title: Directiva Consiliului din 12 decembrie 1991 privind deșeurile periculoase

text:
               15/Volumul 02

               RO

               Jurnalul Ofícial al Uniunii Europene

               91

         31991L0689

               L 377/20

               JURNALUL OFÍCIAL AL UNIUNII EUROPENE

      DIRECTIVA CONSILIULUI

   din 12 decembrie 1991
   privind deșeurile periculoase
   (91/689/CEE)
   CONSILIUL COMUNITĂȚILOR EUROPENE,
   având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Economice Europene, în special articolul 103s,
   având în vedere propunerea Comisiei (1),
   având în vedere avizul Parlamentului European (2),
   având în vedere avizul Comitetului Economic și Social (3),
   întrucât Directiva 78/319/CEE a Consiliului din 20 martie 1978 privind deșeurile toxice și periculoase (4), a stabilit normele Comunității privind eliminarea deșeurilor periculoase; întrucât în scopul de a se lua în considerație experiența câștigată în aplicarea acelei directive de către statele membre, este necesar să se modifice normele și să se înlocuiască Directiva 78/319/CEE prin prezenta directivă;
   întrucât Rezoluția Consiliului din 7 mai 1990 privind politica privind deșeurile (5) și programul de acțiune al Comunității Europene asupra mediului, care a fost subiectul rezoluției Consiliului Comunității Europene și reprezentanților guvernelor statelor membre, întâlnirea din cadrul Consiliului din 19 octombrie 1987 privind continuarea și aplicarea unei politici a Comunității Europene și programului de acțiune asupra mediului (1987-1992) (6) preconizează măsurile comunitare pentru a îmbunătății condițiile în care deșeurile sunt eliminate și gestionate;
   întrucât normele generale aplicabile gestionării deșeurilor au fost stabilite de Directiva 75/442/CEE a Consiliului din 15 iulie 1975 privind deșeurile (7), astfel cum a fost modificată prin Directiva 91/156/CEE (8), se aplică, de asemenea, la gestionarea deșeurilor periculoase;
   întrucât gestionarea corectă a deșeurilor periculoase necesită norme suplimentare, imperioase, pentru a lua în considerare natura specială a unor asemenea deșeuri;
   întrucât este necesar, în scopul de a îmbunătăți eficiența gestionării deșeurilor periculoase în Comunitate, să se folosească o definiție precisă și uniformă a deșeurilor periculoase bazată pe experiență;
   întrucât este necesar să se asigure că eliminarea și valorificarea deșeurilor periculoase sunt supravegheate în cel mai bun mod posibil;
   întrucât trebuie să fie posibil să se adapteze rapid dispozițiile prezentei directive la progresul științific și tehnic; întrucât, de asemenea, comitetul instituit prin Directiva 75/442/CEE trebuie împuternicit să adapteze prevederile prezentei directive la un astfel de progres,
   ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
   Articolul 1
   (1)   Obiectul prezentei directive, redactat în temeiul articolului 2 alineatul (2) din Directiva 75/442/CEE este să apropie legislațiile statelor membre privind gestionarea controlată a deșeurilor periculoase.
   (2)   Sub rezerva prezentei directive, Directiva 75/442/CEE se aplică deșeurilor periculoase.
   (3)   Definiția „deșeurilor” și a altor termeni folosiți în prezenta directivă sunt cele din Directiva 75/442/CEE.
   (4)   În sensul prezentei directive „deșeuri periculoase” înseamnă:

               —

               deșeuri care figurează pe o listă ce va fi elaborată potrivit procedeului stabilit la articolul 18 din Directiva 75/442/CEE pe baza anexelor I și II la prezenta directivă, nu mai târziu de 6 luni înainte de data punerii în aplicare a prezentei directive. Aceste deșeuri trebuie să aibă una sau mai multe dintre caracteristicile enumerate la anexa III. Lista ține seama de originea și compoziția deșeurilor și, după caz, de valorile limită ale concentrației. Această listă este revizuită periodic și, în cazul în care este necesar, prin aceeași procedură;

               —

               orice alte deșeuri care sunt considerate de către un stat membru că dețin oricare din proprietățile enumerate la anexa III. Astfel de cazuri se notifică Comisiei și se revizuiesc în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 18 din Directiva 75/442/CEE pentru a adapta lista.

         (5)   Deșeurile menajere sunt exceptate de la dispozițiile prezentei directive. Consiliul stabilește, pe baza unei propuneri a Comisiei, norme specifice luând în considerație natura specială a deșeurilor menajere până la sfârșitul lui 1992.
   Articolul 2
   (1)   Statele membre iau măsurile necesare pentru a dispune ca pe fiecare loc unde descărcarea de deșeuri periculoase are loc, deșeurile să fie înregistrate și identificate.
   (2)   Statele membre iau măsurile necesare pentru a cere ca unitatea și întreprinderea care elimină, valorifică, colectează sau transportă deșeuri periculoase să nu amestece diferite categorii de deșeuri periculoase sau să amestece deșeurile periculoase cu deșeurile nepericuloase.
   (3)   Prin derogare de la alineatul (2), amestecul deșeurilor periculoase cu alte deșeuri periculoase sau cu alte deșeuri, substanțe sau materiale poate fi permis numai când condițiile stabilite la articolul 4 din Directiva 75/442/CEE sunt respectate și, în special, în scopul asigurării securității în timpul eliminării sau valorificării. O asemenea operație face obiectul cererii de permis impus de articolele 9, 10 și 11 din Directiva 75/442/CEE.
   (4)   În cazul în care deșeurile sunt deja amestecate cu alte deșeuri, substanțe sau materiale, separarea trebuie să fie efectuată, dacă este fezabilă tehnic și economic și dacă este necesar pentru a se respecta articolul 4 din Directiva 75/442/CEE.
   Articolul 3
   (1)   Derogarea prevăzută la articolul 11 (1) (a) din Directiva 75/442/CEE de la cererea de permis pentru unitățile și întreprinderile care realizează propria eliminare de deșeuri nu se va aplica la deșeuri periculoase reglementate de prezenta directivă.
   (2)   În temeiul articolului 11 (1) (b) din Directiva 75/442/CEE, un stat membru poate deroga de la articolul 10 din prezenta directivă pentru unități sau întreprinderi care valorifică deșeurile reglementate de prezenta directivă:

               —

               în cazul în care statul membru adoptă norme generale care cuprind tipul și cantitatea de deșeuri și care stabilesc condițiile specifice (valori limită pentru conținutul de substanțe periculoase în deșeuri, valori limită ale emisiilor, tipul de activitate) și alte cerințe necesare pentru realizarea diferitelor forme de valorificare și

               —

               în cazul în care tipurile sau cantitățile de deșeuri și metodele de valorificare sunt astfel încât condițiile stabilite la articolul 4 al Directivei 75/442/CEE sunt respectate.

