title: Directiva Consiliului din 16 decembrie 1980 privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la consumul de carburant al autovehiculelor

text:
               13/Volumul 05

               RO

               Jurnalul Ofícial al Uniunii Europene

               134

         31980L1268

               L 375/36

               JURNALUL OFÍCIAL AL UNIUNII EUROPENE

      DIRECTIVA CONSILIULUI

   din 16 decembrie 1980
   privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la consumul de carburant al autovehiculelor
   (80/1268/CEE)
   CONSILIUL COMUNITĂȚILOR EUROPENE,
   având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Economice Europene și, în special, articolul 100 al acestuia,
   având în vedere propunerea Comisiei (1),
   având în vedere avizul Adunării parlamentare (2),
   având în vedere avizul Comitetului Economic și Social (3),
   întrucât cerințele tehnice pe care trebuie să le îndeplinească autovehiculele în conformitate cu anumite legislații interne se referă, inter alia, la metoda de măsurare a consumului de carburant care trebuie utilizată pentru indicarea consumului de carburant al unui tip de vehicul;
   întrucât aceste cerințe diferă de la un stat membru la altul; întrucât apar, prin urmare, obstacole tehnice în calea comerțului care trebuie eliminate prin adoptarea acelorași cerințe de către toate statele membre, fie în completarea sau în locul reglementărilor lor actuale pentru a permite, în special, punerea în aplicare, pentru fiecare tip de vehicul, a procedurii de omologare CEE de tip care face obiectul Directivei 70/156/CEE a Consiliului din 6 februarie 1970 privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la omologarea de tip a autovehiculelor și a remorcilor (4) acestora astfel cum a fost modificată ultima dată prin Directiva 80/1267/CEE (5);
   întrucât este de o importanță majoră să se stabilească o metodă de măsurare a consumului de carburant de către autovehicule, metodă care să fie inclusă în cerințele comunitare;
   întrucât o metodă comunitară de măsurare a consumului de carburant este, de asemenea, necesară pentru a asigura, în special, o informare obiectivă și precisă a cumpărătorilor și utilizatorilor;
   întrucât cerințele din prezenta directivă se aplică doar autovehiculelor din categoria M1 conform clasificării internaționale a autovehiculelor prevăzute de Directiva 70/156/CEE; întrucât pentru celelalte categorii de autovehicule se va stabili o metodă de măsurare a consumului de carburant de îndată ce se vor putea soluționa anumite probleme tehnice,
   ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
   Articolul 1
   În sensul prezentei directive, prin „vehicul” se înțelege orice autovehicul destinat circulației rutiere, cu sau fără caroserie, având cel puțin patru roți și o viteză maximă constructivă de peste 25 km/h, cu excepția vehiculelor care circulă pe șine, a tractoarelor și mașinilor agricole.
   Articolul 2
   Statele membre nu pot refuza acordării omologării CEE de tip sau a omologării naționale unui vehicul, ori refuza sau interzice vânzarea, înmatricularea, introducerea în circulație sau utilizarea unui vehicul, din motive legate de consumul de carburant al acestuia, în cazul în care valorile de consum sunt stabilite în conformitate cu anexele I și II și sunt specificate într-un document înmânat proprietarului vehiculului, la cumpărare, într-un mod stabilit de fiecare stat membru.
   Articolul 3
   Modificările necesare pentru adaptarea specificațiilor prevăzute în anexe la progresul tehnic se adoptă în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 13 din Directiva 70/156/CEE.
   Articolul 4
   (1)   Statele membre pun în aplicare dispozițiile necesare pentru a se conforma prezentei directive în termen de 18 luni de la notificarea sa. Ele informează de îndată Comisia cu privire la aceasta.
   (2)   Statele membre asigură comunicarea către Comisie a textelor principalelor dispoziții de drept intern pe care le adoptă în domeniul reglementat prin prezenta directivă.
   Articolul 5
   Prezenta directivă se adresează statelor membre.

      Adoptată la Bruxelles, 16 decembrie 1980.

            Pentru Consiliu

            Președintele

         Colette FLESCH

      (1)  JO C 104, 28.4.1980, p. 1.

      (2)  JO C 265, 13.10.1980, p. 76.

      (3)  JO C 182, 21.7.1980, p. 3.

      (4)  JO C 42, 23.2.1970, p. 1.

      (5)  JO L 375, 31.12.1980, p. 34.
   ANEXA I
   STABILIREA CONSUMULUI DE CARBURANT
   1.   OMOLOGAREA CEE DE TIP
   1.1.   Cererea de omologare CEE de tip
   1.1.1.   Cererea de omologare CEE pentru un tip de vehicul în ceea ce privește consumul de carburant al motorului este înaintată de către constructorul vehiculului sau de către reprezentantul autorizat al acestuia.
   1.1.2.   Aceasta este însoțită de documentele de mai jos și de următoarele informații, în trei exemplare:

               1.1.2.1.

               fișa de informații completată corespunzător;

               1.1.2.2.

               informațiile necesare pentru întocmirea documentului prevăzut la anexa II.

         1.1.3.   Dacă serviciul tehnic însărcinat cu încercările efectuează el însuși încercările, trebuie să i se prezinte un vehicul reprezentativ pentru tipul de vehicul care urmează să fie omologat.
   1.2.   Documentație
   În cazul în care se acceptă o cerere în sensul punctului 1.1, autoritatea competentă întocmește documentul a cărui model se regăsește în anexa II. La întocmirea acestui document, autoritatea competentă a statului membru care efectuează omologarea CEE de tip poate utiliza procesul-verbal întocmit de un laborator agreat sau recunoscut în conformitate cu dispozițiile prezentei directive.
   2.   DOMENIUL DE APLICARE
   Această metodă se referă la vehiculele din categoria M1 echipate cu motor cu combustie internă.
   3.   SPECIFICAȚII GENERALE
   3.1.   Consumul de carburant se stabilește prin următoarele încercări:

               3.1.1.

               ciclu care simulează circulația urbană, descris în anexa III la Directiva 70/220/CEE a Consiliului din 20 martie 1970 privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la măsurile preconizate împotriva poluării aerului cu emisiile poluante provenind de la motoarele cu aprindere prin scânteie ale autovehiculelor (1), astfel cum a fost modificată ultima dată prin Directiva 78/665/CEE (2) (a se vedea punctul 5);

               3.1.2.

               viteză constantă de 90 km/h (a se vedea punctul 6);

               3.1.3.

               viteză constantă de 120 km/h (a se vedea punctul 6). Această încercare nu se efectuează în cazul în care vehiculul are, prin construcție, o viteză maximă mai mică de 130 km/h.

