisie optică – plasmă cuplată inductiv este permisă ca o alternativă la spectrometria de absorbție atomică în flacără.
   IDENTIFICAREA ȘI DETERMINAREA ALCOOLULUI BENZILIC ÎN PRODUSELE COSMETICE
   A.   Identificare
   1.   Obiectul și domeniul de aplicare
   Prezenta metodă descrie identificarea alcoolului benzilic în produsele cosmetice.
   2.   Principiu
   Alcoolul benzilic este identificat prin intermediul cromatografiei în strat subțire pe plăci cu silicagel.
   3.   Reactivi
   Toți reactivii trebuie să fie de puritate analitică.
   3.1.   Alcool benzilic
   3.2.   Cloroform
   3.3.   Etanol absolut
   3.4.   n-Pentan
   3.5.   Solvent de developare: dietileter
   3.6.   Soluție standard de alcool benzilic: se cântăresc 0,1 g alcool benzilic (3.1) într-un balon cotat de 100 ml, se aduce la semn cu etanol (3.3) și se amestecă.
   3.7.   Plăci din sticlă pentru cromatografie în strat subțire, 100 × 200 mm sau 200 × 100 mm, acoperite cu un start de silicagel 60 F254 de 0,25 mm
   3.8.   Agent de vizualizare: acid 12-molibdofosforic, 10 % (m/v) în etanol (3.3).
   4.   Aparatură
   4.1.   Echipament de laborator obișnuit
   4.2.   Tanc de cromatografiere, cameră cu dublu compartiment, dimensiuni globale de aproximativ 80 mm × 230 mm × 240 mm
   4.3.   Hârtie pentru cromatografiere: Whatman sau echivalent
   4.4.   Lampă cu ultraviolete, lungime de undă 254 nm.
   5.   Procedură
   5.1.   Pregătirea probei
   Se cântărește 1 g de produs de analizat într-un balon cotat de 10 ml. Se adaugă 3 ml cloroform (3.2) și se agită puternic până la dispersarea produsului. Se aduce la semn cu etanol (3.3) și se agită puternic pentru a produce o soluție limpede sau aproape limpede.
   5.2.   Cromatografie în strat subțire
   5.2.1.   Se saturează tancul de cromatografiere (4.2) cu n-pentan (3.4) astfel: se căptușește cu hârtie pentru cromatografie (4.3) peretele camerei adiacent compartimentului din spate, asigurându-se ca marginea inferioară a hârtiei să fie în compartiment. Se transferă 25 ml n- pentan (3.4) în compartimentul din spate prin turnarea acestui solvent peste suprafața expusă a hârtiei pentru cromatografie care căptușește. Se pune din nou, imediat, capacul și se lasă vasul să stea timp de 15 minute.
   5.2.2.   Se pun 10 µl de soluție de probă (5.1) și 10 µl soluție standard de alcool benzilic (3.6) în puncte adecvate pe linia de start a plăcii pentru cromatografie în strat subțire (3.7). Se lasă să se usuce.
   5.2.3.   Se pun cu pipeta 10 ml dietileter (3.5) în compartimentul din față al tancului și imediat după aceea se pune placa (5.2.2) în același compartiment. Se repune repede capacul tancului și se developează placa pe o distanță de 150 mm. Se îndepărtează placa din tancul de cromatografiere și se lasă să se usuce la temperatura camerei.
   5.2.4.   Se observă placa (5.2.3) în lumină ultravioletă și se marchează poziția petelor violete. Se pulverizează placa cu agent de vizualizare (3.8) și apoi se încălzește placa la 120 °C timp de 15 minute. Alcoolul benzilic apare ca o pată albastru închis.
   5.2.5.   Se calculează valoarea Rf obținută pentru soluția standard de alcool benzilic. O pată albastră cu aceeași valoare Rf ca cea obținută pentru soluția de probă indică prezența alcoolului benzilic.
   Limită de detecție: 0,1 μg alcool benzilic.
   B.   Determinare
   1.   Obiectul și domeniul de aplicare
   Prezenta metodă descrie determinarea alcoolului benzilic în produsele cosmetice.
   2.   Definiție
   Cantitatea de alcool benzilic determinată prin această metodă este exprimată ca procente masice (% m/m).
   3.   Principiu
   Proba este extrasă cu metanol și cantitatea de alcool benzilic din extract este determinată prin cromatografie de lichid de înaltă performanță (HPLC).
   4.   Reactivi
   Toți reactivii trebuie să fie de puritate analitică și să fie adecvați pentru HPLC.
   4.1.   Metanol
   4.2.   4-Etoxifenol
   4.3.   Alcool benzilic
   4.4.   Fază mobilă: metanol (4.1)/apă (45:55; v/v)
   4.5.   Soluție stoc de alcool benzilic: se cântăresc cu precizie aproximativ 0,1 g alcool benzilic (4.3) într-un balon cotat de 100 ml. Se aduce la semn cu metanol (4.1) și se amestecă.
   4.6.   Soluție stoc de standard intern: se cântăresc cu precizie circa 0,1 g 4-etoxifenol (4.2) într-un balon cotat de 100 ml. Se aduce la semn cu metanol (4.1) și se amestecă.
   4.7.   Soluții standard: într-o serie de baloane cotate de 25 ml se transferă cu pipeta cantități de soluție stoc de alcool benzilic (4.5) și soluție stoc de standard intern (4.6), conform tabelului de mai jos. Se aduce la semn cu metanol (4.1) și se amestecă.

               Soluție standard

               Concentrație alcool benzilic

               Concentrație 4-etoxifenol

               ml (4.5) adăugați

               µg/ml (3)

               ml (4.6) adăugați

               µg/ml (3)

               I

               0,5

               20

               2,0

               80

               II

               1,0

               40

               2,0

               80

               III

               2,0

               80

               2,0

               80

               IV

               3,0

               120

               2,0

               80

               V

               5,0

               200

               2,0

               80

         5.   Aparatură
   5.1.   Echipament de laborator obișnuit
   5.2.   Echipament pentru cromatografie de înaltă performanță cu detector UV cu lungime de undă variabilă și ciclu de injecție 10 µl
   5.3.   Coloană analitică: coloană de oțel inoxidabil 250 mm x 4,6 mm umplută cu Spherisorb ODS 5 µm sau echivalent
   5.4.   Baie de apă
   5.5.   Baie ultrasonică
   5.6.   Centrifugă
   5.7.   Eprubete pentru centrifugă, capacitate 15 ml.
   6.   Procedură
   6.1.   Pregătirea probei
   6.1.1.   Se cântăresc cu precizie aproximativ 0,1 g („m” grame) de probă într-o eprubetă pentru centrifugă (5.7) și se adaugă 5 ml de metanol (4.1).
   6.1.2.   Se încălzește timp de 10 minute într-o baie de apă (5.4) menținută la 50 °C, apoi se pune tubul într-o baie ultrasonică (5.5) până când proba se dispersează complet.
   6.1.3.   Se răcește, apoi se centrifughează la 3 500 rot/min timp de cinci minute.
   6.1.4.   Se transferă lichidul supernatant într-un balon cotat de 25 ml.
   6.1.5.   Se extrage din nou proba cu încă 5 ml metanol (4.1). Se combină extractele într-un balon cotat de 25 ml.
   6.1.6.   Se transferă cu pipeta 2,0 ml soluție stoc de standard intern (4.6) într-un balon cotat de 25 ml. Se aduce la semn cu metanol (4.1) și se amestecă. Această soluție este folosită la etapa de determinare a analizei descrise la 6.4.
   6.2.   Cromatografiere
   6.2.1.   Se montează echipamentul pentru cromatografie de lichid de înaltă performanță (5.2) în mod obișnuit. Se reglează debitul fazei mobile (4.4) la 2,0 ml per minut.
   6.2.2.   Se reglează lungimea de undă a detectorului UV la 210 nm.
   6.3.   Etalonare
   6.3.1.   Se injectează 10 µl din fiecare soluție standard de alcool benzilic (4.7) și se măsoară suprafețele vârfurilor corespunzătoare alcoolului benzilic și, respectiv, 4-etoxifenolului.
   6.3.2.   Pentru fiecare soluție standard de alcool benzilic (4.7) se calculează raportul dintre suprafața vârfului corespunzător alcoolului benzilic și suprafața vârfului corespunzător 4-etoxifenolului. Se trasează curba de etalonare folosind aceste rapoarte ca ordonată și concentrațiile corespondente de alcool benzilic în μg per mililitru ca abscisă.
   6.4.   Determinare
   6.4.1.   Se injectează 10 µl soluție de probă (6.1.6) și se măsoară suprafețele vârfurilor corespunzătoare alcoolului benzilic și, respectiv, 4-etoxifenolului. se calculează raportul dintre suprafața vârfului corespunzător alcoolului benzilic și suprafața vârfului corespunzător 4-etoxifenolului. Se repetă acest proces cu alte porțiuni de câte 10 µl soluție de probă până se obțin rezultate consistente.
   6.4.2.   De pe curba de etalonare (6.3.2) se citește concentrația de alcool benzilic corespunzătoare raportului dintre suprafața vârfului corespunzător alcoolului benzilic și suprafața vârfului corespunzător 4-etoxifenolului.
   7.   Calcul
   Se calculează conținutul de alcool benzilic în probă ca procent masic, folosind formula:

      ,
   în care:
   m= masa, în grame, a probei analizate (6.1.1)

               și

               c

               =

               concentrația de alcool benzilic în soluția de probă (6.1.6), în micrograme per mililitru, obținută de pe curba de etalonare.