         (3)   Unitățile sau întreprinderile prevăzute la alineatul (2) sunt înregistrate de autoritățile competente.
   (4)   În cazul în care un stat membru intenționează să se folosească de prevederile de la alineatul (2), normele prevăzute la alineatul menționat anterior sunt comunicate Comisiei cel târziu cu 3 luni înainte de intrarea în vigoare. Comisia consultă statele membre. Având în vedere aceste consultații, Comisia propune ca aceste norme să fie aprobate în conformitate cu procedura stabilită la articolul 18 din Directiva 75/442/CEE.
   Articolul 4
   (1)   Articolul 13 din Directiva 75/442/CEE se aplică, de asemenea, producătorilor de deșeuri periculoase.
   (2)   Dispozițiile articolului 14 din Directiva 75/442/CEE se aplică, de asemenea, producătorilor de deșeuri periculoase și tuturor unităților și întreprinderilor care transportă deșeuri periculoase.
   (3)   Registrele prevăzute la articolul 14 din Directiva 75/442/CEE trebuie să fie păstrate timp de cel puțin 3 ani, cu excepția cazurilor de unități și întreprinderi care transportă deșeuri periculoase care trebuie să țină aceste registre cel puțin 12 luni. Evidența documentară că operațiile de gestionare au fost îndeplinite trebuie să fie furnizată la cererea autorităților competente sau a unui proprietar anterior.
   Articolul 5
   (1)   Statele membre iau măsurile necesare să asigure că, în cursul colectării, transportului și depozitării temporare, deșeurile sunt corespunzător ambalate și etichetate în acord cu standardelor internaționale și Comunitare în vigoare.
   (2)   În cazul deșeurilor periculoase, inspecțiile privind colectarea și operațiunile de transport făcute pe baza articolului 13 din Directiva 75/442/CEE se referă mai ales la originea și destinația unor asemenea deșeuri.
   (3)   În cazul în care deșeurile periculoase sunt transferate, trebuie să fie însoțite de un formular de identificare care conține detaliile specificate în anexa I secțiunea A din Directiva 84/631/CEE a Consiliului din 6 decembrie 1984 privind supravegherea și controlul în cadrul Comunității Europene a transporturilor transfrontieră de deșeuri periculoase (9), astfel cum a fost modificată prin Directiva 86/279/CEE (10).
   Articolul 6
   (1)   În conformitate cu articolul 7 din Directiva 75/442/CEE, autoritățile competente stabilesc, separat ori în cadrul planurilor lor generale de gestionare a deșeurilor, planuri pentru gestionarea deșeurilor periculoase, pe care le fac publice.
   (2)   Comisia compară aceste planuri și, în special, metodele de eliminare și valorificare. Această informație este pusă la dispoziția autorităților competente ale statelor membre care sunt interesate.
   Articolul 7
   În cazuri de urgență sau pericol grav, statele membre iau toate măsurile necesare, incluzând, după caz, derogări temporare de la prezenta directivă, pentru a se asigura că deșeurile periculoase nu constituie o amenințare pentru populație sau pentru mediu. Statul membru informează Comisia cu privire la orice asemenea derogări.
   Articolul 8
   (1)   În contextul raportului prevăzut la articolul 16 alineatul (1) din Directiva 75/442/CEE și pe baza unui chestionar redactat în conformitate cu acest articol, statele membre trimit Comisiei un raport privind punerea în aplicare a prezentei directive.
   (2)   În plus față de raportul prevăzut la articolul 16 alineatul (2) din Directiva 75/442/CEE, Comisia raportează Parlamentului European și Consiliului la fiecare trei ani despre punerea în aplicare a prezentei directive.
   (3)   În plus, până la 12 decembrie 1994, statele membre trimit Comisiei următoarele informații pentru fiecare unitate sau întreprindere care realizează eliminarea și/sau valorificarea deșeurilor periculoase, în principal în numele unui terț și care poate face parte din rețeaua integrată prevăzută la articolul 5 din Directiva 75/442/CEE:

               —

               nume și adresă;

               —

               metoda folosită pentru a trata deșeurile;

               —

               tipurile și cantitățile de deșeuri care pot fi tratate.

         O dată pe an, statele membre informează Comisia cu privire la orice schimbări privind această informație.
   Comisia pune la dispoziție această informație la cererea autorităților competente din statele membre.
   Forma în care această informație va fi prezentată Comisiei este stabilită în conformitate cu procedura formulată la articolul 18 din Directiva 75/442/CEE.
   Articolul 9
   Modificările necesare pentru adaptarea anexelor la prezenta directive la progresul științific și tehnic și pentru revizuirea listei deșeurilor menționate la articolul 1 alineatul (4) se adoptă în conformitate cu procedura stabilită la articolul 18 din Directiva 74/442/CEE.
   Articolul 10
   (1)   Statele membre adoptă actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive înainte de 12 decembrie 1993. Statele membre informează de îndată Comisia cu privire la aceasta.
   (2)   Atunci când statele membre adoptă aceste acte, ele cuprind o trimitere la prezenta directivă sau sunt însoțite de o asemenea trimitere la data publicării lor oficiale. Statele membre stabilesc modalitatea de efectuare a acestei trimiteri.
   (3)   Comisiei îi sunt comunicate de către statele membre textele principalelor dispoziții de drept intern pe care le adoptă în domeniul reglementat de prezenta directivă.
   Articolul 11
   Directiva 78/319/CEE se abrogă începând cu 12 decembrie 1993.
   Articolul 12
   Prezenta directivă se adresează statelor membre.

      Adoptată la Bruxelles, 12 decembrie 1991.

            Pentru Consiliu

            Președintele

         J.G.M. ALDERS

      (1)  JO C 295, 19.11.1988, p. 8, și

      JO C 42, 22.2.1990, p. 19.

      (2)  JO C 158, 26.6.1989, p. 238.

      (3)  JO C 56, 6.3.1989, p. 2.

      (4)  JO L 84, 31.3.1978, p. 43.

      (5)  JO C 122, 18.5.1990, p. 2.

      (6)  JO C 328, 7.12.1987, p. 1.

      (7)  JO L 194, 25.7.1975, p. 39.

      (8)  JO L 78, 26.3.1991, p. 32.

      (9)  JO L 326, 13.12.1984, p. 31.

      (10)  JO L 181, 4.7.1986, p. 13.
   ANEXA I
   CATEGORII SAU TIPURI GENERICE DE DEȘEURI PERICULOASE ENUMERATE ÎN FUNCȚIE DE NATURA LOR SAU ACTIVITATEA CARE LE-A PRODUS (1) (DEȘEURILE POT FI SUB FORMĂ DE LICHID, NĂMOL SAU SOLID)

      (1)  Anumite dublări ale înscrierilor prezentate în anexa II sunt intenționate
   ANEXA I.A.
   Deșeurile care dețin una dintre proprietățile enumerate în anexa III și care constau în:

               1.

               substanțe anatomice: deșeuri de spital sau alte deșeuri clinice;

               2.

               componente farmaceutice, medicinale și veterinare;

               3.

               produse de conservare a lemnului;

               4.

               biocide și substanțe fitofarmaceutice;

               5.

               reziduuri de la substanțe folosite ca solvenți;

               6.

               substanțe organice halogenate, nefolosite ca solvenți, cu excepția materialelor polimerizate inerte;

               7.

               amestecuri de săruri ce conțin cianuri;

               8.

               uleiuri minerale și substanțe uleioase (de exemplu, nămol de uzinare etc.);

               9.

               amestecuri sau emulsii de ulei/apă, de hidrocarburi/apă;

               10.

               substanțe conținând PCB-uri sau PCT-uri (de exemplu, substanțe dielectrice etc.);

               11.

               gudroane rezultate de la rafinare, distilare sau de la orice alt tratament pirolitic;

               12.

               cerneluri, coloranți, pigmenți, vopsele, grunduri, lacuri;

               13.

               rășini, latex, plastifianți, cleiuri/adezivi;

               14.

               substanțe chimice rezultate din cercetare, dezvoltare sau învățământ care nu sunt identificate sau/și sunt noi și ale căror efecte asupra omului sau mediului înconjurător nu sunt cunoscute (de exemplu, reziduuri de laborator etc.);

               15.

               materiale pirotehnice sau alte materiale explozibile;

               16.

               substanțe sau materiale folosite la procesarea filmelor fotografice;

               17.

               orice material contaminat cu un produs din grupa dibenzofuranilor policlorurați;

               18.

               orice material contaminat cu un produs din grupa dibenzo-para-dioxinelor policlorurate.