         3.2.   Rezultatele încercărilor trebuie exprimate în litri/100 km, fiind rotunjite la zecimea cea mai apropiată.
   3.3.   Distanțele trebuie măsurate cu o precizie de 0,5 %, iar timpul cu o precizie de două zecimi de secundă.
   3.4.   Carburantul de încercare
   Carburantul utilizat trebuie să fie, după caz, carburantul de referință definit în anexa VI la Directiva 70/220/CEE sau cel definit în anexa V la Directiva 72/306/CEE a Consiliului din 2 august 1972 privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la măsurile preconizate împotriva emisiilor de poluanți provenind de la motoare diesel destinate propulsiei vehiculelor (3).
   4.   CONDIȚIILE DE ÎNCERCARE
   4.1.   Starea generală a vehiculului
   4.1.1.   Vehiculul trebuie să fie curat, geamurile și admisiile aerului închise, fiind pornite doar echipamentele necesare funcționării vehiculului în timpul încercării. În cazul în care există un dispozitiv de încălzire a aerului cu comandă manuală la admisia carburatorului, acesta trebuie să fie amplasat în poziția „vară”. În general, dispozitivele auxiliare necesare funcționării normale a vehiculului trebuie să fie în funcțiune.
   4.1.2.   Dacă ventilatorul se reglează în funcție de temperatură, acesta trebuie să fie în condiții normale de funcționare. Sistemul de încălzire a habitaclului și sistemul de aer condiționat nu trebuie să funcționeze, dar compresorul acestuia din urmă trebuie să funcționeze normal.
   4.1.3.   Dacă este prevăzut un dispozitiv de supraalimentare, acesta trebuie să funcționeze în condiții normale pentru viteza de încercare.
   4.1.4.   Vehiculul trebuie să fi fost rodat și să fi parcurs cel puțin 3 000 km înainte de încercare.
   4.2.   Lubrifianți
   Toți lubrifianții trebuie să fie cei recomandați de constructorul vehiculului și trebuie menționați în procesul-verbal de încercare.
   4.3.   Pneuri
   Pneurile utilizate trebuie să fie de tipul celor specificate de constructorul vehiculului ca echipament original și umflate la presiunea recomandată pentru sarcina și vitezele de încercare (acestea fiind adaptate, dacă este cazul, la funcționarea pe standul de probă în condițiile de încercare). Nivelurile de presiune trebuie indicate în procesul-verbal de încercare.
   4.4.   Măsurarea consumului de carburant
   4.4.1.   Motorul este alimentat cu carburant printr-un dispozitiv capabil să măsoare cantitatea consumată cu o precizie de ± 2 %; acest dispozitiv nu trebuie să modifice condițiile normale de alimentare. În cazul în care sistemul de măsurare este volumetric, temperatura carburantului trebuie măsurată la punctul de măsurare a volumului.
   4.4.2.   Trebuie prevăzut un sistem de supape care să permită comutarea rapidă de la sistemul de alimentare cu carburant general la sistemul de măsurare. Timpul de comutare nu trebuie să depășească 0,2 secunde.
   4.5.   Condițiile de referință
   Presiunea: H0 = 1 000 mbar
   Temperatura: T0 = 293 K (20 °C)
   4.5.1.   Densitatea aerului
   4.5.1.1.   În timpul încercării, densitatea aerului, calculată astfel cum se indică la punctul 4.5.1.2, nu trebuie să difere cu mai mult de 7,5 % față de densitatea aerului în condițiile de referință.
   4.5.1.2.   Densitatea aerului se calculează după formula:

      unde
   dT= densitatea aerului în condițiile de încercare;
   d0= densitatea aerului în condițiile de referință;
   HT= nivelul presiunii în timpul încercării;
   T1= temperatura absolută în timpul încercării (°K).
   5.   MĂSURAREA CONSUMULUI DE CARBURANT ÎN TIMPUL UNUI CICLU DE SIMULARE A CIRCULAȚIEI URBANE
   Ciclul de încercare este cel descris în anexa III la Directiva 70/220/CEE.
   5.1.1.   În cazul vehiculelor echipate cu motor diesel, reglajul frânei se stabilește pentru modelul corespondent de motor pe benzină sau printr-o metodă alternativă recunoscută ca echivalentă.
   5.1.2.   Masa de referință a vehiculului
   Masa vehiculului este masa de referință, astfel cum este aceasta definită la punctul 1.2 din anexa I la Directiva 70/220/CEE.
   5.2.   Bancul dinamometric se reglează în funcție de inerția echivalentă, conform punctului 4.2 din anexa III la Directiva 70/220/CEE.
   5.3.   Măsurarea consumului
   5.3.1.   Consumul se calculează în funcție de cantitatea de carburant consumată pe durata a două cicluri consecutive.
   5.3.2.   Înaintea efectuării măsurărilor, este necesară încălzirea motorului, prin realizarea a cinci cicluri complete de încercări, motorul fiind rece la început. Măsurările pot fi efectuate, de asemenea, imediat după testele de tip I și II definite în Directiva 70/220/CEE. Temperatura este menținută în limitele normale de funcționare ale motoului respectiv, utilizându-se la nevoie dispozitivul de răcire auxiliar.
   5.3.3.   Se poate prelungi perioada de ralanti dintre două cicluri consecutive cu cel mult 60 de secunde, pentru a facilita măsurarea consumului de carburant.
   5.4.   Calculul consumului
   5.4.1.   Dacă consumul de carburant este stabilit prin măsurare gravimetrică, consumul se exprimă în litri/100 km, prin conversia unității de măsură M (carburantul consumat exprimat în kilograme), cu ajutorul următoarei formule:

   unde:
   Sg= densitatea carburantului în condițiile de referință (kg/dm3);
   D= distanța parcursă în timpul încercării (km).
   5.4.2.   Dacă consumul de carburant este stabilit prin măsurare volumetrică, consumul se exprimă în litri/100 km, conform următoarei formule:

   unde:
   V= volumul de carburant consumat exprimat în litri;
   α= coeficientul de expansiune volumetrică a carburantului. Pentru benzină și pentru motorină, acesta este de 0,001 pe grad Celsius;
   T0= temperatura de referință exprimată în grade Celsius;
   TF= temperatura carburantului măsurată la punctul de măsurare a volumului, exprimată în grade Celsius.
   5.5.   Exprimarea rezultatelor
   5.5.1.   Consumul standard în circulația urbană reprezintă media aritmetică a trei măsurări consecutive efectuate conform procedurii de mai sus.
   5.5.2.   Dacă valorile limită ale măsurătorilor depășesc cu peste 5 % valoarea medie, trebuie efectuate încercări suplimentare, conform acestei proceduri, până când va fi atins un grad de acuratețe de cel puțin 5 %.
   5.5.3.   Acuratețea măsurării se calculează conform formulei:

   unde:

                  se obține conform formulei de la punctul 5.4;

                  reprezintă media aritmetică a n valori ale C;

               n reprezintă numărul măsurătorilor efectuate.

               k este specificat în următorul tabel:

                           Numărul de măsurători

                           4

                           5

                           6

                           7

                           8

                           9

                           10

                           k

                           3,2

                           2,8

                           2,6

                           2,5

                           2,4

                           2,3

                           2,3

         5.5.4.   Dacă după 10 măsurători nu s-a obținut o acuratețe de cel puțin 5 %, consumul se stabilește cu ajutorul unui alt vehicul de același tip.
   6.   MĂSURAREA CONSUMULUI DE CARBURANT LA VITEZĂ CONSTANTĂ
   Aceste încercări pot fi efectuate fie pe un stand dinamometric, fie pe șosea.
   6.1.1.   Masa vehiculului
   6.1.1.1.   Masa vehiculului este masa în stare de funcționare definită la punctul 6.1.1.2, la care se adaugă 180 kilograme sau jumătate din sarcina totală în cazul în care aceasta depășește 180 kilograme, incluzând echipamentul de măsurare și pasagerii. Asieta vehiculului este cea obținută când centrul de gravitate al sarcinii este situat la mijlocul segmentului de dreaptă care unește punctele R ale scaunelor laterale din față.
   6.1.1.2.   În sensul prezentei directive, se înțelege prin „masa vehiculului în stare de funcționare” masa totală a vehiculului fără încărcătură, cu toate rezervoarele pline, în afară de rezervorul de carburant care este umplut la 90 % din capacitatea specificată de constructor, și cu setul de scule și roata de rezervă.
   6.2.   Cutia de viteze
   Dacă vehiculul este prevăzut cu un schimbător de viteze manual, se folosește cea mai mare treaptă de viteză recomandată de fabricant pentru fiecare din vitezele încercării.
   6.3.   Procedura de încercare
   6.3.1.   Încercare pe drum
   6.3.1.1.   Condițiile meteorologice
   6.3.1.1.1.   Umiditatea relativă trebuie să fie mai mică de 95 %; drumul trebuie să fie uscat; cu toate acestea, suprafața drumului poate să aibă urme de umezeală, cu condiția să nu existe o peliculă semnificativă de apă într-un loc oarecare.
   6.3.1.1.2.   Viteza medie a vântului nu trebuie să depășească 3 m/s, iar rafalele trebuie să fie sub 8 m/s.
   6.3.1.2.   Înainte de efectuarea măsurătorilor, vehiculul trebuie să parcurgă circuitul ales, cu o viteză apropiată de viteza de încercare, pe o distanță suficient de mare pentru a atinge temperatura de funcționare, această distanță nefiind în nici un caz mai mică de 10 kilometri.
   6.3.1.3.   Parcursul încercării
   Parcursul încercării trebuie să permită menținerea unei viteze constante. Parcursul trebuie să fie de cel puțin 2 kilometri. Acesta trebuie să formeze un circuit închis, iar suprafața să fie în stare bună. Se poate utiliza un drum drept, cu condiția ca parcursul de 2 kilometri să fie făcut în ambele direcții. Panta nu trebuie să depășească ± 2 % între două puncte oarecare.
   6.3.1.4.   În timpul fiecărui parcurs al încercării se menține o viteză constantă, cu o marjă de ± 2 km/h. Viteza medie pentru fiecare încercare nu trebuie să difere cu mai mult de 2 km/h față de viteza de referință.
   6.3.1.5.   Pentru a stabili consumul la fiecare viteză de referință (a se vedea graficul de mai jos), se efectuează patru încercări: două la o viteză medie mai mică decât viteza de referință și două la o viteză medie mai mare decât viteza de referință.
   6.3.1.6.   Consumul de carburant pentru fiecare parcurs al încercării se calculează cu ajutorul formulelor de la punctul 5.4.
   Diferența dintre cele două valori inferioare calculate nu trebuie să depășească 5 % din valoarea lor medie, aceeași condiție aplicându-se, de asemenea, celor două valori superioare calculate. Valoarea consumului de carburant la viteza de referință respectivă se calculează prin interpolare lineară, astfel cum se indică în graficul de mai jos.
   6.3.1.7.1.   Dacă condițiile de la punctul 6.3.1.7 nu sunt îndeplinite pentru oricare din perechile de valori calculate, cele patru încercări trebuie repetate. În cazul în care după zece încercări nu s-a obținut consecvența dorită, trebuie ales un alt vehicul și supus tuturor încercărilor din această procedură.

      Exemplu: Calcul pentru o viteză medie de 90 km/h.

   Cele patru cruciulițe corespund valorilor calculate pentru fiecare parcurs al încercării. C0 reprezintă valoarea consumului calculată la viteza de referință V0 pe distanța parcursă în timpul încercării.
   6.3.2.   Încercare pe standul dinamometric
   6.3.2.1.   Reglarea standului dinamometric
   Standul dinamometric trebuie reglat în modul descris la punctul 4.1 din anexa III la Directiva 70/220/CEE, cu următoarele modificări:

               —

               standul dinamometric trebuie reglat la o viteză de încercare adecvată;

               —

               starea vehiculului în timpul ciclurilor de încercare trebuie să fie cea specificată la punctele 4.1, 4.2 și 4.3, iar condițiile meteorologice din timpul încercării pe drum trebuie să fie cele specificate la punctul 6.3.1.1, pentru a permite stabilirea unui reglaj corect al depresiunii tubulaturii de admisie.

         În cazul vehiculelor echipate cu motor diesel, standul dinamometric trebuie reglat conform cerințelor de la punctul 5.1.1.
   6.3.2.2.   Răcire
   Dispozitivele suplimentare de răcire a aerului pentru menținerea condițiilor de funcționare, precum și temperatura lubrifianților și a lichidului de răcire trebuie să fie de așa manieră încât să asigure funcționarea în limitele condițiilor și temperaturii care există în mod normal la aceeași viteză pe drum.
   6.3.2.3.   Înainte de a efectua vreo măsurătoare, vehiculul trebuie să parcurgă pe stand, la o viteză apropiată de viteza de încercare, o distanță suficientă încât să se atingă temperatura de funcționare; această distanță nu trebuie în nici un caz să fie mai mică de 10 kilometri.
   6.3.2.4.   Distanța de încercare nu trebuie să fie mai mică de 2 kilometri, această distanță fiind măsurată pe stand cu un turometru.
   6.4.   Tipul de stand utilizat trebuie precizat în procesul-verbal de încercare.
   6.5.   Exprimarea rezultatelor
   Oricare ar fi metoda de măsurare folosită, rezultatele trebuie exprimate în litri/100 km, în condițiile de referință specificate la punctul 4.5.

      (1)  JO L 76, 6.4.1970, p. 1.

      (2)  JO L 223, 14.8.1978, p. 48.