         8.   Repetabilitate (1)

   Pentru un conținut de alcool benzilic de 1 % (m/m), diferența dintre rezultatele a două determinări efectuate în paralel pe aceeași probă nu trebuie să depășească 0,1 %.
   IDENTIFICAREA ZIRCONIULUI ȘI DETERMINAREA ZIRCONIULUI, ALUMINIULUI ȘI CLORULUI ÎN ANTIPERSPIRANȚII NEAEROSOLICI
   Metoda cuprinde cinci etape:

               A.

               Idenficarea zirconiului

               B.

               Determinarea zirconiului

               C.

               Determinarea aluminiului

               D.

               Determinarea clorului

               E.

               Calculul raportului dintre atomii de aluminiu și atomii de zirconiu și dintre atomii de aluminiu plus zirconiu și atomii de clor.

         A.   Identificarea zirconiului
   1.   Obiectul și domeniul de aplicare
   Metoda descrie identificarea zirconiului în produsele cosmetice antiperspirante neaerosolice. Nu a fost făcută nici o încercare pentru a descrie metode adecvate pentru identificarea complexului hidroxiclorură de aluminiu și zirconiu [AlxZr(OH)y Clz·nH2O].
   2.   Principiu
   Zirconiul este identificat prin precipitatul caracteristic roșu-violet produs cu roșu S de alizarină în condiții puternic acide.
   3.   Reactivi
   Toți reactivii trebuie să fie de puritate analitică.
   3.1.   Acid clorhidric concentrat (d20 = 1,18 g/ml)
   3.2.   Soluție roșu S de alizarină (CI. 58005): 2 % (m/v) sulfonat de alizarină și sodiu apos.
   4.   Aparatură
   4.1.   Echipament de laborator obișnuit.
   5.   Procedură
   5.1.   Într-o eprubetă se adaugă 2 ml apă la aproximativ 1 g de probă. Se astupă și se agită.
   5.2.   Se adaugă trei picături de soluție de roșu S de alizarină (3.2) și apoi 2 ml acid clorhidric concentrat (3.1). Se astupă și se agită.
   5.3.   Se lasă să stea aproximativ două minute.
   5.4.   O soluție supranatantă colorată roșu-violet și precipitat indică prezența zirconiului.
   B.   Determinarea zirconiului
   1.   Obiectul și domeniul de aplicare
   Prezenta metodă este adecvată pentru determinarea zirconiului în complecșii hidroxicloruri de aluminiu și zirconiu până la o concentrație de 7,5 % (m/m) zirconiu în antiperspiranții neaerosolici.
   2.   Principiu
   Zirconiul este extras din produs în condiții acide și determinat prin spectrometrie de absorbție atomică în flacără.
   3.   Reactivi
   Toți reactivii trebuie să fie de puritate analitică.
   3.1.   Acid clorhidric concentrat (d20 = 1,18 g/ml)
   3.2.   Soluție de acid clorhidric, 10 % (v/v): într-un pahar se adaugă 100 ml acid clorhidric concentrat (3.1) la 500 ml de apă, amestecând continuu. Se transferă această soluție într-un balon cotat de un litru și se adaugă apă până la semn.
   3.3.   Soluție standard de zirconiu stoc, 1 000 μg/ml în soluție de acid clorhidric 0,5 m („SpectrosoL” sau echivalent).
   3.4.   Reactiv clorură de aluminiu (hidratată) [AlCl3·6H2O]: se dizolvă 22,6 g clorură de aluminiu hexahidratată în 250 ml soluție de acid clorhidric 10 % (v/v) (3.2).
   3.5.   Reactiv clorură de amoniu: se dizolvă 5,0 g clorură de amoniu în 250 ml soluție de acid clorhidric 10 % (v/v) (3.2).
   4.   Aparatură
   4.1.   Echipament de laborator obișnuit
   4.2.   Încălzitor cu amestecător magnetic
   4.3.   Hârtie de filtru (Whatman nr. 41 sau echivalent)
   4.4.   Spectrofotometru de absorbție atomică echipat cu lampă cu catod tubular de zirconiu.
   5.   Procedură
   5.1.   Pregătirea probei
   5.1.1.   Se cântărește cu precizie aproximativ 1,0 g („m” grame) de probă omogenă de produs într-un pahar de 150 ml. Se adaugă 40 ml apă și 10 ml acid clorhidric concentrat (3.1).
   5.1.2.   Se pune paharul pe încălzitorul cu agitator magnetic (4.2). Se pornește amestecarea și se încălzește până la fierbere. Pentru a preveni uscarea rapidă, se pune peste pahar o sticlă de ceas. Se fierbe timp de cinci minute, se ia paharul de pe încălzitor și se răcește la temperatura camerei.
   5.1.3.   Folosind hârtie de filtru (4.3), se filtrează conținutul paharului într-un balon cotat de 100 ml. Se clătește paharul cu două porțiuni de câte 10 ml de apă și se adaugă apele de clătire după filtrare în balon. Se adaugă apă până la semn și se amestecă. Această soluție se folosește, de asemenea, pentru determinarea aluminiului (partea C).
   5.1.4.   Într-un balon cotat de 50 ml se pun cu pipeta 20,00 ml din soluția de probă (5.3.1), 5,00 ml reactiv clorură de aluminiu (3.4) și 5,00 ml reactiv clorură de amoniu (3.5). Se aduce la semn prin adăugarea unei soluții de acid clorhidric 10 % (v/v) (3.2) și se amestecă.
   5.2.   Condiții pentru spectrometria de absorbție atomică

               Flacără: oxid azotos/acetilenă

               Lungime de undă: 360,1 nm

               Corecție fond: nu

               Stare combustibil:

               bogat; pentru o absorbanță maximă, este necesară optimizarea înălțimii arzătorului și stărilor combustibilului.

         5.3.   Etalonare
   5.3.1.   Într-o serie de baloane cotate de 50 ml se transferă cu pipeta 5,00, 10,00, 15,00, 20,00, 25,00 ml soluție standard de zirconiu stoc (3.3). În fiecare balon se pun cu pipeta 5,00 ml reactiv clorură de aluminiu (3.4) și 5,00 ml reactiv clorură de amoniu (3.5). Se aduce la semn cu soluție de acid clorhidric 10 % (v/v) (3.2) și se amestecă. Aceste soluții conțin 100, 200, 300, 400 și, respectiv, 500 μg de zirconiu per mililitru.
   În mod similar, se prepară o soluție oarbă, omițând soluția standard de zirconiu.
   5.3.2.   Se măsoară absorbanța soluției oarbe (5.3.1) și se folosește valoarea obținută drept concentrație de zirconiu zero pentru curba de etalonare. Se măsoară absorbanța fiecărui standard de etalonare de zirconiu (5.3.1). Se trasează curba de etalonare prin punerea în relație a valorilor absorbanței cu concentrația de zirconiu.
   5.4.   Determinare
   Se măsoară absorbanța soluției de probă (5.1.4). De pe curba de etalonare se citește concentrația de zirconiu corespunzătoare valorii absorbanței obținute pentru soluția probă.
   6.   Calcul
   Folosind formula următoare, se calculează conținutul de zirconiu din probă, în procente masice:

      ,
   în care:
   m= masa, în grame, a probei luate analizate (5.1.1)

               și

               c

               =

               concentrația de zirconiu în soluția de probă (5.1.4), în micrograme per mililitru, obținută din curba de etalonare.

         7.   Repetabilitate (1)

   Pentru un conținut de zirconiu de 3,00 % (m/m), diferența dintre rezultatele a două determinări efectuate în paralel pe aceeași probă nu trebuie să depășească 0,10 % (m/m).
   8.   Observație
   Folosirea spectrometriei de emisie optică - plasmă cuplată inductiv este permisă ca o alternativă la spectrometria de absorbție atomică în flacără.
   C.   Determinarea aluminiului
   1.   Obiectul și domeniul de aplicare
   Metoda este adecvată pentru determinarea aluminiului prezent în complecșii hidroxicloruri de aluminiu și zirconiu până la o concentrație a aluminiului în antiperspiranții neaerosolici de 12 % (m/m).
   2.   Principiu
   Aluminiul este extras din produs în condiții acide și determinat prin spectrometrie de absorbție atomică în flacără.
   3.   Reactivi
   Toți reactivii trebuie să fie de puritate analitică.
   3.1.   Acid clorhidric concentrat (d20 = 1,18 g/ml)
   3.2.   Soluție de acid clorhidric, 1 % (v/v): într-un pahar se adaugă 10 ml acid clorhidric concentrat (3.1) la 500 ml de apă, amestecând continuu. Se transferă această soluție într-un balon cotat de un litru și se adaugă apă până la semn.
   3.3.   Soluție standard de aluminiu stoc, 1 000 μg/ml în soluție de acid azotic 0,5 m („SpectrosoL” sau echivalent)
   3.4.   Reactiv clorură de potasiu: se dizolvă 10,0 g clorură de potasiu în 250 ml soluție de acid clorhidric 1 % (v/v) (3.2).
   4.   Aparatură
   4.1.   Echipament de laborator obișnuit
   4.2.   Spectrofotometru de absorbție atomică echipat cu lampă cu catod tubular de aluminiu.
   5.   Procedură
   5.1.   Pregătirea probei
   Soluția preparată la B.5.1.3 se folosește pentru determinarea conținutului de aluminiu.
   5.1.1.   Într-un balon cotat de 100 ml se pun cu pipeta 5,00 ml din soluția de probă (B.5.3.1) și 10,00 ml de reactiv clorură de potasiu (3.4). Se aduce la semn prin adăugarea unei soluții 1 % (v/v) de acid clorhidric (3.2) și se amestecă.
   5.2.   Condiții pentru spectrometria de absorbție atomică

               Flacără: oxid azotos/acetilenă

               Lungime de undă: 309,3 nm

               Corecție de fond: nu

               Starea combustibilului:

               bogat; pentru o absorbanță maximă, este necesară optimizarea înălțimii arzătorului și stărilor combustibilului.