         ANEXA I.B.
   Deșeuri care conțin oricare din componentele enumerate în anexa II și care au oricare dintre proprietățile descrise în anexa III și constau în:

               19.

               săpun, grăsimi, ceară de natură animală sau vegetală;

               20.

               substanțe organice nehalogenate, neutilizabile ca solvenți;

               21.

               substanțe anorganice, fără metale sau componente metalice;

               22.

               cenușă și/sau zgură;

               23.

               sol, nisip, argilă, inclusiv material din dragare;

               24.

               amestecuri de săruri fără cianuri;

               25.

               pulberi și prafuri metalice;

               26.

               catalizatori uzați;

               27.

               lichide sau nămoluri conținând metale sau compuși metalici;

               28.

               reziduuri rezultate din tehnologiile de reducere a poluării (de exemplu, sacii filtrelor de aer etc.) cu excepția (29), (30) și (33);

               29.

               nămoluri de la scrubere;

               30.

               nămoluri de la stațiile de tratare a apei;

               31.

               reziduuri de decarbonatare;

               32.

               reziduuri de schimbători de ioni;

               33.

               nămoluri de la stațiile de epurare, netratate sau inadecvate pentru a fi folosite în agricultură;

               34.

               reziduuri de la spălarea/curățarea rezervoarelor și/sau a echipamentelor;

               35.

               echipamente contaminate;

               36.

               containere contaminate (de exemplu, ambalaje, butelii de gaz etc.) al căror conținut include unul sau mai multe componente enumerate în anexa II:

               37.

               baterii sau alt tip de celule electrice;

               38.

               uleiuri vegetale;

               39.

               materiale rezultate din colectarea selectivă a deșeurilor menajere și care prezintă oricare din caracteristicile enumerate în anexa III:

               40.

               orice alte deșeuri care conțin oricare dintre constituenții enumerați în anexa II și oricare dintre proprietățile enumerate în anexa III.

         ANEXA II
   CONSTITUENȚI AI DEȘEURILOR DIN ANEXA I.B CARE FAC CA ACESTEA SĂ FIE PERICULOASE ATUNCI CÂND AU PROPRIETĂȚILE DESCRISE ÎN ANEXA III (1)

   Deșeuri care au ca și constituenți:

               C1.

               beriliu; compuși ai beriliului;

               C2.

               compuși ai vanadiului;

               C3.

               compuși ai cromului VI;

               C4.

               compuși ai cobaltului;

               C5.

               compuși ai nichelului;

               C6.

               compuși ai cuprului;

               C7.

               compuși ai zincului;

               C8.

               arseniu; compuși ai arseniului;

               C9.

               seleniu; compuși ai seleniului;

               C10.

               compuși ai argintului;

               C11.

               cadmiu; compuși ai cadmiului;

               C12.

               compuși ai staniului;

               C13.

               antimoniu; compuși ai antimoniului;

               C14.

               teluriu; compuși ai telurului;

               C15.

               compuși ai bariului; cu excepția sulfatului de bariu;

               C16.

               mercur; compuși ai mercurului;

               C17.

               taliu; compuși ai taliului;

               C18.

               plumb; compuși ai plumbului;

               C19.

               sulfuri anorganice;

               C20.

               compuși anorganici ai fluorului, cu excepția fluorurii de calciu;

               C21.

               cianuri anorganice;

               C22.

               următoarele metale alcaline sau alcalino-pământoase: litiu, sodiu, potasiu, calciu, magneziu în formă necombinată;

               C23.

               soluții acide sau acizi în formă solidă;

               C24.

               soluții bazice sau baze în formă solidă;

               C25.

               azbest (praf și fibre);

               C26.

               fosfor; compuși ai fosforului, cu excepția fosfaților minerali;

               C27.

               carbonili ai metalelor;

               C28.

               peroxizi;

               C29.

               clorați;

               C30.

               perclorați;

               C31.

               azide;

               C32.

               PCB-uri și/sau PCT-uri;

               C33.

               compuși farmaceutici sau veterinari;

               C34.

               biocide și substanțe fitofarmaceutice (de exemplu, pesticide etc.);

               C35.

               substanțe infecțioase;

               C36.

               creozoturi;

               C37.

               izocianați; tiocianați;

               C38.

               cianuri organice (de exemplu, nitrili etc.);

               C39.

               fenoli; compuși ai fenolului;

               C40.

               solvenți halogenați;

               C41.

               solvenți organici, cu excepția solvenților halogenați;

               C42.

               compuși organohalogenați, cu excepția materialelor polimerizate inerte și a altor substanțe care sunt incluse în prezenta anexă;

               C43.

               compuși aromatici; compuși organici policiclici și heterociclici;

               C44.

               amine alifatice;

               C45.

               amine aromatice;

               C46.

               eteri;

               C47.

               substanțe cu caracter exploziv, cu excepția celor listate în alt punct din anexă;

               C48.

               compuși ai sulfurilor organice;

               C49.

               orice compus din familia dibenzofuranilor policlorurați;

               C50.

               orice compus din familia dibenzo-para-dioxinelor policlorurate;

               C51.

               hidrocarburi și compuși ai acestora cu oxigen; compuși cu azot sau sulf care nu au fost incluși la alt punct în prezenta anexă.

      (1)  Anumite duplicări ale tipurilor de deșeuri periculoase înscrise în anexa I sunt intenționate.
   ANEXA III
   PROPRIETĂȚI ALE DEȘEURILOR CARE FAC CA ACESTEA SĂ FIE PERICULOASE

               H1

               „Explozive”: substanțe și preparate care pot exploda sub efectul unei scântei sau care sunt mai sensibile la șocuri sau frecare decât dinitrobenzenul.

               H2

               „Oxidante”: substanțe și preparate care produc reacții puternic exoterme în contact cu alte substanțe, mai ales cu substanțe inflamabile.

               H-3A

               „Foarte inflamabile”:

                           —

                           substanțe lichide și preparate care au punctul de aprindere sub 21 °C (inclusiv lichide extrem de inflamabile) sau

                           —

                           substanțe și preparate care se pot încălzi și apoi se pot aprinde în contact cu aerul la temperatura mediului ambiant fără energie suplimentară sau

                           —

                           substanțe solide și preparate care se pot aprinde ușor după contactul rapid cu o sursă de aprindere și care continuă să ardă sau să se consume și după îndepărtarea sursei de aprindere sau

                           —

                           substanțe gazoase și preparate care sunt inflamabile în aer la presiune normală sau

                           —

                           substanțe și preparate care în contact cu apa sau cu aerul umed, produc gaze foarte inflamabile în cantități periculoase.

               H3-B

               „Inflamabile”: substanțe lichide și preparate care au punctul de aprindere egal sau mai mare de 21 °C și mai mic sau egal cu 55 °C.

               H4

               „Iritante”: substanțe și preparate necorozive care, prin contact imediat, prelungit sau repetat cu pielea sau mucoasele, pot cauza inflamații.

               H5

               „Nocive”: substanțe și preparate care, dacă sunt inhalate sau ingerate sau dacă penetrează pielea, pot constitui riscuri limitate pentru sănătate.

               H6

               „Toxice”: substanțe și preparate (inclusiv substanțe și preparate foarte toxice) care, dacă sunt inhalate sau ingerate sau dacă penetrează pielea, pot produce vătămări serioase, acute sau cronice pentru sănătate și pot fi chiar letale.

               H7

               „Cancerigene”: substanțe și preparate care, dacă sunt inhalate sau ingerate sau dacă penetrează pielea, pot induce cancerul sau creșterea incidenței lui.

               H8

               „Corosive”: substanțe și preparate care pot distruge țesuturile vii la contactul cu acestea.

               H9

               „Infecțioase”: substanțe cu conținut de microorganisme viabile sau toxinele acestora care sunt cunoscute ca producând boli pentru om sau altor organisme vii.

               H10

               „Teratogene”: substanțe și preparate care, dacă sunt inhalate sau ingerate sau dacă penetrează pielea, pot induce malformații congenitale neereditare sau creșterea incidenței acestora.

               H11

               „Mutagene”: substanțe și preparate care, dacă sunt inhalate sau ingerate sau dacă penetrează pielea, pot produce defecte genetice ereditare sau creșterea incidenței acestora.

               H12

               Substanțe și preparate care produc gaze toxice sau foarte toxice în contact cu apa, aerul sau un acid.

               H13

               Substanțe și preparate capabile prin orice mijloace, după depozitare, să producă altă substanță (de exemplu, levigat), care posedă oricare din caracteristicile prezentate mai sus.

               H14

               „Ecotoxice”: substanțe și preparate care prezintă sau pot prezenta riscuri imediate sau întârziate pentru unul sau mai multe sectoare ale mediului înconjurător.