      (3)  JO L 190, 20.8.1972, p. 1.
   ANEXA II


title: Directiva Consiliului din 25 iulie 1985 de apropiere a actelor cu putere de lege și a actelor administrative ale statelor membre cu privire la răspunderea pentru produsele cu defect

text:
Anunţ juridic important

|

31985L0374

Official Journal L 210 , 07/08/1985 P. 0029 - 0033 Finnish special edition: Chapter 15 Volume 6 P. 0239  Spanish special edition: Chapter 13 Volume 19 P. 0008  Swedish special edition: Chapter 15 Volume 6 P. 0239  Portuguese special edition Chapter 13 Volume 19 P. 0008  Ediţie specială în limba cehă Chapter 15 Volume 01 P. 257  - 261 Ediţie specială în limba estonă Chapter 15 Volume 01 P. 257  - 261 Ediţie specială în limba maghiară Chapter 15 Volume 01 P. 257  - 261 Ediţie specială în limba lituaniană Chapter 15 Volume 01 P. 257  - 261 Ediţie specială în limba letonă Chapter 15 Volume 01 P. 257  - 261 Ediţie specială în limba malteză Chapter 15 Volume 01 P. 257  - 261 Ediţie specială în limba polonă Chapter 15 Volume 01 P. 257  - 261 Ediţie specială în limba slovacă Chapter 15 Volume 01 P. 257  - 261 Ediţie specială în limba slovenă Chapter 15 Volume 01 P. 257  - 261