         5.3.   Etalonare
   5.3.1.   Într-o serie de baloane cotate de 100 ml se pun cu pipeta 1,00, 2,00, 3,00, 4,00 și 5,00 ml soluție standard de aluminiu stoc (3.3). În fiecare balon se pun cu pipeta 10,00 ml reactiv clorură de potasiu (3.4). Se aduce la semn cu soluție de acid clorhidric (3.2) 1 % (v/v) și se amestecă. Aceste soluții conțin 10, 20, 30, 40 și, respectiv, 50 μg aluminiu per mililitru.
   În mod similar, se prepară o soluție oarbă, omițând soluția standard de aluminiu.
   5.3.2.   Se măsoară absorbanța soluției oarbe (5.3.1) și se folosește valoarea obținută drept concentrație zero de aluminiu pentru curba de etalonare. Se măsoară absorbanța fiecărui standard de etalonare aluminiu (5.3.1). Se trasează curba de etalonare prin punerea în relație a valorilor absorbanței cu concentrația de aluminiu.
   5.4.   Determinare
   Se măsoară absorbanța soluției de probă (5.1.1). De pe curba de etalonare se citește concentrația de aluminiu corespunzătoare valorii absorbanței obținute pentru soluția probă.
   6.   Calcul
   Folosind formula următoare, se calculează conținutul de aluminiu din probă:

      ,
   în care:
   m= masa, în grame, a probei analizate (B.5.1.1)

               și

               c

               =

               concentrația de aluminiu în soluția de probă (5.1.1), în micrograme per mililitru, obținută de pe curba de etalonare.

         7.   Repetabilitate (1)

   Pentru un conținut de aluminiu de 3,50 % (m/m), diferența dintre rezultatele a două determinări efectuate în paralel pe aceeași probă nu trebuie să depășească 0,10 % (m/m).
   8.   Observație
   Folosirea spectrometriei de emisie optică – plasmă cuplată inductiv este permisă ca o alternativă la spectrometria de absorbție atomică în flacără.
   D.   Determinarea clorului
   1.   Obiectul și domeniul de aplicare
   Metoda este adecvată pentru determinarea clorului prezent ca ion de clorură în complecșii hidroxicloruri de aluminiu și zirconiu în antiperspiranții neaerosolici.
   2.   Principiu
   Ionul clorură din produs este determinat prin titrare potențiometrică cu soluție standard de azotat de argint.
   3.   Reactivi
   Toți reactivii trebuie să fie de puritate analitică.
   3.1.   Acid azotic concentrat (d20 = 1,42 g/ml)
   3.2.   Soluție de acid azotic, 5 % (v/v): într-un pahar se adaugă 25 ml acid azotic concentrat (3.1) la 250 ml de apă, amestecând continuu. Se aduce această soluție într-un balon cotat de un litru și se adaugă apă până la semn.
   3.3.   Acetonă
   3.4.   Azotat de argint, soluție volumetrică 0,1 m („AnalaR” sau echivalent).
   4.   Aparatură
   4.1.   Echipament de laborator obișnuit
   4.2.   Încălzitor cu amestecător magnetic
   4.3.   Electrod de argint
   4.4.   Electrod de referință de calomel
   4.5.   pH-metru/milivoltmetru adecvat titrării potențiometrice.
   5.   Procedură
   5.1.   Pregătirea probei
   5.1.1.   Într-un pahar de 250 ml se cântărește cu precizie aproximativ 1,0 g („m” grame) din proba de produs omogenă. Se adaugă 80 ml apă și 20 ml soluție de acid azotic 5 % (v/v) (3.2).
   5.1.2.   Se pune paharul pe încălzitorul cu agitator magnetic (4.2). Se începe amestecarea și se încălzește până la fierbere. Pentru a preveni uscarea rapidă, se pune peste pahar o sticlă de ceas. Se fierbe cinci minute, se ia paharul de pe încălzitor și se răcește la temperatura camerei.
   5.1.3.   Se adaugă 10 ml acetonă (3.3), se scufundă electrozii (4.3 și 4.4) în soluție și se începe amestecarea. Se titrează potențiometric cu soluție de azotat de argint 0,1 m (3.4) și se trasează o curbă diferențială pentru a determina punctul final („V” ml).
   6.   Calcul
   Folosind formula următoare, se calculează conținutul de aluminiu din probă, în procente masice:

      ,
   în care:
   m= masa, în grame, a probei analizate (5.1.1)

               și

         V= volumul de azotat de argint 0,1 m, în mililitri, titrat la punctul final.
   7.   Repetabilitate (1)

   Pentru un conținut de clor de 4,00 % (m/m), diferența dintre rezultatele a două determinări efectuate în paralel pe aceeași probă nu trebuie să depășească 0,10 % (m/m).
   E.   Calculul raportului dintre atomii de aluminiu și atomii de zirconiu și al raportului dintre atomii de aluminiu plus zirconiu și atomii de clor
   1.   Calculul raportului dintre atomii de aluminiu și atomii de zirconiu
   Pentru calculul raportului Al : Zr se folosește formula:

      .
   2.   Calculul raportului dintre atomii de aluminiu plus zirconiu și atomii de clor
   Pentru calculul raportului (Al + Zr) : Cl se folosește formula:

      .
   IDENTIFICAREA șI DETERMINAREA HEXAMIDINEI, DIBROMOHEXAMIDINEI, DIBROMOPROPAMIDINEI șI CLORHEXIDINEI
   1.   Obiectul și domeniul de aplicare
   Acestă metodă descrie determinarea cantitativă și calitativă a:

               —

               hexamidinei și sărurilor sale, inclusiv izetionatul și 4-hidroxibenzoatul;

               —

               dibromohexamidinei și sărurilor sale, inclusiv izetionatul;

               —

               dibromopropamidinei și sărurilor sale, inclusiv izetionatul;

               —

               diacetatului, digluconatului și dihidroclorurii de clorhexidină în produsele cosmetice.

         2.   Definiție
   Concentrațiile de hexamidină, dibromohexamidină, dibromopropamidină și clorhexidină determinate prin această metodă sunt exprimate în procente masice (% m/m).
   3.   Principiu
   Identificarea și determinarea sunt realizate prin cromatografie de lichid de înaltă performanță (HPLC), cu fază inversă, cu cuplu de ioni, urmată de detecție spectrofotometrică în ultraviolet. Hexamidina, dibromohexamidina, dibromopropamidina și clorhexidina sunt identificate prin timpii lor de retenție în coloana cromatografică.
   4.   Reactivi
   Toți reactivii trebuie să fie de puritate analitică și adecvați HPLC, când este cazul.
   4.1.   Metanol
   4.2.   Acid 1-heptansulfonic, sare de sodiu, monohidratat
   4.3.   Acid acetic glacial (d20 = 1,05 g/ml)
   4.4.   Clorură de sodiu
   Faze mobile:
   4.5.1.   Solvent I: acid 1-heptansulfonic soluție 0,005 m, sare de sodiu, monohidratat (4.2) în metanol (4.1), adus la un pH aparent de 3,5 cu acid acetic glacial (4.3).
   4.5.2.   Solvent II: acid 1-heptansulfonic soluție 0,005 m, sare de sodiu, monohidratat (4.2) în apă, adus la un pH de 3,5 cu acid acetic glacial (4.3).

      Observație: Dacă este necesară îmbunătățirea formei vârfurilor, fazele mobile pot fi modificate și preparate după cum urmează:

               —

               solvent I: se dizolvă 5,84 g clorură de sodiu (4.4) și 1,1013 g acid 1-heptansulfonic, sare de sodiu, monohidratat (4.2) în 100 ml apă. Se adaugă 900 ml metanol (4.1) și se aduce la un pH aparent de 3,5 cu acid acetic glacial (4.3);

               —

               solvent II: se dizolvă 5,84 g clorură de sodiu (4.4) și 1,1013 g acid 1-heptansulfonic, sare de sodiu, monohidrat (4.2) într-un litru de apă și se aduce la un pH de 3,5 cu acid acetic glacial (4.3).