         Notă
   1.   Atribuirea caracteristicilor de pericol „toxic” (și „foarte toxic”), „nociv”, „corosiv” și „iritant” se bazează pe criteriile formulate în anexa VI partea IA și partea IIB din Directiva 67/548/CEE a Consiliului din 27 iunie 1967 privind apropierea actelor cu putere de lege și a actelor administrative referitoare la clasificarea, ambalarea și etichetarea substanțelor periculoase (1), astfel cum a fost modificată prin Directiva 79/831/CEE a Consiliului (2).
   2.   Cu privire la atribuirea caracteristicilor „cancerigene”, „teratogene” și „mutagene” și având în vedere starea actuală a cunoștințelor, criterii suplimentare sunt conținute în Ghidul clasificării și etichetării substanțelor periculoase și preparatelor din anexa VI (partea IID) din Directiva 67/548/CEE, astfel cum a fost modificată prin Directiva 83/467/CEE a Comisiei (3).
   Metode de testare
   Metodele de testare vizează să confere o semnificație specifică definițiilor prezentate în anexa III.
   Metodele care trebuie utilizate sunt descrise în anexa V din Directiva 67/548/CEE, în versiunea modificată prin Directiva 84/449/CEE a Comisiei (4) sau ulterior prin directivele Comisiei care adaptează Directiva 67/548/CEE la progresul tehnic. Aceste metode sunt ele însele bazate pe lucrul și pe recomandările organismelor competente internaționale, în particular ale OCDE.

      (1)  JO L 196, 16.8.1967, p. 1.

      (2)  JO L 259, 15.10.1979, p. 10.

      (3)  JO L 257, 16.9.1983, p. 1.

      (4)  JO L 251, 19.9.1984, p. 1.


title: Directiva Consiliului din 27 septembrie 1977 privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la câmpul de vizibilitate a conducătorului auto din interiorul unui autovehicul

text:
               13/Volumul 04

               RO

               Jurnalul Ofícial al Uniunii Europene

               3
            31977L0649
               L 267/1

               JURNALUL OFÍCIAL AL UNIUNII EUROPENE

      DIRECTIVA CONSILIULUI
   din 27 septembrie 1977privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la câmpul de vizibilitate a conducătorului auto din interiorul unui autovehicul(77/649/CEE)CONSILIUL COMUNITĂȚILOR EUROPENE,având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Economice Europene și, în special, articolul 100 al acestuia,având în vedere propunerea Comisiei,având în vedere avizul Adunării parlamentare (1),având în vedere avizul Comitetului Economic și Social (2),întrucât specificațiile tehnice cărora trebuie să li se conformeze autovehiculele în temeiul legislațiilor naționale cuprind, inter alia, câmpul de vizibilitate al conducătorului auto din interiorul unui autovehicul;întrucât aceste specificații diferă de la un stat membru la altul; întrucât este așadar necesar să fie adoptate aceleași specificații de către toate statele membre, fie în completarea, fie în locul reglementărilor actuale ale acestora, în special pentru a permite aplicarea, în cazul fiecărui tip de vehicul, a procedurii de omologare CEE de tip care face obiectul Directivei 70/156/CEE a Consiliului din 6 februarie 1970 privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la omologarea autovehiculelor și a remorcilor acestora (3);întrucât este necesară formularea specificațiilor tehnice astfel încât să urmărească același obiectiv cu cel avut în vedere de lucrările desfășurate în domeniu de către Comisia Economică pentru Europa a Organizației Națiunilor Unite;întrucât aceste cerințe se aplică autovehiculelor de categorie M1 din clasificarea internațională a autovehiculelor din anexa I la Directiva 70/156/CEE;întrucât apropierea legislațiilor naționale privind autovehiculele comportă o recunoaștere între statele membre a controalelor efectuate de fiecare dintre acestea pe baza cerințelor comune,ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:Articolul 1În sensul prezentei directive, prin „vehicul” se înțelege orice autovehicul de categoria M1, definit în anexa I la Directiva 70/156/CEE, destinat circulației rutiere, având cel puțin patru roți și o viteză maximă constructivă mai mare de 25 km/h.Articolul 2Statele membre nu pot să refuze acordarea omologării CEE de tip sau a omologării naționale unui vehicul din motive legate de câmpul de vizibilitate din interiorul vehiculului, dacă acesta este conform specificațiilor prevăzute la anexele I, III și IV.Articolul 3Statele membre nu pot să refuze sau să interzică vânzarea, înmatricularea, introducerea în circulație sau utilizarea vehiculelor din motive legate de câmpul de vizibilitate al conducătorului auto, dacă acesta este conform specificațiilor prevăzute la anexele I, III și IV.Articolul 4Statul membru care acordă omologarea de tip adoptă măsurile necesare pentru a fi informat cu privire la orice modificare a uneia dintre componentele sau caracteristicile prevăzute la anexa I punctul 2.2. Autoritățile competente ale acelui stat decid dacă prototipul modificat trebuie supus unor încercări noi și dacă este necesar un nou buletin de încercări. Dacă din aceste încercări rezultă neîncadrarea în dispozițiile prezentei directive, modificarea nu se autorizează.Articolul 5Modificările necesare pentru adaptarea specificațiilor prevăzute la anexele I, III, IV și V la progresul tehnic se adoptă în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 13 din Directiva 70/156/CEE.Cu toate acestea, procedura nu este aplicabilă modificărilor referitoare la introducerea unor cerințe privind un câmp de vizibilitate din interiorul vehiculului altul decât cel referitor la 180° în față.Articolul 6(1)   Statele membre pun în aplicare dispozițiile necesare aducerii la îndeplinire a prezentei directive în termen de 18 luni de la notificarea sa și informează de îndată Comisia cu privire la aceasta.(2)   Statele membre asigură comunicarea către Comisie a textelor principalelor dispoziții de drept intern pe care le adoptă în domeniul reglementat prin prezenta directivă.Articolul 7Prezenta directivă se adresează statelor membre.
      Adoptată la Bruxelles, 27 septembrie 1977.

            Pentru Consiliu

            Președintele

         A. HUMBLET

      (1)  JO C 125, 8.6.1976, p. 49.
      (2)  JO C 197, 23.8.1976, p. 10.
      (3)  JO L 42, 23.2.1970, p. 1.Lista anexelor

                  Anexa I:

            Domeniul de aplicare, definiții, cererea de omologare CEE, omologarea CEE, specificații, procedura de încercare (1).

                  (Anexa II)

                  Anexa III:

            Procedura care trebuie respectată pentru determinarea punctului H și a unghiului real de înclinare a spătarului și pentru a verifica poziția relativă a punctelor R și H și raportul dintre unghiul prevăzut și unghiul real de înclinare a spătarului (1).

                  Anexa IV:
            Metoda de determinare a relațiilor dimensionale dintre reperele primare ale vehiculului și sistemul de referință tridimensional (1).