		19850725Directiva Consiliuluidin 25 iulie 1985de apropiere a actelor cu putere de lege și a actelor administrative ale statelor membre cu privire la răspunderea pentru produsele cu defect(85/374/CEE)CONSILIUL COMUNITĂȚII EUROPENE,având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Economice Europene, în special articolul 100,având în vedere propunerea Comisiei [1],având în vedere avizul Adunării [2],având în vedere avizul Comitetului Economic și Social [3],întrucât este necesară apropierea legislațiilor statelor membre cu privire la răspunderea producătorului pentru prejudiciile provocate de caracterul defectuos al produselor sale, deoarece neconcordanțele existente între legislații pot denatura concurența, pot afecta libera circulație a mărfurilor în cadrul pieței comune și pot determina un grad diferit de protecție a consumatorului împotriva prejudiciilor aduse sănătății și bunurilor sale de un produs cu defecte;întrucât răspunderea fără culpă a producătorului constituie singurul mijloc de soluționare adecvată a problemei, specifică unei epoci caracterizate de progres tehnologic și de o justă alocare a riscurilor inerente producției tehnologice moderne;întrucât răspunderea fără culpă se aplică numai bunurilor mobile care au fost produse industrial; întrucât, din această cauză, trebuie exclusă răspunderea pentru produsele agricole și vânat, cu excepția cazului în care aceste produse au fost supuse unei prelucrări cu caracter industrial care ar putea fi cauza defectelor produselor; întrucât răspunderea prevăzută de prezenta directivă ar trebui să se aplice și pentru bunurile mobile utilizate în lucrările de construcție de imobile sau incorporate în bunurile imobile;întrucât protecția consumatorului impune ca toți producătorii implicați în procesul de producție să fie trași la răspundere, în măsura în care produsul finit, o parte componentă a acestuia sau materia primă furnizată de ei a fost defectă; întrucât, din același motiv, răspunderea ar trebui extinsă și în privința importatorilor de produse în Comunitate, precum și în privința persoanelor care se prezintă ca producători prin marcarea numelui, mărcii sau altui semn distinctiv sau care furnizează un produs al cărui producător nu poate fi identificat;întrucât, în situații în care mai multe persoane sunt răspunzătoare de provocarea unui prejudiciu, protecția consumatorului prevede ca persoana prejudiciată să poată cere repararea integrală a prejudiciului oricăruia dintre aceștia;întrucât, pentru a proteja bunăstarea fizică și bunurile consumatorului, caracterul defectuos al unui produs nu ar trebui determinat pe baza necorespunderii produsului pentru utilizare, ci pe baza lipsei de siguranță la care populația se poate aștepta; întrucât siguranța este evaluată excluzând orice utilizare greșită a produsului care în aceste circumstanțe ar fi irațională;întrucât o repartizare justă a riscurilor între persoana prejudiciată și producător presupune ca acesta din urmă să fie absolvit de răspundere în cazul în care poate dovedi existența unor împrejurări de exonerare;întrucât protecția consumatorului impune ca răspunderea producătorului să nu fie afectată de acte sau omisiuni ale altor persoane care au contribuit la provocarea prejudiciului; întrucât, cu toate acestea, culpa persoanei prejudiciate poate fi luată în considerare în vederea reducerii sau a eliminării acestei răspunderi;întrucât protecția consumatorului impune despăgubirea în caz de deces și leziuni corporale, precum și despăgubirea pentru daunele materiale; întrucât, cu toate acestea, această despăgubire trebuie limitată la obiectele de uz privat sau destinate consumului privat și trebuie supusă deducerii unui prag minim în sumă fixă, pentru a evita un număr excesiv de litigii; întrucât prezenta directivă nu aduce atingere despăgubirii prin pretium doloris și a altor daune morale prevăzute de lege care se aplică de la caz la caz;întrucât un termen de prescriere uniformă a acțiunii în despăgubiri trebuie să fie atât în interesul persoanei prejudiciate, cât și al producătorului;întrucât, în timp, produsele se uzează, normele de siguranță devin mai riguroase, iar știința și tehnologia progresează; întrucât, de aceea, nu ar fi echitabil ca producătorul să fie răspunzător pentru o perioadă nelimitată de defectele produselor sale; întrucât, așadar, răspunderea sa ar trebui să înceteze după o perioadă de timp rezonabilă, fără a aduce atingere plângerilor deja înaintate;întrucât, în scopul unei protecții eficace a consumatorului, nu ar trebui permisă nici o derogare prin clauză contractuală de la răspunderea producătorului față de persoana prejudiciată;întrucât, în conformitate cu sistemele juridice ale statelor membre, persoana prejudiciată poate avea dreptul la despăgubire pe baza răspunderii contractuale sau pe baza unei răspunderi extracontractuale diferite de cea prevăzută de prezenta directivă; în măsura în care servesc și la atingerea obiectivului de protecție eficace a consumatorilor, prezenta directivă nu ar trebui să aducă atingere acestor dispoziții; întrucât, în măsura în care o protecție eficace a consumatorilor în sectorul produselor farmaceutice este deja asigurată într-un stat membru printr-un regim special de răspundere, trebuie să continue acțiunile bazate pe acest regim;întrucât, în măsura în care răspunderea pentru daunele nucleare este supusă în toate statele membre unor dispoziții speciale adecvate, este posibilă excluderea din domeniul de aplicare a prezentei directive a daunelor de acest tip;întrucât, având în vedere că excluderea produselor agricole primare și a vânatului din domeniul de aplicare a prezentei directive poate fi percepută în unele state membre, ținând seama de ceea ce se așteaptă de la protecția consumatorului, ca o restricție nejustificată a acestei protecții, ar trebui ca un stat membru să poată extindă răspunderea și pentru aceste produse;întrucât, din motive similare, posibilitatea oferită unui producător de a fi exonerat de răspundere în cazul în care dovedește că stadiul cunoștințelor științifice și tehnice din momentul punerii în circulație a produsului nu permitea depistarea defectului, poate fi percepută în unele state membre ca o restricție nejustificată a protecției consumatorilor; întrucât, așadar, ar trebui să fie posibil ca un stat membru să își mențină în legislația proprie sau să prevadă într-o nouă legislație inadmisibilitatea unei astfel de circumstanțe exoneratoare; întrucât, în cazul unei noi legislații, recurgerea la această derogare trebuie, cu toate acestea, să fie subordonată unei proceduri comunitare suspensive, pentru a mări, pe cât posibil, într-un mod uniform, gradul de protecție a Comunității;întrucât, ținând seama de tradițiile juridice ale majorității statelor membre, nu este adecvat să se stabilească un plafon financiar pentru răspunderea producătorului, independent de culpa sa; întrucât, cu toate acestea, în măsura în care există tradiții diferite, se poate admite ca un stat membru să deroge de la principiul răspunderii nelimitate, indicând o limită a răspunderii ale a producătorului pentru prejudiciul cauzat de moartea sau leziunile corporale provocate de produse identice care prezintă același defect, cu condiția ca această limită să fie stabilită la un nivel suficient de ridicat pentru a garanta o protecție adecvată a consumatorilor si funcționarea corectă a pieței comune;întrucât armonizarea care rezultă din prezenta directivă nu poate fi deplină în prezent, dar deschide drumul spre o armonizare sporită; întrucât, așadar, Consiliul trebuie să primească la intervale regulate rapoarte ale Comisiei privind aplicarea prezentei directive, însoțite, după caz, de propuneri adecvate;întrucât este deosebit de important să se efectueze o reexaminare a dispozițiilor prezentei directive privind derogările admise pentru statele membre, la expirarea unei perioade suficient de lungi pentru a putea dobândi experiență practică asupra efectelor acestor derogări referitoare la protecția consumatorilor și la funcționarea pieței comune,ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:Articolul 1Producătorul este răspunzător pentru prejudiciul cauzat de un defect al produsului său.Articolul 2În conformitate cu prezenta directivă, "produs" înseamnă orice bun mobil, cu excepția produselor agricole primare și a vânatului, chiar în cazul în care sunt încorporate într-un alt bun mobil sau imobil. "Produse agricole primare" reprezintă produsele solului, de crescătorie de animale și cele pescărești, cu excepția produselor care au fost supuse unei prime prelucrări. Termenul "produs" se referă și la electricitate.Articolul 3(1) "Producător" reprezintă fabricantul unui produs finit, producătorul oricărei materii prime sau fabricantul unei părți componente, precum și pe orice persoană care, aplicându-și numele, marca sau alt semn distinctiv pe produs, se prezintă drept producătorul acestuia.(2) Fără a aduce atingere răspunderii producătorului, orice persoană care importă un produs în Comunitate, în scopul vânzării, locațiunii, leasing-ului sau altei forme de distribuție în cadrul activității sale comerciale, este considerat producător, în înțelesul prezentei directive și este răspunzător ca producător.