         4.6.   Diizetionat de hexamidină [C20H26N4O2·2C2H6O4S]
   4.7.   Diizetionat de dibromohexamidină [C20H24Br2N4O2·2C2H6O4S]
   4.8.   Diizetionat de dibromopropamidină [C17H18Br2N4O2·2C2H6O4S]
   4.9.   Diacetat de clorhexidină [C22H30Cl2N10·2C2H4O2]
   4.10.   Soluții de referință: se prepară soluții 0,05 % (m/v) din fiecare dintre cei patru conservanți (4.6-4.9) în solvent I (4.5.1).
   4.11.   3,4,4′-Triclorocarbanilidă (triclocarban)
   4.12.   4,4′-Dicloro-3-(trifluorometil)carbanilidă (halocarban).
   5.   Aparatură
   5.1.   Echipament de laborator obișnuit
   5.2.   Cromatograf de lichid de înaltă performanță cu detector UV cu lungime de undă variabilă
   5.3.   Coloană analitică: oțel inoxidabil, lungime 30 cm, diametru interior 4 mm, umplută cu μ-Bondapack C18, 10 μm sau echivalent
   5.4.   Baie supersonică.
   6.   Identificare
   6.1.   Pregătirea probei
   Se cântăresc aproximativ 0,5 g de probă într-un balon cotat de 10 ml și se aduce la semn cu solvent I (4.5.1). Se pune balonul pe o baie supersonică (5.4) timp de 10 minute. Se filtrează sau se centrifughează soluția. Se colectează filtratul sau supernatantul pentru cromatografie.
   6.2.   Cromatografiere
   6.2.1.   Gradientul fazei mobile

               Timp
               (minute)

               solvent I
               (% v/v) (4.5.1)

               solvent II
               (% v/v) (4.5.2)

               0

               50

               50

               15

               65

               35

               30

               65

               35

               45

               50

               50

         6.2.2.   Se reglează debitul fazei mobile (6.2.1) la 1,5 ml/min și temperatura coloanei la 35 °C.
   6.2.3.   Se fixează lungimea de undă a detectorului la 264 nm.
   6.2.4.   Se injectează 10 μl din fiecare dintre soluțiile de referință (4.10) și se înregistrează cromatogramele acestora.
   6.2.5.   Se injectează 10 μl din soluția de probă (6.1) și se înregistrează cromatograma acesteia.
   6.3.   Se determină dacă hexamidina, dibromohexamidina, dibromopropamidina sau clorhexidina sunt prezente, prin compararea timpului (timpilor) de retenție a vârfului (ale vârfurilor) înregistrat(e) în (6.2.5) cu cele obținute pentru soluțiile de referință în 6.2.4.
   7.   Determinare
   7.1.   Determinare
   Prepararea soluțiilor standard.
   Se folosește drept standard intern unul dintre conservanții (4.6-4.9) care este absent din probă. Dacă nu este posibil, se poate folosi triclorcarban (4.11) sau halocarban (4.12).
   7.1.1.   O soluție stoc 0,05 % (m/v) în solvent I (4.5.1) de conservant identificat la 6.3.
   7.1.2.   O soluție stoc 0,05 % (m/v) în solvent I (4.5.1) de conservant ales drept standard intern.
   7.1.3.   Pentru fiecare conservant identificat se prepară patru soluții standard prin transferarea într-o serie de baloane cotate de 10 ml a unor cantități de soluție stoc de conservant identificat (7.1.1) și a unor cantități adecvate de soluție stoc de standard intern (7.1.2), conform tabelului de mai jos. Se aduce fiecare balon la semn cu solvent I (4.5.1) și se amestecă.

               Soluție standard

               Soluție stoc standard intern

               Soluție stoc conservant identificat

               ml (7.1.2) adăugați

               ml (7.1.1) adăugați

               μg/ml (4)

               I

               1,0

               0,5

               25

               II

               1,0

               1,0

               50

               III

               1,0

               1,5

               75

               IV

               1,0

               2,0

               100

         7.2.   Pregătirea probei
   7.2.1.   Se cântăresc cu precizie aproximativ 0,5 g („p” grame) din probă într-un balon cotat de 10 ml, se adaugă 1,0 ml soluție de standard intern (7.1.2) și 6 ml solvent I (4.5.1) și se amestecă.
   7.2.2.   Se pune balonul pe o baie supersonică (5.4) pentru 10 minute. Se răcește. Se aduce la semn cu solvent I și se amestecă. Se centrifughează sau se filtrează prin hârtie de filtru cutată. în funcție de caz, se colectează pentru cromatografie supernatantul sau filtratul.
   7.3.   Cromatografie
   7.3.1.   Se reglează gradientul fazei mobile, debitul de curgere, temperatura coloanei și lungimea de undă a detectorului echipamentului HPLC (5.2) la condițiile cerute de etapa de identificare (6.2.1-6.2.3).
   7.3.2.   Se injectează 10 μl soluție de probă (7.2.2) și se măsoară suprafețele vârfurilor. Se repetă procesul cu noi porțiuni de 10 μl soluție de probă, până când se obțin rezultate consistente. Se calculează raportul dintre suprafața vârfului corespunzător compusului analizat și suprafața vârfului corespunzător standardului intern.
   7.4.   Etalonare
   7.4.1.   Se injectează 10 μl din fiecare soluție standard (7.1.3) și se măsoară suprafețele vârfurilor.
   7.4.2.   Pentru fiecare soluție standard (7.1.3) se calculează raportul dintre suprafața vârfului corespunzător hexamidinei, dibromohexamidinei, dibromopropamidinei sau clorhexidinei și suprafața vârfului corespunzător standardului intern. Se trasează o curbă de etalonare folosind aceste rapoarte ca ordonată, iar ca abscisă concentrațiile corespondente ale conservantului identificat în soluțiile standard, în micrograme per mililitru.
   7.4.3.   De pe curba de etalonare (7.4.2) se citește concentrația de conservant identificat corespunzătoare raportului suprafețelor vârfurilor calculat la 7.3.2.
   8.   Calcul
   8.1   Se calculează conținutul de hexamidină, dibromohexamidină, dibromopropamidină sau clorhexidină în probă, ca procent masic, folosind următoarea formulă:

      ,
   în care:

               p

               =

               masa, în grame, a probei analizate (7.2.1),

               c

               =

               concentrația conservantului în soluția de probă, în micrograme per mililitru, obținută din curba de etalonare,

               MW1

               =

               masa moleculară a formei bazice a conservantului prezent

               și

         MW2= masa moleculară a sării corespunzătoare (a se vedea punctul 10).
   9.   Repetabilitate (1)

   Pentru o concentrație de hexamidină, dibromohexamidină, dibromopropamidină sau clorhexidină de 0,1 % (m/m), diferența dintre rezultatele a două determinări efectuate în paralel pe aceeași probă nu trebuie să depășească 0,0005 %.
   10.   Tabel de greutăți moleculare

               Hexamidină

               C20H26N4O2

               354,45

               Diizetionat de hexamidină

               C20H26N4O2·2C2H6O4S

               606,72

               Di-p-hidroxibenzoat de hexamidină

               C20H26N4O2·2C7H6O3

               630,71

               Dibromohexamidină

               C20H24Br2N4O2

               512,24

               Diizetionat de dibromohexamidină

               C20H24Br2N4O2·2C2H6O4S

               764,51

               Dibromopropamidină

               C17H18Br2N4O2

               470,18

               Diizetionat de dibromopropamidină

               C17H18Br2N4O2·2C2H6O4S

               722,43

               Clorhexidină

               C22H30Cl2N10

               505,45

               Diacetat de clorhexidină

               C22H30Cl2N10·2C2H4O2

               625,56

               Digluconat de clorhexidină

               C22H30Cl2N10·2C6H12O7

               897,76

               Dihidroclorură de clorhexidină

               C22H30Cl2N10 2HCl

               578,37

      (1)  ISO 5725.

      (2)  „Magnesium as modifier for determination of barium by flame atomic emission spectrometry”, Jerrow, M. et al., Analytical Proceedings, 1991, 28, 40.

      (3)  Aceste valori sunt date ca indicație și corespund concentrațiilor de soluții standard preparate folosind soluții de alcool benzilic (4.5) și de 4-etoxifenol (4.6) care conțin exact 0,1 % alcool benzilic (m/v) și, respectiv, exact 0,1 % 4-etoxifenol (m/v).

      (4)  Aceste valori sunt date ca indicație și corespund concentrațiilor de conservanți identificați în soluții standard preparate folosind o soluție stoc care conține exact 0,05 % conservant identificat.


title: Directiva 2001/58/CE a Comisiei din 27 iulie 2001 de efectuare a celei de-a doua modificări a Directivei 91/155/CEE pentru definirea și stabilirea, în conformitate cu articolul 14 din Directiva 1999/45/CE a Parlamentului European și a Consiliului, a normelor metodologice privind sistemul specific de informare referitor la preparatele periculoase, precum și, în conformitate cu articolul 27 din Directiva 67/548/CEE a Consiliului, a normelor metodologice privind sistemul specific de informare referitor la substanțele periculoase (fișe tehnice de securitate)Text cu relevanță pentru SEE.

text:
               13/Volumul 31

               RO

               Jurnalul Ofícial al Uniunii Europene

               128

         32001L0058

               L 212/24

               JURNALUL OFÍCIAL AL UNIUNII EUROPENE

      DIRECTIVA 2001/58/CE A COMISIEI

   din 27 iulie 2001
   de efectuare a celei de-a doua modificări a Directivei 91/155/CEE pentru definirea și stabilirea, în conformitate cu articolul 14 din Directiva 1999/45/CE a Parlamentului European și a Consiliului, a normelor metodologice privind sistemul specific de informare referitor la preparatele periculoase, precum și, în conformitate cu articolul 27 din Directiva 67/548/CEE a Consiliului, a normelor metodologice privind sistemul specific de informare referitor la substanțele periculoase (fișe tehnice de securitate)
   (Text cu relevanță pentru SEE)
   COMISIA COMUNITĂȚILOR EUROPENE,
   având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Europene,
   având în vedere Directiva 1999/45/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 31 mai 1999 privind apropierea actelor cu putere de lege și a actelor administrative ale statelor membre referitoare la clasificarea, ambalarea și etichetarea preparatelor periculoase (1), în special articolul 14,
   având în vedere Directiva 67/548/CEE a Consiliului din 27 iunie 1967 privind apropierea actelor cu putere de lege și a actelor administrative referitoare la clasificarea, ambalarea și etichetarea substanțelor periculoase (2), astfel cum a fost modificată ultima dată prin Directiva 2000/33/CE a Comisiei (3), în special articolul 27,
   întrucât:

               (1)

               Articolul 14 din Directiva 1999/45/CE prevede că persoanele care răspund de introducerea pe piață a anumitor preparate menționate trebuie să prezinte o fișă tehnică de securitate.