                  Anexa V:
            Anexă la fișa de omologare CEE a unui tip de vehicul referitor la câmpul de vizibilitate al conducătorului auto din interiorul vehiculului.
      (1)  Cerințele tehnice din această anexă răspund unor exigențe asemănătoare cu cele ale proiectului de regulament al Comisiei Economice pentru Europa în acest domeniu; astfel, au fost respectate subpunctele respectivului regulament. Dacă un punct din regulament nu are corespondent în anexele directivei, numărul acestuia este indicat în paranteză pentru referință.ANEXA IDOMENIUL DE APLICARE, DEFINIȚII, CEREREA DE OMOLOGARE CEE, OMOLOGAREA CEE, SPECIFICAȚII, PROCEDURA DE ÎNCERCARE1.   DOMENIU DE APLICAREPrezenta directivă se aplică câmpului de vizibilitate din interiorul vehiculului la 180° în față pentru conducătorii unor vehicule de categorie M1.1.1.1.   Aceasta prevede garantarea existenței unui câmp de vizibilitate din interiorul vehiculului suficient atunci când parbrizul și celelalte suprafețe transparente sunt uscate și curate.1.2.   Cerințele din prezenta directivă, așa cum sunt ele formulate, se aplică vehiculelor din categoria M1 care au locul pentru conducătorul auto situat în stânga. În cazul vehiculelor din categoria M1 care au locul pentru conducătorul auto situat în dreapta, aceste cerințe se aplică, mutatis mutandis, prin inversarea criteriilor specificate.2.   DEFINIȚII(2.1.)    2.2.   Tipul de vehicul în funcție de câmpul de vizibilitate din interiorul vehicululuiPrin „tip de vehicul în funcție de câmpul de vizibilitate din interiorul vehiculului” se înțeleg vehiculele care nu diferă în privința următoarelor elemente esențiale:2.2.1.   formele și amenajările exterioare și interioare care, în zona definită la punctul 1, pot afecta vizibilitatea;2.2.2.   formele și dimensiunile parbrizului și fixarea acestuia.2.3.   Sistem de referință tridimensionalPrin „sistem de referință tridimensional” se înțelege un sistem de referință alcătuit dintr-un plan vertical longitudinal x-z, un plan orizontal x-y și un plan vertical transversal y-z (a se vedea anexa IV, apendice, figura 5) și care servește la determinarea distanțelor relative dintre poziția prevăzută pentru punctele din planuri și poziția lor reală în vehicul. Metoda care permite situarea vehiculului față de cele trei planuri este indicată în anexa IV; toate coordonatele raportate inițial la sol trebuie calculate pentru un vehicul în stare de funcționare, așa cum este acesta definit la punctul 2.6 din anexa I la Directiva 70/156/CEE, plus un pasager așezat pe locul din față, pasagerul având o masă de 75 kg ± 1 %;2.3.1.   vehiculele echipate cu o suspensie care permite reglarea gărzii la sol vor fi încercate în condiții normale de utilizare specificate de către constructor.2.4.   Repere primarePrin „repere primare” se înțeleg găuri, suprafețe, repere și marcaje ale caroseriei vehiculului. Tipul de reper utilizat și poziția fiecărui reper (în coordonatele x, y și z ale sistemul de referință tridimensional) precum și distanța acestora față de un plan teoretic reprezentând solul trebuie indicate de către constructor. Aceste repere pot fi cele utilizate pentru montarea caroseriei.2.5.   Unghiul de înclinare a spătarului(a se vedea anexa III punctul 1.3)2.6.   Unghiul real de înclinare a spătarului(a se vedea anexa III punctul 1.4)2.7.   Unghiul prevăzut de înclinare a spătarului(a se vedea anexa III punctul 1.5)2.8.   Puncte VPrin „puncte V” se înțeleg punctele a căror poziție în interiorul habitaclului este determinată în raport cu planurile verticale longitudinale care trec prin centrele locurilor pe scaune prevăzute în poziția limită pe scaunul din față și față de punctul (R) și de înclinarea prevăzută a spătarului, care servesc la verificarea respectării cerințelor legate de câmpul de vizibilitate din interiorul vehiculului.2.9.   Punct R sau punct de referință pentru locurile pe scaune(a se vedea anexa III punctul 1.2)2.10.   Punctul H(a se vedea anexa III punctul 1.1)2.11.   Puncte de referință ale parbrizuluiPrin „puncte de referință ale parbrizului” se înțeleg punctele situate la intersecția cu parbrizul a liniilor divergente direcționate spre înainte de la punctele V până la suprafața exterioară a parbrizului.2.12.   Suprafață transparentăPrin „suprafața transparentă” a unui parbriz sau a altei suprafețe de sticlă se înțelege partea acelei suprafețe al cărei factor de transmisie luminoasă măsurat perpendicular pe suprafață este de cel puțin 70 %.2.13.   Puncte PPrin „puncte P” se înțeleg punctele în jurul cărora pivotează capul conducătorului auto atunci când acesta privește obiectele din planul orizontal situat la nivelul ochilor.2.14.   Puncte EPrin „puncte E” se înțeleg punctele care reprezintă centrul ochilor conducătorului auto și care servesc la determinarea măsurii în care stâlpii A afectează câmpul de vizibilitate din interiorul vehiculului.
   2.15.   Stâlpi APrin „stâlpi A” se înțeleg toate suporturile plafonului situate în fața planului vertical transversal dispus la 68 mm în fața punctelor V, inclusiv piesele netransparente fixate sau adiacente pe aceste suporturi, așa cum sunt chederele de la parbriz și scheletele de ușă.2.16.   Plaja de reglare orizontală a scaunuluiPrin „plaja de reglare orizontală a scaunului” se înțelege plaja pozițiilor normale ale scaunului conducătorului auto prevăzute de către constructor pentru reglarea scaunului conducătorului auto pe direcția axei X (a se vedea punctul 2.3).2.17.   Plaja suplimentară de deplasare a scaunuluiPrin „plaja suplimentară de deplasare a scaunului” se înțelege plaja prevăzută de către constructor pentru deplasarea scaunului pe direcția axei X (a se vedea punctul 2.3), în afara plajei pozițiilor normale ale scaunului conducătorului auto menționate la punctul 2.16. și utilizate pentru transformarea scaunelor în cușetă sau pentru a facilita intrarea în vehicul.(2.18.)    3.   CEREREA DE OMOLOGARE CEE3.1.   Cererea de omologare CEE a unui tip de vehicul în funcție de câmpul de vizibilitate al conducătorului auto din interiorul vehiculului trebuie prezentată de către constructorul vehiculului sau de reprezentantul autorizat al acestuia.3.2.   Aceasta trebuie să fie însoțită de documentele menționate în continuare, în trei exemplare și de următoarele informații:
               3.2.1.

               descrierea vehiculului din punct de vedere al criteriilor menționate anterior la punctul 2.2, însoțită de desene cotate și fie de o fotografie, fie de o imagine descompusă a habitaclului. Este necesar să fie precizate numerele și/sau simbolurile de identificare a tipului de vehicul;

               3.2.2.

               informații suficient de detaliate privind reperele primare, care să permită identificarea rapidă și verificarea poziției fiecăruia în comparație cu celelalte repere și cu punctul (R).
            3.3.   Este necesară înaintarea către autoritatea de inspecție tehnică care răspunde de încercările de omologare a unui vehicul reprezentativ pentru tipul de vehicul care urmează să fie omologat.4.   OMOLOGAREA CEE4.3.   La fișa de omologare CEE se anexează o fișă ca aceea din modelul prezentat în anexa V.(4.4.)   – (4.4.1.) – (4.4.2.)5.   SPECIFICAȚII5.1.   Câmpul de vizibilitate a conducătorului auto din interiorul vehicululuiPartea transparentă a parbrizului trebuie să cuprindă cel puțin punctele de referință ale parbrizului și anume:5.1.1.1.   un „punct de referință orizontal” situat în fața lui V1 și la 17° spre stânga (a se vedea anexa IV, apendice, figura 1);5.1.1.2.   un „punct de referință vertical superior” situat în fața lui V1 și la 7° deasupra orizontalei. Totuși, până la 30 septembrie 1981 acest unghi este readus la 5°;5.1.1.3.   un „punct de referință vertical inferior” situat în fața lui V2 și la 5° sub orizontală.5.1.1.4.   Pentru a controla vizibilitatea frontală pe jumătatea opusă a parbrizului, se iau alte trei puncte de referință simetrice cu punctele definite la punctele 5.1.1.1-5.1.1.3. față de planul longitudinal median al vehiculului.Unghiul de obstrucție binoculară al fiecărui stâlp A nu trebuie să depășească, la înălțimea punctelor de rotație a capului P1 și P2 (a se vedea anexa IV, apendice, figura 2), următoarele valori:

               7°, până la 30 septembrie 1981,

               6°, de la 1 octombrie 1981.
            5.1.2.1.   Unghiul de obstrucție binoculară se măsoară în plan orizontal între tangentele care leagă:
               5.1.2.1.1.

               E1 la latura din spate și E2 la latura din față a stâlpului A stânga;

               5.1.2.1.2.