(3) Atunci când nu poate fi identificat producătorul produsului, orice furnizor este considerat drept producător, cu excepția cazului în care acesta comunică persoanei prejudiciate, în termen util, identitatea producătorului sau a persoanei care i-a furnizat produsul. Aceleași norme se aplică în cazul unui produs importat, în cazul în care pe acesta nu este indicată identitatea importatorului menționat la alineatul (2), chiar în cazul în care numele producătorului este indicat.Articolul 4Partea prejudiciată trebuie să facă proba prejudiciului, defectului și relației cauzale dintre defect și prejudiciu.Articolul 5În cazul în care, ca urmare a dispozițiilor prezentei directive, două sau mai multe persoane sunt răspunzătoare pentru același prejudiciu, răspunderea lor este solidară, fără a aduce atingere dispozițiilor de drept intern cu privire la acțiunea în regres.Articolul 6(1) Un produs are defecte atunci când nu oferă siguranța la care o persoană se poate aștepta, ținând seama de toate împrejurările, printre care:(a) prezentarea produsului;(b) utilizarea căreia îi este destinată în mod rațional produsul;(c) momentul punerii în circulație a produsului.(2) Un produs nu poate fi considerat defect pentru simplul motiv că un produs mai bun a fost pus în circulație ulterior.Articolul 7Producătorul nu este răspunzător, în conformitate cu prezenta directivă, în cazul în care dovedește că:(a) nu a pus produsul în circulație;(b) ținând seama de împrejurări, este probabil ca defectul care a provocat prejudiciul să nu fi existat atunci când producătorul a pus în circulație produsul sau că respectivul defect a apărut de îndată după punerea lui în circulație sau(c) nu a fabricat produsul nici pentru vânzare sau pentru orice altă formă de distribuție cu scop economic, nici nu l-a fabricat sau distribuit în cadrul activității sale profesionale sau(d) defectul se datorează conformității produsului cu normele imperative emise de autoritățile publice sau(e) stadiul cunoștințelor științifice și tehnice în momentul punerii în circulație a produsului nu permitea descoperirea existenței defectului sau(f) în cazul producătorului unei părți componente, defectul este datorat concepției produsului în care a fost incorporată partea componentă sau instrucțiunilor date de fabricantul produsului.Articolul 8(1) Fără a aduce atingere dispozițiilor legislației interne referitoare la acțiunea în regres, răspunderea producătorului nu trebuie redusă atunci când prejudiciul este provocat atât de un defect al produsului, cât și de actele sau omisiunea unei terțe părți.(2) Răspunderea producătorului poate fi redusă sau suspendată, ținând seama de toate împrejurările, atunci când prejudiciul este provocat atât de un defect al produsului, cât și din vina persoanei prejudiciate sau a oricărei persoane pentru care răspunde persoana prejudiciată.Articolul 9În sensul articolului 1, "prejudiciu" reprezintă:(a) prejudiciul cauzat prin deces sau leziuni corporale;(b) prejudiciul sau distrugerea oricărui bun, altul decât produsul cu defecte, cu un prag minim de 500 ECU, cu condiția ca bunul:(i) să fie în mod normal destinat utilizării sau consumului privat și(ii) să fie utilizat de persoana prejudiciată mai ales pentru uz propriu sau pentru consum privat.Prezentul articol nu aduce atingere dispozițiilor de drept intern privind daunele morale.Articolul 10(1) Statele membre prevăd în legislația lor ca acțiunea în despăgubiri prevăzută de prezenta directivă să se prescrise după trei ani. Prescripția începe să curgă de la data la care reclamantul a cunoscut sau ar fi trebuit să cunoască prejudiciul, defectul sau identitatea producătorului.(2) Prezenta directivă nu aduce atingere legislației statelor membre care reglementează suspendarea sau întreruperea prescripției.Articolul 11Statele membre prevăd în legislația lor că drepturile conferite persoanei prejudiciate în temeiul prezentei directive se sting la expirarea unui termen de zece ani de la data la care producătorul a pus în circulație produsul care a provocat prejudicii, cu excepția cazului în care persoana prejudiciată a inițiat, în această perioadă, o procedură judiciară împotriva producătorului.Articolul 12Răspunderea producătorului, care decurge din prezenta directivă, nu poate fi limitată sau exclusă, în ceea ce privește persoana prejudiciată, de o clauză care să îi limiteze răspunderea sau să îl exonereze de răspundere.Articolul 13Prezenta directivă nu aduce atingere drepturilor pe care persoana prejudiciată le poate exercita în conformitate cu normele din legislația privind răspunderea contractuală sau extracontractuală sau pe baza unui regim special de răspundere existent la data notificării directivei.Articolul 14Prezenta directivă nu se aplică prejudiciilor cauzate de accidentele nucleare reglementate de convenții internaționale ratificate de statele membre.Articolul 15(1) Fiecare stat membru poate:(a) prin derogare de la articolul 2, să prevadă în legislația sa că, în sensul articolului 1 din prezenta directivă, "produs" reprezintă și produsele agricole primare și vânatul;(b) prin derogare de la articolul 7 litera (e), să mențină sau, sub rezerva procedurii menționate la alineatul (2) din prezentul articol, să prevadă în legislația sa că producătorul este răspunzător, chiar în cazul în care dovedește că stadiul cunoștințelor științifice și tehnice din momentul în care a pus în circulație produsul nu permitea descoperirea existenței defectului.(2) Un stat membru care dorește să introducă măsura prevăzută la alineatul (1) litera (b) comunică Comisiei textul măsurii propuse. Comisia informează celelalte state membre despre aceasta.Statul membru interesat suspendă temporar măsura propusă pentru o perioadă de nouă luni de la informarea Comisiei, cu condiția ca, între timp, Comisia să nu fi prezentat Consiliului o propunere de modificare a prezentei directive cu privire la materialul avut în vedere. Cu toate acestea, în cazul în care în interval de trei luni de la primirea informației menționate, Comisia nu comunică statului membru interesat intenția de a prezenta o astfel de propunere Consiliului, respectivul stat membru poate adopta de îndată măsura prevăzută.În cazul în care Comisia prezintă Consiliului propunerea de modificare a respectivei directive în intervalul de nouă luni menționat, statul membru respectiv suspendă temporar măsura prevăzută pentru o perioadă de încă optsprezece luni, cu începere de la data prezentării propunerii.(3) În termen de zece ani de la data notificării prezentei directive, Comisia înaintează Consiliului un raport privind efectele hotărârilor judecătorești asupra protecției consumatorului și funcționării pieței comune, cu privire la aplicarea articolului 7 litera (e) și a alineatului (1) litera (b) din prezentul articol. Pe baza acestui raport, Consiliul, hotărând la propunerea Comisiei, în temeiul articolului 100 din tratat, decide asupra abrogării articolului 7 litera (e).Articolul 16(1) Fiecare stat membru poate stabili că răspunderea totală a producătorului pentru prejudiciile constând în deces sau leziuni corporale, provocate de produse identice care au același defect, se limitează la o sumă care nu poate fi mai mică de 70 milioane ECU.(2) În termen de zece ani de la data notificării prezentei directive, Comisia înaintează Consiliului un raport privind efectele asupra protecției consumatorilor și funcționării pieței comune ale punerii în aplicare a limitei financiare privind răspunderea statelor membre care au uzat de posibilitatea prevăzută la alineatul (1). Pe baza acestui raport, Consiliul, hotărând la propunerea Comisiei, în temeiul articolului 100 din tratat, decide asupra abrogării alineatului (1).Articolul 17Prezenta directivă nu se aplică produselor puse în circulație înainte de data intrării în vigoare a dispozițiilor prevăzute de articolul 19.Articolul 18(1) În sensul prezentei directive, ECU este definit de Regulamentul (CEE) nr. 3180/78 [4], astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CEE) nr. 2626/84 [5]. Echivalentul în moneda națională este inițial cel calculat la rata aplicabilă la data adoptării prezentei directive.(2) Din cinci în cinci ani, Consiliul, hotărând la propunerea Comisiei, examinează și, după caz, revizuiește sumele prevăzute de prezenta directivă, ținând seama de tendințele economice și monetare din Comunitate.Articolul 19(1) Statele membre pun în aplicare actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive în termen de trei ani de la data notificării acesteia. Statele membre informează de îndată Comisia cu privire la aceasta [6].(2) Procedura menționată la articolul 15 alineatul (2) se aplică începând cu data notificării prezentei directive.Articolul 20Comisiei îi sunt comunicate de statele membre textele principalelor dispoziții de drept intern pe care le adoptă ulterior în domeniul reglementat de prezenta directivă.Articolul 21Din cinci în cinci ani, Comisia prezintă Consiliului un raport privind aplicarea prezentei directive și, după caz, înaintează propuneri corespunzătoare.Articolul 22Prezenta directivă se adresează statelor membre.Adoptată la Bruxelles, 25 iulie 1985.Pentru ConsiliuPreședinteleJ. Poos[1] JO C 241, 14.10.1976, p. 9, și JO C 271, 26.10.1979, p. 3.[2] JO C 127, 21.5.1979, p. 61.[3] JO C 114, 7.5.1979, p. 15.[4] JO L 379, 30.12.1978, p. 1.[5] JO L 247, 16.9.1984, p. 1.[6] Prezenta directivă a fost notificată statelor membre la 30 iulie 1985.--------------------------------------------------