               (2)

               Articolul 27 din Directiva 67/548/CEE prevede că persoanele care răspund de introducerea pe piață a substanțelor periculoase trebuie, de asemenea, să prezinte o fișă tehnică de securitate.

               (3)

               Informațiile din fișa tehnică de securitate se furnizează în special pentru utilizatorii profesioniști și trebuie să le permită acestora adoptarea măsurilor necesare referitoare la protecția sănătății, securității și a mediului la locul de muncă.

               (4)

               Fișele tehnice de securitate pentru substanțe și anumite preparate periculoase și distribuirea acestora trebuie să respecte dispozițiile Directivei 91/155/CEE a Comisiei (4), astfel cum a fost modificată ultima dată prin Directiva 93/112/CE (5).

               (5)

               Articolul 14 alineatul (2.1) litera (b) din Directiva 1999/45/CE introduce o nouă condiție pentru persoanele care răspund de introducerea pe piață a preparatelor, aceea de a oferi, la cererea utilizatorilor profesioniști, o fișa tehnică de securitate cu informații adecvate pentru preparatele care nu sunt clasificate periculoase în sensul articolelor 5, 6 și 7 din Directiva 1999/45/CE, dar care conțin fiecare, în concentrație de ≥ 1 % din greutate preparate negazoase și ≥ 0,2 % în volum preparate gazoase, cel puțin o substanță care prezintă riscuri pentru sănătate sau mediu sau o substanță pentru care există limite comunitare de expunere la locul de muncă.

               (6)

               Directiva 1999/45/CE introduce, de asemenea, o condiție pentru preparatele care trebuie clasificate și etichetate, ținând seama de efectele acestora asupra mediului.

               (7)

               În consecință, este necesară modificarea Directivei 91/155/CEE în mod corespunzător, în conformitate cu măsurile prevăzute la articolul 14 alineatul (2.3) din Directiva 1999/45/CE, înainte de 30 iulie 2002.

               (8)

               Articolul 4 din Directiva 98/24/CE a Consiliului din 7 aprilie 1998 privind protecția sănătății și securității lucrătorilor împotriva riscurilor legate de prezența agenților chimici la locul de muncă [a paisprezecea directivă specială în sensul articolului 16 alineatul (1) din Directiva 89/391/CEE] (6) prevede necesitatea ca angajatorii să determine prezența agenților chimici periculoși la locul de muncă și să evalueze riscurile pentru sănătatea și securitatea lucrătorilor care apar datorită prezenței acestor agenți chimici, ținând seama de informațiile oferite de furnizor în fișele tehnice de securitate; în consecință, este oportună modificarea anexei la Directiva 91/155/CEE în mod corespunzător.

               (9)

               Din activitățile recente de punere în aplicare și din studiile efectuate în statele membre, se cunoaște că multe fișe tehnice de securitate sunt de slabă calitate și nu oferă informațiile specifice pentru utilizator; o modalitate de îmbunătățire a calității fișelor tehnice de securitate constă în îmbunătățirea orientării pe care o primesc persoanele care elaborează fișele tehnice de securitate prevăzute în anexa la Directiva 91/155/CEE; în consecință, este oportună modificarea anexei la Directiva 91/155/CEE în mod corespunzător; Comisia și statele membre cercetează alte mijloace pentru îmbunătățirea calității fișelor tehnice de securitate în viitor.

               (10)

               Măsurile prevăzute în prezenta directivă sunt conforme cu avizul Comitetului pentru adaptarea la progresul tehnic a directivelor privind eliminarea barierelor tehnice din calea comerțului cu substanțe și preparate periculoase, constituit prin articolul 20 din Directiva 1999/45/CE,

         ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
   Articolul 1
   Directiva 91/155/CEE se modifică după cum urmează:

               1.

               la articolul 1, alineatul (1) se înlocuiește cu următorul text:

                           „(1)

                                       (a)

                                       Persoana care răspunde de introducerea pe piață a unei substanțe chimice sau a unui preparat, indiferent că este producător, importator sau distribuitor, furnizează beneficiarului care este utilizator profesionist, o fișă tehnică de securitate care conține informațiile prevăzute la articolul 3 și în anexa la prezenta directivă, dacă substanța sau preparatul sunt clasificate periculoase în conformitate cu Directiva 67/548/CEE și cu Directiva 1999/45/CE a Parlamentului European și a Consiliului (7).

                                       (b)

                                       Persoana care răspunde de introducerea pe piață a unui preparat, indiferent că este producător, importator sau distribuitor, furnizează, la cererea utilizatorului profesionist, o fișă tehnică de securitate care oferă informațiile adecvate prevăzute la articolul 3 și în anexa la prezenta directivă, dacă preparatul nu este clasificat periculos în conformitate cu articolele 5, 6 și 7 din Directiva 1999/45/CE, dar preparatul conține, în concentrație individuală ≥ 1 % din greutate preparate negazoase și ≥ 0,2 % din volum preparate gazoase, cel puțin o substanță care prezintă riscuri pentru sănătate sau mediu sau o substanță pentru care există limite comunitare de expunere la locul de muncă.

               2.

               anexa menționată la articolul 3 se înlocuiește cu anexa la prezenta directivă.

         Articolul 2
   (1)   Statele membre adoptă actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive până la 30 iulie 2002. Statele membre informează de îndată Comisia cu privire la aceasta.
   (2)   Statele membre aplică actele cu putere de lege și actele administrative prevăzute la alineatul (1):

               (a)

               de la 30 iulie 2002, preparatelor care nu se încadrează în domeniul de aplicare a Directivei 91/414/CEE a Consiliului (8) privind introducerea pe piață a produselor pentru protecția plantelor sau a Directivei 98/8/CE a Consiliului (9) privind introducerea pe piață a produselor biocide;

               (b)

               de la 30 iulie 2004, preparatelor care se încadrează în domeniul de aplicare a Directivei 91/414/CEE a Consiliului sau a Directivei 98/8/CE.

         (3)   Atunci când statele membre adoptă aceste dispoziții, ele cuprind o trimitere la prezenta directivă sau sunt însoțite de o asemenea trimitere la data publicării lor oficiale. Statele membre stabilesc modalitatea de efectuare a acestei trimiteri.
   Articolul 3
   Prezenta directivă intră în vigoare în a douăzecea zi de la data publicării în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene.

   Articolul 4
   Prezenta directivă se adresează statelor membre.

      Adoptată la Bruxelles la 27 iulie 2001.

            Pentru Comisie

         Erkki LIIKANEN

            Membru al Comisiei

      (1)  JO L 200, 30.7.1999, p. 1.

      (2)  JO L 196, 16.8.1967, p. 1.

      (3)  JO L 136, 8.6.2000, p. 90.

      (4)  JO L 76, 22.3.1991, p. 35.

      (5)  JO L 314, 16.12.1993, p. 38.

      (6)  JO L 131, 5.5.1998, p. 11.

      (7)  JO L 200, 30.7.1999, p. 1.”;

      (8)  JO L 230, 19.8.1991, p. 1.