               E3 la latura din față și E4 la latura din spate a stâlpului A dreapta.
            5.1.2.2.   Nici un vehicul nu trebuie să aibă mai mult de doi stâlpi A.Cu excepția obstrucțiilor create de stâlpii A și/sau de stâlpii de separare ai deflectorilor, de oglinzile retrovizoare și de ștergătoarele de parbriz, nu trebuie să existe nici o obstrucție în câmpul de vizibilitate direct, frontal la 180° al conducătorului auto din interiorul vehiculului, sub un plan orizontal care trece prin V1 și deasupra a 3 planuri care trec prin V2, dintre care unul este perpendicular pe planul x-z și înclinat în față la 4° sub orizontală iar celelalte două sunt perpendiculare pe planul y-z și sunt înclinate la 4° sub orizontală (a se vedea anexa IV, apendice, figura 3).Totuși, oglinzile retrovizoare pot fi plasate în câmpul de vizibilitate din interiorul vehiculului definit anterior numai în cazul în care o amplasare diferită ar împiedica respectarea cerințelor din Directiva 71/127/CEE a Consiliului din 1 martie 1971 privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la oglinzile retrovizoare ale autovehiculelor (1).5.1.3.1.   Se tolerează o obstrucție creată de marginea exterioară a volanului și de tabloul de bord în interiorul volanului dacă planul care trece prin V2, perpendicular pe planul x-z și tangent la partea cea mai înaltă a marginii exterioare a volanului, este înclinat la cel puțin 1° sub orizontală.5.2.   Poziția punctelor VTabelele I și IV indică poziția punctelor V față de punctul (R), așa cum reiese această poziție din coordonatele lor x, y, z în sistemul de referință tridimensional.5.2.1.1.   Tabelul I indică coordonatele de bază pentru un unghi prevăzut de înclinare a spătarului de 25°. Sensul pozitiv al coordonatelor este indicat în anexa IV, apendice, figura 1.TABELUL I
               Punctul V

               x

               y

               z

               V1

               68 mm

               – 5 mm

               665 mm

               V2

               68 mm

               – 5 mm

               589 mm
            5.3.   Poziția punctelor PTabelele II, III și IV indică poziția punctelor P față de punctul R, așa cum reiese această poziție din coordonatele lor x, y, z în sistemul de referință tridimensional.5.3.1.1.   Tabelul II indică coordonatele de bază pentru un unghi prevăzut de înclinare a spătarului de 25°. Sensul pozitiv al coordonatelor este indicat în anexa IV, apendice, figura 1.TABELUL II
               Punctul P

               x

               y

               z

               P1

               35 mm

               – 20 mm

               627 mm

               P2

               63 mm

               47 mm

               627 mm
            5.3.1.2.   Tabelul III indică corecțiile suplimentare care trebuie aduse coordonatelor x ale P1 și P2 atunci când plaja de reglare orizontală a scaunului, conform definiției de la punctul 2.16, depășește 108 mm; sensul pozitiv pentru coordonate este indicat în anexa IV, apendice, figura 1.TABELUL III
               Plaja de reglare orizontală a scaunului

               Δ x

               de la 108 până la 120 mm

               – 13 mm

               de la 121 până la 132 mm

               – 22 mm

               de la 133 până la 145 mm

               – 32 mm

               de la 146 până la 158 mm

               – 42 mm

               peste 158 mm

               – 48 mm
            5.4.   Rectificări care urmează să fie făcute la unghiurile prevăzute de înclinare a spătarului altele decât 25°Tabelul IV indică rectificările suplimentare care urmează să fie făcute la coordonatele x și z ale fiecărui punct P și V atunci când unghiul prevăzut de înclinare a spătarului este diferit de 25°. Sensul pozitiv al coordonatelor este indicat în anexa IV, apendice, figura 1.TABELUL IV
               Unghiul de înclinare a spătarului
               (grade)

               Coordonatele orizontale
               Δ x

               Coordonatele verticale
               Δ z

               5

               — 186 mm

               28 mm

               6

               — 177 mm

               27 mm

               7

               — 167 mm

               27 mm

               8

               — 157 mm

               27 mm

               9

               — 147 mm

               26 mm

               10

               — 137 mm

               25 mm

               11

               — 128 mm

               24 mm

               12

               — 118 mm

               23 mm

               13

               — 109 mm

               22 mm

               14

               — 99 mm

               21 mm

               15

               — 90 mm

               20 mm

               16

               — 81 mm

               18 mm

               17

               — 72 mm

               17 mm

               18

               — 62 mm

               15 mm

               19

               — 53 mm

               13 mm

               20

               — 44 mm

               11 mm

               21

               — 35 mm

               9 mm

               22

               — 26 mm

               7 mm

               23

               — 18 mm

               5 mm

               24

               — 9 mm

               3 mm

               25

               0 mm

               0 mm

               26

               9 mm

               — 3 mm

               27

               17 mm

               — 5 mm

               28

               26 mm

               — 8 mm

               29

               34 mm

               — 11 mm

               30

               43 mm

               — 14 mm

               31

               51 mm

               — 18 mm

               32

               59 mm

               21 mm

               33

               67 mm

               — 24 mm

               34

               76 mm

               28 mm

               35

               84 mm

               — 32 mm

               36

               92 mm

               — 35 mm

               37

               100 mm

               — 39 mm

               38

               108 mm

               — 43 mm

               39

               115 mm

               — 48 mm

               40

               123 mm

               — 52 mm
            5.5.   Poziția punctelor E5.5.1.   E1 și E2 sunt situate fiecare la o distanță de 104 mm față de P1.E2 este situat la o distanță de 65 mm față de E1 (a se vedea anexa IV, apendice, figura 4).5.5.2.   Se rotește în jurul lui P1 dreapta care unește E1 și E2 până când devine perpendiculară pe planul longitudinal median al vehiculului, cu condiția ca:
               5.5.2.1.

               în această poziție, tangenta care unește E1 și latura posterioară a stâlpului A stânga să formeze un unghi de 120° cel mult cu dreapta care unește E1 și E2;

               5.5.2.2.

               în cazul în care acest unghi depășește 120°, este necesar ca rotația dreptei care unește E1 și E2 în jurul lui P1 să fie ajustată până când acest unghi atinge 120° (a se vedea în acest ultim caz anexa IV, apendice, figura 2).
            5.5.3.   E3 și E4 sunt situate fiecare la 104 mm de P2. E3 este situat la 65 mm de E4 (a se vedea anexa IV, apendice, figura 4).5.5.4.   Se rotește în jurul lui P2 dreapta care unește E3 și E4 până când formează un unghi de 120° cu tangenta care unește E4 și latura posterioară a stâlpului A dreapta (a se vedea anexa IV, apendice, figura 2).6.   PROCEDURA DE ÎNCERCARE6.1.   Câmpul de vizibilitate a conducătorului auto din interiorul vehiculului6.1.1.   Relațiile dimensionale dintre reperele primare ale vehiculului și sistemul de referință tridimensional se determină urmând procedura prevăzută la anexa IV.6.1.2.   Poziția punctelor V1 și V2 se determină față de punctul (R) în funcție de coordonatele x, y, z ale sistemului de referință tridimensional și se indică în tabelul I de la punctul 5.2.1.1 și în tabelul IV de la punctul 5.4. Punctele de referință ale parbrizului se determină în funcție de punctele V, după ce acestea au fost corect stabilite, așa cum se indică la punctul 5.1.1.6.1.3.   Pozițiile relative ale punctelor P, ale punctului R și ale axei mediane a locului conducătorului auto, exprimate în coordonatele x, y, z din sistemul de referință tridimensional, se determină conform tabelelor II și III de la punctul 5.3. Rectificările care urmează să fie aduse acestor coordonate pentru unghiuri prevăzute de înclinare a spătarului altele decât 25° sunt indicate în tabelul IV de la punctul 5.4.Unghiul de obstrucție binoculară (a se vedea punctul 5.1.2) este măsurat în plan orizontal așa cum este indicat în anexa IV, apendice, figura 2. Poziția relativă a lui P1 și P2 care sunt legate de E1 și E2 și respectiv de E3 și E4, apare în anexa IV, apendice, figura 4.6.1.4.1.   Dreapta care unește E1 și E2 trebuie orientată așa cum este descris la punctul 5.5.2. Unghiul de obstrucție binoculară este unghiul format de tangenta la latura exterioară a stâlpului A stânga care trece prin E1 și tangenta la latura interioară a stâlpului A stânga care trece prin E2.6.1.4.2.   Dreapta care unește E3 și E4 trebuie orientată așa cum este descris la punctul 5.5.4. Unghiul de obstrucție binoculară este unghiul format de tangenta la latura exterioară a stâlpului A dreapta care trece prin E3 și tangenta la latura interioară a stâlpului A dreapta care trece prin E4.(7.)    (8.)    (9.)    (10.)
      (1)  JO L 68, 22.3.1971, p. 1.(ANEXA II) ANEXA IIIPROCEDURA DE DETERMINARE A PUNCTULUI H ȘI A UNGHIULUI REAL DE ÎNCLINARE A SPĂTARULUI ȘI PENTRU VERIFICAREA POZIȚIEI RELATIVE A PUNCTELOR R ȘI H ȘI A RAPORTULUI DINTRE UNGHIUL PREVĂZUT ȘI UNGHIUL REAL DE ÎNCLINARE A SPĂTARULUI1.   DEFINIȚII1.1.   Punctul HPrin „punctul H” ce caracterizează poziția în habitaclu a unui ocupant se înțelege intersecția, într-un plan vertical longitudinal, a axei teoretice de rotație care există între coapsele și trunchiul unui corp uman reprezentat de manechinul de la punctul 3.1.2.   Punctul R sau punct de referință a locului pe scaunPrin „punct R” sau „punct de referință al locului pe scaun” se înțelege punctul de referință indicat de constructor, care
               1.2.1.