title: Directiva Consiliului din 26 iunie 1964 privind problemele de inspecție veterinară care afectează schimburile intracomunitare cu bovine și porcine

text:
               03/Volumul 01

               RO

               Jurnalul Ofícial al Uniunii Europene

               10

         31964L0432

               P 121/1977

               JURNALUL OFÍCIAL AL UNIUNII EUROPENE

      DIRECTIVA CONSILIULUI

   din 26 iunie 1964
   privind problemele de inspecție veterinară care afectează schimburile intracomunitare cu bovine și porcine
   (64/432/CEE)
   CONSILIUL COMUNITĂȚII ECONOMICE EUROPENE,
   având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Economice Europene, în special articolele 43 și 100,
   având în vedere propunerea Comisiei,
   având în vedere avizul Parlamentului European (1),
   având în vedere avizul Comitetului Economic și Social (2),
   întrucât Regulamentul nr. 20 al Consiliului privind realizarea treptată a unei organizări comune a piețelor în sectorul cărnii de porc (3) este deja în vigoare și urmează să se adopte un regulament asemănător pentru carnea de vită și de vițel și întrucât aceste regulamente se referă și la schimburile cu animale vii;
   întrucât Regulamentul nr. 20 înlocuiește numeroasele măsuri tradiționale de protecție a frontierelor cu un sistem unic destinat cu precădere să faciliteze schimburile intracomunitare; întrucât și regulamentul privind schimburile cu carne de vită și de vițel care urmează să fie adoptat are ca scop eliminarea obstacolelor din calea acestui tip de schimburi;
   întrucât punerea în aplicare a regulamentelor menționate anterior nu va produce efectele dorite atât timp cât cerințele de sănătate ale statelor membre vor continua să difere, îngreunând astfel schimburile intracomunitare cu bovine și porcine;
   întrucât, pentru eliminarea acestor diferențe, în cadrul politicii agricole comune și în paralel cu regulamentele deja adoptate sau în curs de adoptare, trebuie luate măsuri privind realizarea treptată a unei organizări comune a piețelor; întrucât dispozițiile statelor membre privind sănătatea animală trebuie să fie apropiate în consecință;
   întrucât, în temeiul articolului 36 din tratat, dreptul statelor membre de a menține interdicțiile sau restricțiile la importuri, exporturi sau produse în tranzit din motive de protecție a sănătății și vieții oamenilor și animalelor nu le scutește pe acestea de obligația de a apropia dispozițiile de reglementare a acestor interdicții și restricții, în măsura în care diferențele dintre aceste dispoziții îngreunează punerea în aplicare și funcționarea politicii agricole comune;
   întrucât, în contextul acestei apropieri, țara exportatoare trebuie să aibă obligația de a se asigura că bovinele și porcinele de reproducere, de rentă sau pentru sacrificare destinate schimburilor intracomunitare, locurile de proveniență și încărcare a animalelor în cauză și mijloacele de transport folosite respectă anumite cerințe de sănătate animală, garantând astfel că animalele nu constituie o sursă de boli contagioase sau infecțioase;
   întrucât, pentru a asigura statele membre cu privire la respectarea acestor cerințe, trebuie să se prevadă eliberarea de către un medic veterinar oficial a unui certificat de sănătate care să însoțească animalele până la destinație;
   întrucât statele membre trebuie să aibă dreptul de a interzice introducerea bovinelor și porcinelor pe teritoriul lor, dacă se constată că acestea sunt bolnave sau sunt suspecte de contaminare cu o boală contagioasă sau infecțioasă, dacă pot răspândi astfel de boli fără a fi bolnave sau dacă nu respectă cerințele comunitare de sănătate animală;
   întrucât nu este justificat ca statelor membre să li se permită să refuze introducerea bovinelor și porcinelor pe teritoriul lor din alte motive decât de sănătate animală și întrucât, prin urmare, la cererea sa sau a reprezentantului său, expeditorului ar trebui să i se permită să reexpedieze animalele în țara expeditoare, dacă nu există motive în baza căror acest lucru nu este posibil;
   întrucât, pentru a permite celor interesați să evalueze motivele care au stat la baza unei interdicții sau restricții, este necesar ca aceste motive să fie aduse la cunoștința expeditorului sau a mandatarului său și a autorității centrale competente din țara expeditoare;
   întrucât, în cazul în care apare o dispută între expeditor și autoritatea din statul membru de destinație privind justificarea interdicției sau restricției, ar trebui ca expeditorul să aibă posibilitatea de a obține avizul unui expert veterinar, pe care să îl poată alege dintr-o listă întocmită de către Comisie;
   întrucât, în unele cazuri și pentru anumite categorii de animale, dispozițiile generale prevăzute de prezenta directivă pot să devină mai puțin stricte fără a implica riscuri pentru sănătate, în scopul de a permite statelor membre de destinație să acorde derogări generale sau speciale;
   întrucât, în anumite domenii care prezintă probleme speciale, apropierea dispozițiilor din statele membre nu poate avea loc înainte de efectuarea unui studiu mai detaliat;
   întrucât trebuie prevăzută o procedură de modificare simplificată pentru anexele B–D, deoarece normele care figurează în aceste anexe sunt de natură tehnică și sunt în schimbare; întrucât, în consecință, efectuarea acestor modificări după consultarea statelor membre ar trebui să îi fie încredințată Comisiei,
   ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
   Articolul 1
   Prezenta directivă se referă la schimburi intracomunitare cu animale de reproducere, de rentă sau pentru sacrificare din speciile bovină și porcină.
   Articolul 2
   În sensul prezentei directive:

               (a)

               „exploatație” înseamnă unitatea agricolă sau grajdul deținut de comerciant, aflat sub supraveghere oficială și situat pe teritoriul unui stat membru, unde sunt ținute sau crescute în mod obișnuit animale de reproducere, de rentă sau pentru sacrificare;

               (b)

               „animal pentru sacrificare” înseamnă animalul din speciile bovină sau porcină care, imediat după sosirea în țara de destinație, este destinat să ajungă direct în abator sau într-o piață aparținătoare unui abator și ale cărei reglementări prevăd ca animalele să ajungă, în special la ieșirea de pe piață, doar într-un abator desemnat de către autoritatea centrală competentă. În ultimul caz, animalele trebuie sacrificate în abatorul în cauză în termen de cel mult șaptezeci și două de ore de la intrarea în piață;

               (c)

               „animale de reproducere sau de rentă” înseamnă animalele din speciile bovină și porcină, altele decât cele prevăzute la litera (b), în special animalele destinate reproducerii, producției de lapte sau carne și cele destinate a fi folosite în agricultură;

               (d)

               „animal din specia bovină indemn de tuberculoză” înseamnă animalul din specia bovină care îndeplinește condițiile enumerate în anexa A (I) (1);

               (e)

               „șeptel de bovine oficial indemn de tuberculoză” înseamnă șeptelul de bovine care îndeplinește condițiile prevăzute în anexa A (I) (2);

               (f)

               „animal din specia bovină indemn de bruceloză” înseamnă animalul din specia bovină care îndeplinește condițiile prevăzute în anexa A (II) (1);

               (g)

               „șeptel de bovine oficial indemn de bruceloză” înseamnă șeptelul de bovine care îndeplinește condițiile prevăzute în anexa A (II) (A) (2);

               (h)

               „șeptel de bovine indemn de bruceloză” înseamnă șeptelul de bovine care îndeplinește condițiile prevăzute în anexa A (II) (A) (3);

               (i)

               „animal din specia porcină indemn de bruceloză” înseamnă animalul din specia porcină care îndeplinește condițiile prevăzute în anexa A (II) (B) (1);

               (k)

               „șeptel de porcine indemn de bruceloză” înseamnă șeptelul de porcine care îndeplinește condițiile prevăzute în anexa A (II) (B) (2);

               (l)

               „zonă indemnă de epizootii” înseamnă o suprafață cu diametrul de 20 km în care, conform constatărilor oficiale, într-un interval de cel puțin 30 de zile înainte de încărcare, nu a existat:

                           (i)

                           pentru animalele din specia bovină: nici un caz de febră aftoasă;

                           (ii)

                           pentru animalele din specia porcină: nici un caz de febră aftoasă, pestă porcină sau paralizie porcină contagioasă (boala Teschen);

               (m)

               „boli cu notificare obligatorie” înseamnă bolile enumerate în anexa E;

               (n)

               „medic veterinar oficial” înseamnă medicul veterinar desemnat de către autoritatea centrală competentă a statului membru;

               (o)

               „țară exportatoare” înseamnă statul membru din care animalele din specia bovină și porcină sunt trimise în alt stat membru;

               (p)

               „țară de destinație” înseamnă statul membru în care animalele din specia bovină și porcină sunt trimise de către un alt stat membru.