      (9)  JO L 123, 24.4.1998, p. 1.
   ANEXĂ

         „ANEXĂ
         GHID PENTRU ELABORAREA FIȘELOR TEHNICE DE SECURITATE
         Scopul prezentei anexe este asigurarea uniformității și exactității conținutului fiecăruia din punctele obligatorii prezentate la articolul 3, astfel încât fișele tehnice de securitate rezultate să permită utilizatorilor profesioniști luarea măsurilor necesare referitoare la protecția sănătății și securității la locul de muncă și la protecția mediului.
         Se recomandă ca informațiile prezentate în fișele tehnice de securitate să îndeplinească condițiile prevăzute în Directiva 98/24/CE a Consiliului (1) privind protecția sănătății și securității lucrătorilor împotriva riscurilor legate de prezența agenților chimici la locul de muncă. Fișele tehnice de securitate ar trebui, în special, să permită angajatorului determinarea prezenței posibile a agenților chimici la locul de muncă și evaluarea riscurilor pentru sănătatea și securitatea lucrătorilor, care apar în urma utilizării acestora.
         Informațiile trebuie să fie scrise în mod clar și concis. Se recomandă ca fișa tehnică de securitate să fie elaborată de o persoană competentă care ar trebui să țină seama de necesitățile specifice ale utilizatorilor, în măsura în care aceștia sunt cunoscuți. Persoanele care introduc substanțele și preparatele pe piață ar trebui să se asigure că persoanele competente au formarea corespunzătoare, inclusiv un curs de reciclare.
         Pentru preparatele care nu sunt clasificate ca periculoase, dar pentru care este necesară o fișă tehnică de securitate în conformitate cu articolul 14 alineatul (2.1) litera (b) din Directiva 1999/45/CE, se prezintă informații adecvate la fiecare punct.
         În unele cazuri, s-ar putea să fie necesare informații suplimentare, având în vedere gama largă de proprietăți ale substanțelor și preparatelor. În cazul în care, în alte cazuri, rezultă că informațiile cu privire la anumite proprietăți nu sunt importante sau că sunt imposibil de oferit din motive tehnice, trebuie să se precizeze clar aceste motive la fiecare punct. Trebuie oferite informații pentru fiecare proprietate periculoasă. În cazul în care se stabilește că un anumit risc nu este posibil, se face diferența clară între cazurile în care persoana care face clasificarea nu dispune de informații și cazurile în care există rezultate negative ale testului.
         Data emiterii fișei tehnice de securitate se trece pe prima pagină.
         La revizuirea fișei tehnice de securitate, modificările se aduc la cunoștința beneficiarului.
         Notă
         Fișele tehnice de securitate mai sunt necesare pentru anumite substanțe și preparate speciale (de exemplu, metalele în formă solidă, aliaje, gaze comprimate etc.) prezentate în capitolele 8 și 9 din anexa VI la Directiva 67/548/CEE, pentru care există derogări de etichetare.
         1.   IDENTIFICAREA SUBSTANȚEI/PREPARATULUI ȘI A SOCIETĂȚII/ÎNTREPRINDERII
         1.1.   Identificarea substanței sau preparatului
         Termenul utilizat pentru identificare trebuie să fie identic cu cel de pe etichetă, stabilit conform anexei VI la Directiva 67/548/CEE.
         Se pot indica și alte mijloace de identificare disponibile.
         1.2.   Utilizarea substanței/preparatului
         Se indică utilizările prevăzute sau recomandate ale substanței sau preparatului în măsura în care sunt cunoscute. Dacă există multe utilizări posibile, se prezintă numai utilizările cele mai importate sau cunoscute. Această prezentare ar trebui să includă o scurtă descriere a acțiunii substanței sau preparatului, de exemplu agent de întârziere a aprinderii, antioxidant etc.
         1.3.   Identificarea societății/întreprinderii
         Se identifică persoana care răspunde de introducerea pe piață a substanței sau a preparatului în cadrul Comunității, fie că este producător, importator sau distribuitor. Se indică adresa completă și numărul de telefon ale persoanei respective.
         De asemenea, dacă persoana respectivă nu este stabilită în statul membru în substanța sau preparatul se introduce pe piață, se indică adresă completă și numărul de telefon ale persoanei răspunzătoare din acest stat membru, dacă este posibil.
         1.4.   Telefon de urgență
         În afară de informațiile menționate anterior, se dă numărul de telefon pentru situații de urgență al societății și/sau a organismului consultativ oficial relevant (acesta ar putea fi organismul care răspunde de primirea informațiilor referitoare la sănătate, care este menționat la articolul 17 din Directiva 1999/45/CE).
         2.   COMPOZIȚIA/INFORMAȚII PRIVIND COMPONENTELE
         Informațiile prezentate ar trebui să permită beneficiarului identificarea promptă a riscurilor componentelor preparatului. Riscurile preparatului în sine ar trebui prezentate la punctul 3.

                     2.1.

                     Nu este necesară prezentarea în întregime a compoziției (natura componentelor și concentrațiile acestora), deși o descriere generală a componentelor și a concentrațiilor acestora poate fi utilă.

                     2.2.

                     Pentru un preparat clasificat ca periculos în conformitate cu Directiva 1999/45/CE, se indică următoarele substanțe, împreună cu concentrațiile acestora sau limitele concentraților:

                                 (i)

                                 substanțele care prezintă un risc pentru sănătate sau mediu în sensul Directivei 67/548/CEE, dacă sunt prezente în concentrații egale cu sau mai mari decât cele stabilite în tabelul prevăzut la articolul 3 alineatul (3) din Directiva 1999/45/CE (cu excepția cazului în care sunt prevăzute limitele inferioare în anexa I la Directiva 67/548/CEE sau în anexele II, III sau V la Directiva 1999/45/CE);

                                 (ii)

                                 și substanțele pentru care există limite comunitare ale expunerii la locul de muncă, care nu sunt încă incluse la punctul (i).

                     2.3.

                     Pentru un preparat care nu este clasificat ca periculos în conformitate cu Directiva 1999/45/CE, se indică următoarele substanțe, împreună cu concentrațiile acestora sau gama de concentrație, dacă acestea sunt prezente fiecare în concentrație ≥ 1 % din greutate pentru preparatele negazoase și ≥ 0,2 % din volum pentru preparatele gazoase:

                                 —

                                 substanțele care prezintă un risc pentru sănătate sau mediu în sensul Directivei 67/548/CEE (2);

                                 —

                                 și substanțele pentru care există limite comunitare ale expunerii la locul de muncă.

                     2.4.

                     Trebuie prezentată clasificarea (care rezultă fie din articolele 4 și 6, fie din anexa I la Directiva 67/548/CEE) substanțelor menționate anterior, inclusiv literele simbol și frazele R care sunt atribuite în conformitate cu riscurile fizico-chimice pe care le prezintă pentru sănătate și pentru mediu. Frazele R nu trebuie transcrise în întregime aici: se recomandă să se facă trimitere la punctul 16, unde este prezentat integral textul fiecărei fraze R relevante.

                     2.5.

                     Se recomandă să se prezinte numele și numărul IESCE și ELINCS ale substanțelor menționate anterior, în conformitate cu Directiva 67/548/CEE. Ar mai putea fi utile numărul CAS și numele IUPAC (dacă există). Pentru substanțele prezentate sub un nume generic, în conformitate cu articolul 15 din Directiva 1999/45/CE sau cu nota de subsol de la punctul 2.3 din prezenta anexă, nu este necesar un identificator chimic precis.

                     2.6.

                     În cazul în care, în conformitate cu dispozițiile articolului 15 din Directiva 1999/45/CE sau cu nota de subsol de la punctul 2.3 din prezenta anexă, identitatea anumitor substanțe trebuie păstrată secretă, se descrie natura chimică a acestora pentru asigurarea unei manipulări sigure. Numele utilizat trebuie să fie același cu cel rezultat din procedurile menționate anterior.

               3.   IDENTIFICAREA PERICOLELOR
         La acest punct se prezintă clasificarea substanței sau preparatului care rezultă din aplicarea normelor de clasificare din Directivele 67/548/CEE sau 1999/45/CE. Se indică în mod clar și pe scurt pericolele pe care le prezintă substanța sau preparatul pentru om și mediu.
         Se face distincție clară între preparatele care sunt clasificate ca periculoase și preparatele care nu sunt clasificate ca periculoase în conformitate cu Directiva 1999/45/CE.
         Se descriu cele mai importante efecte adverse: fizico-chimice, pentru sănătatea umană și pentru mediu și simptomele asociate utilizărilor și posibilelor utilizări greșite ale substanței sau preparatului care pot fi prevăzute în mod rezonabil.
         S-ar putea să fie necesară menționarea altor pericole, cum ar fi formarea prafului, asfixierea, înghețarea sau efectele asupra mediului, cum ar fi pericolele pentru organismele din sol etc. care nu apar în clasificare, dar care pot contribui la pericolele generale ale materialului.
         Este necesar ca informațiile indicate pe etichetă să fie prezentate la punctul 15.
         4.   MĂSURI DE PRIM AJUTOR
         Se descriu măsurile de prim ajutor.
         Se specifică mai întâi dacă este necesară îngrijirea medicală imediată.
         Informațiile privind primul ajutor trebuie să fie scurte și ușor de înțeles de către victimă, persoanele prezente și persoanele care acordă primul ajutor. Simptomele și efectele ar trebui expuse pe scurt. Instrucțiunile ar trebui să indice ce trebuie făcut imediat în cazul unui accident și dacă pot fi anticipate efecte întârziate după expunere.
         Informațiile se subîmpart în funcție de diferitele căi de expunere, adică inhalare, contact cu pielea sau cu ochii și ingerare, prezentate la diferite subpuncte.
         Se indică dacă este necesară sau recomandabilă asistența unui medic.
         Pentru unele substanțe sau preparate ar putea să fie important să se sublinieze necesitatea existenței unor mijloace speciale care să ofere un tratament specific și imediat la locul de muncă.
         5.   MĂSURI PENTRU COMBATEREA INCENDIILOR
         Menționați condițiile pentru combaterea unui incendiu provocat de substanță sau preparat sau care apare în vecinătatea acestuia prin indicarea:

                     —

                     mediilor de stingere potrivite;

                     —

                     mediilor de stingere care nu trebuie utilizate din motive de securitate;

                     —

                     riscurilor speciale de expunere datorate substanței sau preparatului însuși, produselor de ardere, gazelor emanate;

                     —

                     echipamentului de protecție special pentru pompieri.