               are coordonate determinate în raport cu structura vehiculului;

               1.2.2.

               corespunde poziției teoretice a punctului de rotație trunchi/coapse (punctul H) pentru poziția de conducere sau de utilizare normală cea mai joasă și cea mai retrasă indicată de constructorul vehiculului pentru fiecare loc pe scaun prevăzut de acesta.
            1.3.   Unghiul de înclinare a spătaruluiPrin „unghi de înclinare a spătarului” se înțelege înclinarea spătarului față de verticală.1.4.   Unghiul real de înclinare a spătaruluiPrin „unghi real de înclinare a spătarului” se înțelege unghiul format de verticala care trece prin punctul H și linia de referință a trunchiului corpului uman reprezentat de manechinul descris la punctul 3.1.5.   Unghiul prevăzut de înclinare a spătaruluiPrin „unghi prevăzut de înclinare a spătarului” se înțelege unghiul prevăzut de constructorul vehiculului, care
               1.5.1.

               determină unghiul de înclinare a spătarului pentru poziția de conducere sau de utilizare normală cea mai de jos și cea mai din spate indicată de constructorul vehiculului pentru fiecare loc pe scaun prevăzut de acesta;

               1.5.2.

               este format în punctul R de verticala și de linia de referință a trunchiului;

               1.5.3.

               corespunde teoretic unghiului real de înclinare.
            2.   DETERMINAREA PUNCTELOR H ȘI A UNGHIURILOR REALE DE ÎNCLINARE A SPĂTARULUI2.1.   Se determină un punct H și un unghi real de înclinare a spătarului pentru fiecare loc pe scaun prevăzut de constructorul vehiculului. Atunci când locurile pe scaun de pe un rând pot fi considerate similare (banchetă, scaune identice etc.), nu se determină decât un singur punct H și un singur unghi real de înclinare a spătarului pentru fiecare rând de scaune, plasând manechinul descris la punctul 3 pe un loc considerat drept reprezentativ pentru rândul de scaune. Acest loc este:
               2.1.1.

               pentru rândul din față, locul conducătorului auto;

               2.1.2.

               pentru rândul(urile) din spate, un loc lateral.
            2.2.   Pentru fiecare determinare a punctului H și a unghiului de înclinare a spătarului, scaunul luat în considerare este așezat în poziția normală de conducere sau de utilizare cea mai joasă și cea mai în spate prevăzută pentru scaunul respectiv de către constructorul vehiculului. Dacă înclinarea spătarului este reglabilă, acesta este blocat așa cum specifică constructorul sau, în lipsa unei specificații, astfel încât unghiul real de înclinare să fie cât mai apropiat de 25°.3.   CARACTERISTICILE MANECHINULUI3.1.   Se utilizează un manechin tridimensional ale cărui masă și contur sunt cele ale unui adult de talie medie. Acest manechin este reprezentat în figurile 1 și 2 din apendicele la prezenta anexă.3.2.   Acest manechin include:
               3.2.1.

               două elemente care simulează, unul, spatele, celălalt, șezutul, articulate conform unei axe reprezentând axa de rotație dintre trunchi și coapse. Intersecția acestei axe cu planul longitudinal median vertical al locului pe scaun determină punctul H;

               3.2.2.

               două elemente care imită gambele și articulate în raport cu elementul care simulează șezutul;

               3.2.3.

               două elemente care imită picioarele, legate de gambe prin articulații care simulează gleznele;

               3.2.4.

               de asemenea, elementul care imită șezutul este dotat cu o nivelă care permite controlul orientării sale pe direcție transversală.
            3.3.   În anumite puncte care constituie centrii de greutate corespunzători fiecărui element al corpului sunt așezate greutăți suplimentare reprezentând greutatea fiecăruia dintre aceste elemente, pentru a realiza o masă totală a manechinului de 75 kg ± 1 %. Detalii referitoare la diferitele greutăți sunt furnizate în tabelul din figura 2 din apendicele la prezenta anexă.3.4.   Linia de referință a trunchiului manechinului este reprezentată printr-o dreaptă care trece prin punctul de articulație a coapsei cu trunchiul și punctul teoretic de articulație a gâtului cu toracele (a se vedea figura 1 din apendicele la prezenta anexă).4.   POZIȚIONAREA MANECHINULUIPoziționarea manechinului tridimensional se realizează în felul următor:4.1.   se plasează vehiculul pe un plan orizontal și se reglează scaunele după cum este indicat la punctul 2.2;4.2.   se acoperă scaunul ce trebuie încercat cu o bucată de pânză destinată să faciliteze poziționarea corectă a manechinului;4.3.   se așază manechinul pe locul respectiv, axa de articulație a acestuia fiind perpendiculară pe planul longitudinal median al vehiculului;4.4.   se plasează picioarele manechinului astfel:
               4.4.1.

               pentru locurile din față, în așa fel încât nivelul care permite controlul înclinării șezutului în sens transversal să fie adus la orizontală;

               4.4.2.

               pentru locurile din spate, picioarele sunt dispuse astfel încât să se găsească, pe cât posibil, în contact cu scaunele din față. Dacă picioarele se sprijină pe părți ale podelei de nivel diferit, piciorul care intră primul în contact cu scaunul din față servește drept punct de referință, iar celălalt picior este așezat astfel încât nivelul care permite controlul înclinării transversale a șezutului să se situeze pe orizontală;

               4.4.3.

               dacă se determină punctul H pentru un loc median, picioarele sunt plasate de o parte și de alta a lonjeronului din spate;
            4.5.   se plasează greutățile suplimentare pe picioare, se aduce la orizontală nivelul transversal al șezutului și se plasează greutățile suplimentare ale coapselor pe elementul care reprezintă șezutul;4.6.   se distanțează manechinul de spătarul scaunului folosind bara de articulație a genunchilor și spatele se pivotează spre înainte. Se repune manechinul la loc pe scaun deplasând șezutul înspre înapoi până când întâmpină rezistență, apoi se readuce spatele către spătarul scaunului până când se sprijină de acesta;4.7.   se aplică de două ori manechinului o forță orizontală de 10 ± 1 daN. Direcția și punctul de aplicare ale forței sunt reprezentate de o săgeată neagră pe figura 2 din apendice;4.8.   se plasează greutățile suplimentare ale șezutului pe flancurile drept și stâng, apoi greutățile suplimentare dorsale. Se menține la orizontală nivelul transversal al manechinului;4.9.   menținând nivelul transversal al manechinului la orizontală, se pivotează spatele înspre înainte până când greutățile suplimentare dorsale se găsesc deasupra punctului H, astfel încât să anuleze orice frecare de spătarul scaunului;4.10.   se aduce ușor spatele către spătar pentru terminarea poziționării. Nivelul transversal al manechinului trebuie să fie orizontal. În caz contrar, trebuie repetată operațiunea descrisă anterior.5.   REZULTATE5.1.   Dacă manechinul este poziționat conform punctului 4, punctul H al scaunului și unghiul real de înclinare a spătarului luat în considerare sunt constituite de punctul H și unghiul de înclinare a liniei de referință a trunchiului manechinului.5.2.   Se măsoară coordonatele punctului H față de trei planuri respectiv perpendiculare și unghiul real de înclinare a spătarului pentru a fi comparate cu datele prezentate de constructorul vehiculului.6.   VERIFICAREA POZIȚIEI RELATIVE A PUNCTELOR R ȘI H ȘI A RAPORTULUI DINTRE UNGHIUL PREVĂZUT ȘI UNGHIUL REAL DE ÎNCLINARE A SPĂTARULUI6.1.   Este necesar ca rezultatele măsurătorilor făcute conform punctului 5.2 pentru punctul H și unghiul real de înclinare a spătarului să fie comparate cu coordonatele punctului R și cu unghiul prevăzut de înclinare a spătarului, așa cum sunt indicate de constructorul vehiculului.Verificarea poziției relative a punctelor R și H și a raportului dintre unghiul prevăzut de înclinare a spătarului și cel real este considerată drept satisfăcătoare pentru locul pe scaun luat în considerare dacă punctul H, așa cum este definit prin coordonatele sale, se află într-un dreptunghi longitudinal de centru R ale cărui laturi orizontale și verticale au 30 mm și respectiv 20 mm în lungime și dacă unghiul real de înclinare a spătarului nu se depărtează cu mai mult de 3° de unghiul prevăzut de înclinare.6.2.1.   Dacă aceste condiții sunt îndeplinite, punctul R și unghiul prevăzut de înclinare sunt folosite pentru încercare și, dacă este necesar, manechinul trebuie să fie astfel ajustat ca punctul H să coincidă cu punctul R și unghiul real de înclinare a spătarului să coincidă cu unghiul prevăzut.6.3.   Dacă punctul H sau unghiul real de înclinare a spătarului nu respectă cerințele de la punctul 6.2, se recurge la alte două determinări ale punctului H sau ale unghiului real de înclinare (în total trei determinări). Dacă rezultatele obținute în cursul a două din cele trei operațiuni respectă cerințele, rezultatul încercării este considerat satisfăcător.6.4.   Dacă rezultatele a cel puțin două din cele trei operațiuni nu respectă cerințele de la punctul 6.2, rezultatul încercărilor este considerat nesatisfăcător.6.5.   Dacă se produce situația descrisă la punctul 6.4 sau dacă verificarea nu poate fi efectuată deoarece constructorul nu a prezentat informațiile privind poziția punctului R sau unghiul prevăzut de înclinare a spătarului, media rezultatelor celor trei determinări poate fi utilizată și considerată drept aplicabilă în toate cazurile în care punctul R sau unghiul prevăzut de înclinare a spătarului sunt menționate în prezenta directivă.6.6.   Pentru a verifica pe un vehicul de serie poziția relativă a punctelor R și H și raportul dintre unghiul prevăzut și unghiul real de înclinare a spătarului, dreptunghiul menționat la punctul 6.2 este înlocuit cu un pătrat cu latura de 50 mm iar unghiul real de înclinare a spătarului nu trebuie să prezinte o diferență mai mică sau mai mare de 5° decât unghiul prevăzut de înclinare.ANEXA IVMETODA DE DETERMINARE A RELAȚIILOR DINTRE DIMENSIUNILE REPERELOR PRIMARE ALE VEHICULULUI ȘI SISTEMUL DE REFERINȚĂ TRIDIMENSIONAL1.   RELAȚIILE DINTRE SISTEMUL DE REFERINȚĂ ȘI REPERELE PRIMARE ALE VEHICULULUIPentru a controla dimensiunile caracteristice din interiorul și din exteriorul vehiculului prezentat pentru omologare, în conformitate cu prezenta directivă, este necesar, pentru a localiza pe vehiculul real, construit conform planurilor constructorului, punctele specifice care figurează pe aceste planuri, să se determine cu precizie relațiile dintre coordonatele stabilite în primele etape de studiu al vehiculului în cadrul sistemului tridimensional definit la punctul 2.3 din anexa I și poziția reperelor primare definite la punctul 2.4.2.   METODA DE DETERMINARE A RELAȚIILOR DINTRE SISTEMUL DE REFERINȚĂ ȘI REPEREPentru a determina aceste relații, se stabilește un plan de referință la sol, care să cuprindă axe gradate ale x și y. Figura 6 din apendicele la prezenta anexă prezintă metoda care trebuie aplicată în acest scop. Planul de referință este constituit dintr-o suprafață dură, plană și orizontală pe care este așezat vehiculul și pe care sunt solid fixate două scale de măsură gradate în milimetri care trebuie să aibă o lungime minimă de 8 metri pentru axa x și de 4 metri pentru axa y. Ele trebuie orientate perpendicular una pe cealaltă, așa cum indică figura 6 din apendicele la prezenta anexă. Intersecția acestor scale reprezintă „originea la sol”.3.   CONTROLUL PLANULUI DE REFERINȚĂPentru a lua în considerare inegalitățile de nivel în planul de referință, sau suprafața de încercare, este indispensabilă măsurarea abaterilor față de originea la sol de-a lungul celor două scale ale coordonatelor x și y, la distanțe de 250 mm, și înregistrarea rezultatelor măsurătorilor pentru a aduce rectificările necesare în cadrul controlului vehiculului.4.   POZIȚIA REALĂ ÎN TIMPUL CONTROLULUIPentru a lua în considerare inegalitățile minore de înălțime a sistemului de suspensie etc., este necesară existența unui mijloc de a readuce reperele, înainte de a continua măsurătorile, în pozițiile ale căror coordonate au fost determinate în cursul încercărilor. De asemenea, vehiculul trebuie să se poată deplasa ușor în sens lateral și/sau longitudinal pentru a-l plasa corect față de planurile de referință.5.   REZULTATEDacă vehiculul este corect plasat față de sistemul de referință și în poziția prevăzută pentru încercări, poziția punctelor cerute pentru testarea condițiilor de vizibilitate în față este ușor de determinat.Pentru a determina aceste condiții, se pot utiliza teodoliți, surse de lumină sau sisteme de umbre de obiecte proiectate, sau orice alt dispozitiv echivalent.
      Figura 1
   DETERMINAREA PUNCTELOR V

      Figura 2
   OBSTRUCȚIA CONSTITUITĂ DE STÂLPI
      Schemă care prezintă punctele P și E de vizibilitate la stâlpii din stânga și din dreapta
   (caz special prevăzut la anexa I la punctul 5.5.2.2)

      Figura 3
   DETERMINAREA OBSTRUCȚIILOR DIN CÂMPUL DE VIZIBILITATE DIRECT AL CONDUCĂTORULUI AUTO DIN INTERIORUL VEHICULULUI LA 180° ÎN FAȚĂ

      Figura 4
   SCHEMĂ COTATĂ CARE INDICĂ POZIȚIA RELATIVĂ A PUNCTELOR E FAȚĂ DE PUNCTELE P

      Figura 5
   SISTEM DE REFERINȚĂ TRIDIMENSIONAL

      Figura 6

      ARIA DE MĂSURARE ORIZONTALĂ

      ANEXA VMODEL