               6.   MĂSURI ÎN CAZ DE DISPERSIE ACCIDENTALĂ
         În funcție de substanța sau preparatul în cauză, ar putea fi necesare informații privind:

                     —

                     precauțiile personale, de exemplu:

                                 —

                                 îndepărtarea surselor de aprindere, prevederea unei ventilații/protecții respiratorii suficiente, controlul prafului, prevenirea contactului cu pielea și cu ochii,

                     —

                     precauțiile referitoare la mediu, de exemplu:

                                 —

                                 evitarea scurgerilor în apa de suprafață și apa freatică și în sol, necesitatea posibilă de a alerta împrejurimile,

                     —

                     metode pentru curățire, de exemplu:

                                 —

                                 utilizarea materialului absorbant (de exemplu, nisip, diatomit, liant acid, liant universal, rumeguș etc.).

               Se mai are în vedere necesitatea indicațiilor de tipul: «nu se utilizează niciodată, se neutralizează cu …».
         Notă
         Dacă este cazul, se face trimitere la punctele 8 și 13.
         7.   MANIPULAREA ȘI DEPOZITAREA
         Notă
         Informațiile de la acest punct ar trebui să se refere la protecția sănătății, securității și mediului. Acestea ar trebui să-l ajute pe angajator la elaborarea procedurilor de lucru potrivite și a măsurilor organizatorice în conformitate cu articolul 5 din Directiva 98/24/CE.
         7.1.   Manipularea
         Menționați precauțiile pentru manipularea sigură inclusiv măsuri de ordin tehnic, cum ar fi: conținutul, sistemul de ventilație local și general, măsurile pentru prevenirea generării de aerosoli și praf și a incendiilor, măsurile necesare pentru protejarea mediului (de exemplu, utilizarea filtrelor și epuratoarelor de gaze la ventilația de evacuare, utilizarea într-o zonă îngrădită, măsuri pentru colectarea și evacuarea pierderilor prin scurgere etc.) și condițiile sau normele specifice referitoare la substanță sau preparat (de exemplu, metodele sau utilajele care sunt interzise sau recomandate), descrise pe scurt, dacă este posibil.
         7.2.   Depozitarea
         Se precizează condițiile pentru depozitarea în siguranță cum ar fi: proiectarea specială a spațiilor sau a vaselor de depozitare (inclusiv pereții de reținere și ventilația), materialele incompatibile, condițiile de depozitare (limitele/intervalul de temperaturi și umiditate, lumina, gazul inert etc.), instalația electrică specială și prevenirea acumulării electricității statice.
         Dacă este relevant, se oferă sfaturi privind limitele cantitative în condițiile de depozitare. Se indică în special condițiile deosebite cum ar fi tipul materialului utilizat la ambalarea/containerele substanței sau preparatului.
         7.3.   Utilizarea sau utilizările speciale
         Pentru produsele destinate utilizării sau utilizărilor speciale, ar trebui precizate recomandările pentru utilizarea sau utilizările prevăzute și acestea să fie detaliate și operaționale. Dacă este posibil, se recomandă să se facă trimitere la instrucțiunea specială aprobată pentru industria sau sectorul respectiv.
         8.   CONTROLUL EXPUNERII/PROTECȚIA INDIVIDUALĂ
         8.1.   Valorile limită de expunere
         Se precizează parametrii specifici de control care se aplică în mod curent, inclusiv valorile limită ale expunerii și/sau valorile limită biologice. Se recomandă ca aceste valori să se precizeze pentru statul membru în care substanța sau preparatul se introduce pe piață. Se oferă informații cu privire la procedurile de monitorizare recomandate în mod curent.
         Pentru preparate, este utilă furnizarea valorilor pentru substanțele componente care trebuie specificate în fișa tehnică de securitate în conformitate cu punctul 2.
         8.2.   Controlul expunerii
         În sensul prezentului document, controlul expunerii reprezintă întreaga gamă de măsuri speciale de protecție și prevenire care trebuie luate în timpul utilizării pentru diminuarea expunerii lucrătorului și a mediului.
         8.2.1.   Controlul expunerii profesionale
         Angajatorul ține seama de aceste informații la evaluarea riscului pentru sănătatea și securitatea lucrătorilor, pentru substanță sau preparat, în conformitate cu articolul 4 din Directiva 98/24/CE, care necesită conceperea unor procedee de lucru și controale tehnice corespunzătoare, utilizarea instalațiilor și materialelor specifice, aplicarea măsurilor de protecție colectivă la sursă și, în sfârșit, măsuri de protecție individuală, de exemplu echipamentul de protecție individuală. În consecință, se prezintă informații potrivite și specifice privind măsurile care să facă posibilă o evaluare corespunzătoare a riscului în conformitate cu articolul 4 din Directiva 98/24/CE. Informațiile respective ar trebui să le completeze pe cele prezentate deja în conformitate cu subpunctul 7.1.
         Dacă este necesară protecție individuală, se specifică detaliat echipamentul care asigură protecția potrivită și specifică. Se ține seama de Directiva 89/686/CEE a Consiliului (3) și se face trimitere la standardele CEN corespunzătoare.
         8.2.1.1.   Protecția respiratorie
         Pentru gazele, vaporii sau praful periculoase, se precizează tipul echipamentului de protecție care trebuie utilizat, de exemplu aparat de oxigen autonom, măști și filtre adecvate.
         8.2.1.2.   Protecția mâinilor
         Se precizează tipul mănușilor ce trebuie purtate la manipularea substanței sau preparatului, inclusiv:

                     —

                     tipul materialului;

                     —

                     momentul ruperii materialului mănușii, în funcție de cantitatea și durata expunerii dermice.

               Dacă este necesar, se indică alte măsuri suplimentare de protecție a mâinilor.
         8.2.1.3.   Protecția ochilor
         Se precizează tipul echipamentului necesar pentru protecția ochilor, de exemplu ochelari de protecție, mască de protecție.
         8.2.1.4.   Protecția pielii
         Dacă este necesară protecția unei părți din corp, alta decât mâinile, se precizează tipul și calitatea echipamentului de protecție necesar, de exemplu șorț, ghete și salopetă întreagă. Dacă este necesar, se indică alte măsuri suplimentare de protecție a pielii și măsurile de igienă specifice.
         8.2.2.   Controlul expunerii mediului
         Se precizează informațiile solicitate de angajator pentru îndeplinirea obligațiilor acestuia conform legislației comunitare pentru protecția mediului.
         9.   PROPRIETĂȚI CHIMICE ȘI FIZICE
         Pentru a face posibilă adoptarea unor măsuri de control corespunzătoare, se prezintă toate informațiile relevante privind substanța sau preparatul, în special informațiile menționate la punctul 9.2.
         9.1.   Informații generale
         Aspectul
         Se indică starea fizică (solid, lichid, gaz) și culoarea substanței sau preparatului livrat.
         Mirosul
         Dacă mirosul este perceptibil, se prezintă o scurtă descriere a acestuia.
         9.2.   Informații importate cu privire la sănătate, securitate și mediu
         pH
         Se indică pH-ul substanței sau preparatului sau a soluției apoase a acestora; în ultimul caz, se precizează concentrația.

         9.3.   Alte informații
         Se indică alți parametri de securitate importanți, de exemplu miscibilitatea, conductibilitatea, temperatura de topire/intervalul de topire, grupa de gaze (utile pentru Directiva 94/9/CE a Parlamentului European și a Consiliului) (4), temperatura de autoaprindere etc.
         Nota 1
         Se recomandă ca determinarea proprietăților menționate anterior să se facă în conformitate cu măsurile prevăzute în partea A din anexa V la Directiva 67/548/CEE sau cu orice altă metodă comparabilă.
         Nota 2
         Pentru preparate, ar trebui prezentate în mod normal informațiile privind proprietățile preparatului însuși. Cu toate acestea, dacă s-a stabilit că nu există un risc special, se face diferența clară între cazurile în care persoana care face clasificarea nu dispune de informații și cazurile în care există rezultatele negative ale evaluărilor. Dacă se consideră necesară prezentarea informațiilor cu privire la proprietățile fiecărei componente, vă rugăm să indicați în mod clar despre ce date este vorba.
         10.   STABILITATEA ȘI REACTIVITATEA
         Se precizează stabilitatea substanței sau preparatului și posibilitatea unor reacții accidentale care pot apărea în anumite condiții de utilizare și, de asemenea, dacă se evacuează în mediu.
         10.1.   Condiții care trebuie evitate
         Se prezintă o listă cu aceste condiții, ca temperatura, presiunea, lumina, șocul etc. care ar putea provoca o reacție periculoasă și, dacă este posibil, se face o scurtă descriere.
         10.2.   Materiale care trebuie evitate
         Se prezintă o listă cu materialele respective, de exemplu apă, aer, acizi, baze, agenți oxidanți sau orice altă substanță specifică care ar putea provoca reacții periculoase și, dacă este posibil, se face o scurtă descriere.
         10.3.   Produse de descompunere periculoase
         Se prezintă o listă cu materialele periculoase produse în cantități periculoase în urma descompunerii.
         Notă
         Se prezintă, în special:

                     —

                     necesitatea și prezența stabilizatorilor;

                     —

                     posibilitatea unei reacții exoterme periculoase;

                     —

                     semnificația securității, dacă există, la modificarea aspectului fizic al substanței sau preparatului;

                     —

                     produsele de descompunere periculoase, dacă există, formate la contactul cu apa;

                     —

                     posibilitatea degradării produselor instabile.

               11.   INFORMAȚII TOXICOLOGICE
         Prezentul punct prezintă necesitatea unei descrieri complete, dar clare, a diferitelor efecte toxicologice (de sănătate) care pot apărea, dacă utilizatorul vine în contact cu substanța sau preparatul respectiv.
         Se includ efectele periculoase pentru sănătate datorate expunerii la substanța sau preparatul respectiv atât pe baza experienței, cât și a concluziilor experimentărilor științifice. Se includ informațiile privind diferitele căi de expunere (inhalare, ingerare, contactul cu pielea și cu ochii) și se descriu simptomele asociate caracteristicilor fizice, chimice și toxicologice.
         Se includ efectele întârziate și imediate și, de asemenea, efectele cronice în urma expunerii pe termen scurt sau lung: de exemplu sensibilizarea, narcoza, cancerigenicitatea, mutagenitatea și toxicitatea de reproducere (toxicitatea evolutivă și fertilitatea).
         Ținând seama de informațiile prezentate deja la punctul 2, compoziția/informații cu privire la componente, s-ar putea să fie necesară menționarea efectelor specifice asupra sănătății a unor componente din preparate.
         12.   INFORMAȚII ECOLOGICE
         Se descriu efectele, comportamentul și transformările ecologice ale substanței sau preparatului în aer, apă și/sau sol. Se prezintă datele testelor relevante, dacă există, (de exemplu, CL50 la pești ≤ 1 mg/l).
         Se descriu caracteristicile cele mai importante care ar putea avea un efect asupra mediului datorită naturii substanței sau preparatului și posibilele metode de utilizat. Informații de același tip se prezintă pentru produsele periculoase care apar în urma degradării substanțelor sau preparatelor. Acestea pot include următoarele:
         12.1.   Ecotoxicitatea
         Aceasta ar putea include datele relevante accesibile cu privire la toxicitatea acvatică, atât acută cât și cronică pentru pești, dafnia, alge și alte plante acvatice. De asemenea, ar trebui incluse datele de toxicitate privind micro și macroorganismele din sol și alte organisme relevante pentru mediu, cum ar fi păsările și plantele, dacă sunt accesibile. Dacă substanța sau preparatul are efecte de inhibare asupra activității microorganismelor, ar trebui să se menționeze impactul posibil asupra instalațiilor de tratare a apelor reziduale.
         12.2.   Mobilitatea
         Posibilitatea ca o substanță sau componentele corespunzătoare unui preparat (5), dacă sunt evacuate în mediu, să fie transportate în apa freatică sau departe de locul evacuării.
         Datele relevante ar putea include:

                     —

                     distribuția cunoscută și previzibilă în compartimentele mediului;

                     —

                     tensiunea superficială;

                     —

                     absorbția/desorbția.

               Pentru alte proprietăți fizico-chimice, a se vedea punctul 9.
         12.3.   Persistența și capacitatea de degradare
         Capacitatea substanței sau a componentelor corespunzătoare ale preparatului (5) de a se degrada într-un mediu relevant fie prin biodegradare fie prin alte procese, cum ar fi oxidarea sau hidroliza. Ar trebui să se determine timpii de înjumătățire la degradare, dacă există. Ar mai trebui să se menționeze capacitatea substanței sau a componentelor corespunzătoare ale preparatului (5) de a se degrada în instalațiile de tratare a apelor reziduale.
         12.4.   Potențialul bioacumulativ
         Capacitatea substanței sau a componentelor corespunzătoare ale preparatului (5) de bioacumulare și de a trece în lanțul trofic, cu trimitere la valorile Kow și BCF, dacă sunt accesibile.
         12.5.   Alte efecte negative
         Se includ informațiile cu privire la orice alte efecte adverse asupra mediului, dacă sunt accesibile, de exemplu posibilitatea de reducere a stratului de ozon, posibilitatea de formare a ozonului fotochimic și/sau posibilitatea încălzirii globale.
         Observații
         Asigurați-vă că informațiile relevante pentru mediu sunt prezentate la alte puncte din fișa tehnică de securitate, în special recomandările cu privire măsurile pentru evacuarea controlată, evacuarea accidentală, aspecte privind transportul și descărcarea în conformitate cu punctele 6, 7, 13, 14 și 15.
         13.   ASPECTE PRIVIND EVACUAREA
         Dacă evacuarea unei substanțe sau preparat (surplusul sau deșeurile rezultate din utilizarea previzibilă) prezintă un pericol, se prezintă o descriere a acestor deșeuri și informații privind manipularea în siguranță.
         Se precizează metodele specifice de evacuare atât pentru substanță sau preparat, cât și pentru ambalajele contaminate (incinerare, reciclare, îngropare în pământ etc.).
         Notă
         Se face trimitere la orice dispoziție comunitară relevantă referitoare la deșeuri. În absența acestora, este util să se amintească utilizatorului dispozițiile naționale sau regionale care pot fi în vigoare.
         14.   INFORMAȚII PRIVIND TRANSPORTUL
         Se indică toate precauțiile speciale de care trebuie să țină seama un utilizator sau pe care trebuie să le respecte în legătură cu transportul sau expediția fie în interiorul, fie în exteriorul întreprinderii acestuia.
         Dacă este relevant, se prezintă informații referitoare la clasificarea transportului pentru fiecare din reglementările modale: IMDG (maritim), ADR (rutier, Directiva 94/55/CE a Consiliului (6), RID (feroviar, Directiva 96/49/CE a Consiliului (7), ICAO/IATA (aerian). Acestea ar putea include inter alia:

                     —

                     numărul ONU;

                     —

                     clasa;

                     —

                     denumirea corectă pentru expediție;

                     —

                     grupa de ambalare;

                     —

                     poluant marin;

                     —

                     alte informații valabile.

               15.   INFORMAȚII PRIVIND CADRUL NORMATIV
         Se prezintă informațiile referitoare la sănătate, securitate și mediu care sunt indicate pe etichetă în conformitate cu Directivele 67/548/CEE și 1999/45/CE.
         Dacă preparatul sau substanța descrisă conform prezentei fișe tehnice de securitate face obiectul unor dispoziții speciale referitoare la protecția omului sau a mediului la nivel comunitar (de exemplu, restricțiile referitoare la comercializare și utilizare stabilite în Directiva 76/769/CEE a Consiliului (8), aceste dispoziții ar trebui precizate, în măsura în care acest lucru este posibil.
         De asemenea, dacă este posibil, se menționează legislația națională care aplică dispozițiile respective și orice alte măsuri naționale care pot fi relevante.
         16.   ALTE INFORMAȚII
         Se indică orice alte informații pe care furnizorul le consideră importante pentru sănătatea și securitatea utilizatorului și pentru protecția mediului, de exemplu:

                     —

                     se prezintă lista cu fraze R relevante. Se scrie întregul text al frazelor R menționate la punctele 2 și 3 din fișa tehnică de securitate;

                     —

                     recomandări privind formarea;

                     —

                     restricții recomandate la utilizare (adică recomandări facultative ale furnizorului);

                     —

                     alte informații (referințe scrise și/sau puncte tehnice de contact);

                     —

                     surse de date cheie utilizate la elaborarea fișei tehnice de securitate;

                     —

                     la o fișa tehnică de securitate revizuită, se indică în mod clar informațiile care au fost adăugate, șterse sau revizuite (cu excepția cazului în care există acestea au fost indicate altundeva).”

      (1)  JO L 131, 5.5.1998, p. 11.

      (2)  Atunci când persoana care răspunde de introducerea pe piață preparatului poate demonstra că divulgarea, în fișa tehnică de securitate, a identității chimice a unei substanțe care este clasificată exclusiv ca:

               —

               iritantă, cu excepția acelora cărora li se atribuie fraza R-41 sau iritante în combinație cu una sau mai multe proprietăți menționate la articolul 10 punctul 2.3.4 din Directiva 1999/45/CE

               —

               sau nocive în combinație cu una sau mai multe proprietăți menționate la articolul 10 punctul 2.3.4 din Directiva 1999/45/CE, care prezintă efecte letale acute singură,

         prezintă un risc pentru natura confidențială a proprietății sale intelectuale, acesta poate, în conformitate cu dispozițiile părții B a anexei VI la Directiva 1999/45/CE, să facă referire la această substanță fie cu ajutorul unei denumiri care identifică cele mai importante grupe chimice funcționale, fie cu ajutorul altei denumiri.

      (3)  JO L 399, 30.12.1989, p. 18.

      (4)  JO L 100, 19.4.1994, p. 1.

      (5)  Informațiile respective nu pot fi prezentate pentru preparat, deoarece depind de substanța în cauză. În consecință, acestea trebuie prezentate, după caz, pentru fiecare substanță componentă din preparat care trebuie să fie prezentată în lista din fișa tehnică de securitate, în conformitate cu normele prevăzute la punctul 2 din prezenta anexă.

      (6)  JO L 319, 12.12.1994, p. 7.

      (7)  JO L 235, 17.9.1996, p. 25.

      (8)  JO L 262, 27.9.1976, p. 201.