         Articolul 3
   (1)   De pe teritoriul său, statul membru trimite pe teritoriul altui stat membru numai bovinele și porcinele care îndeplinesc condițiile generale prevăzute la alineatul (2), ținând seama, dacă este necesar, de dispozițiile alineatului (7), și condițiile speciale prevăzute pentru anumite categorii de animale din specia bovină și porcină la alineatele (3)–(6).
   (2)   Este obligatoriu ca animalele din specia bovină și porcină reglementate de prezenta directivă:

               (a)

               să nu prezinte semne clinice de boală în ziua încărcării;

               (b)

               să provină dintr-o exploatație care îndeplinește următoarele condiții:

                           (i)

                           este situată în centrul unei zone indemne de epizootii;

                           (ii)

                           cu cel puțin trei luni înainte de încărcare, a fost indemnă de febră aftoasă și bruceloză bovină în cazul bovinelor și de febră aftoasă, bruceloză bovină și porcină, pestă porcină și paralizie porcină contagioasă (boala Teschen) în cazul porcinelor;

                           (iii)

                           cu cel puțin 30 de zile înaintea efectuării transportului, a fost indemnă de toate celelalte boli cu notificare obligatorie și care sunt contagioase sau infecțioase pentru specia în cauză;

               (c)

               în cazul animalelor de reproducere și rentă, să rămână în exploatația prevăzută la alineatul (2) litera (b) în cele 30 de zile anterioare încărcării. Medicul veterinar oficial poate certifica faptul că animalele au rămas în exploatație în timpul celor 30 de zile anterioare încărcării, în cazul animalelor identificate în modul prevăzut la litera (d) și plasate sub supraveghere veterinară oficială, fiind astfel posibil să se certifice că aparțin exploatației în cauză;

               (d)

               să fie identificate printr-o crotalie oficială sau aprobată oficial sau, în cazul porcinelor, printr-o ștampilă de identificare permanentă;

               (e)

               să fie trimise de la exploatație direct la locul de încărcare:

                           (i)

                           fără a intra în contact cu animale biongulate, altele decât bovinele și porcinele care îndeplinesc condițiile prevăzute pentru schimburile intracomunitare;

                           (ii)

                           prin separarea animalor de reproducere sau de rentă de animalele pentru sacrificare;

                           (iii)

                           în mijloace de transport sau containere curățate și dezinfectate în prealabil cu un dezinfectant autorizat oficial în țara exportatoare;

               (f)

               să fie încărcate pentru transportul în țara de destinație conform condițiilor prevăzute la litera (e), într-un loc prevăzut în acest scop și situat în centrul unei zone indemne de epizootii;

               (g)

               după încărcare, să fie trimise direct și în cel mai scurt timp la punctul de control la frontieră al țării exportatoare;

               (h)

               să fie însoțite, pe durata transportului către țara de destinație, de un certificat de sănătate animală conform anexei F (Modelele I–IV) care se completează în ziua încărcării, cel puțin în limba țării de destinație, și a cărui perioadă de valabilitate este de zece zile.

         (3)   De asemenea, este obligatoriu ca bovinele de reproducere sau de rentă:

               (a)

               să fi fost vaccinate cu cel puțin 15 zile și cu cel mult patru luni înainte de încărcare împotriva febrei aftoase de tip A, O și C cu un vaccin cu virus inactivat, agreat și controlat de către autoritatea competentă din țara exportatoare;

               (b)

               să provină dintr-un șeptel de bovine oficial indemn de tuberculoză, să fie indemne de tuberculoză și, în special, să prezinte rezultate negative la testul cutanat cu tuberculină efectuat în conformitate cu dispozițiile din anexele A și B;

               (c)

               să provină dintr-un șeptel de bovine oficial indemn de bruceloză, să fie indemne de bruceloză și, în special, să prezinte un număr de brucele mai mic de 30 de unități internaționale de aglutinare per mililitru la testul de seroaglutinare efectuat în conformitate cu dispozițiile din anexele A și C;

               (d)

               în cazul vacilor de lapte, să nu prezinte semne clinice de mastită; în afară de aceasta, la analiza efectuată conform dispozițiilor din anexa D, laptele nu trebuie să prezinte nici un semn caracteristic de stare inflamatorie sau de germeni patogeni.

         (4)   În afară de aceasta, porcinele de reproducere sau de rentă trebuie să provină din șepteluri porcine indemne de bruceloză, să fie indemne de bruceloză și, în special, să prezinte un număr de brucele mai mic de 30 de unități internaționale de aglutinare per mililitru la testul de seroaglutinare efectuat în conformitate cu dispozițiile din anexele A și C; efectuarea testului de seroaglutinare se impune doar pentru porcinele cu o greutate mai mare de 25 de kilograme.
   (5)   De asemenea, animalele pentru sacrificare nu trebuie să fie bovine sau porcine care urmează să fie sacrificate în cadrul unui program de eradicare a bolilor contagioase infecțioase dintr-un stat membru.
   (6)   Dacă sunt mai mari de patru luni, bovinele pentru sacrificare trebuie să întrunească și următoarele condiții:

               (a)

               să fi fost vaccinate cu cel puțin 15 zile și cu cel mult patru luni înainte de încărcare împotriva febrei aftoase de tip A, O și C cu un vaccin cu virus inactivat, agreat și controlat de către autoritatea competentă din țara exportatoare; totuși, perioada de valabilitate a vaccinului se prelungește la 12 luni în cazul bovinelor revaccinate în statele membre unde aceste animale sunt vaccinate anual și unde se practică sacrificarea sistematică a acestora în cazul contaminării cu febră aftoasă;

               (b)

               dacă nu provin dintr-un șeptel de bovine oficial indemn de tuberculoză, să prezinte rezultate negative la testul cutanat cu tuberculină efectuat în conformitate cu dispozițiile din anexele A și B;

               (c)

               dacă nu provin dintr-un șeptel de bovine oficial indemn de bruceloză sau dintr-un șeptel indemn de bruceloză, să prezinte un număr de brucele mai mic de 30 unități internaționale de aglutinare per mililitru la testul de seroaglutinare efectuat în conformitate cu dispozițiile din anexele A și C.

         (7)   Pentru schimburile intracomunitare sunt admise, de asemenea, animalele de reproducere sau de rentă sau animalele pentru sacrificare achiziționate pe o piață agreată oficial în vederea transportării în alt stat membru, cu condiția ca piața să îndeplinească următoarele condiții:

               (a)

               să se afle sub supravegherea unui medic veterinar oficial;

               (b)

               să fie situată în centrul unei zone indemne de epizootii și într-un loc în care nu este organizată o altă piață de animale vii în aceeași zi;

               (c)

               după dezinfecție, să fie folosită numai pentru animale de reproducere sau de rentă sau pentru animale pentru sacrificare care îndeplinesc cerințele privind schimburile intracomunitare conform alineatelor (2)–(6) și articolului 4, în cazul în care aceste condiții se aplică speciei în cauză. Dispozițiile de la alineatul (2) litera (e) trebuie îndeplinite cu precădere atunci când animalele sunt trimise pe piață. Înainte de a fi luate din exploatație sau de pe o piață care respectă dispozițiile prezentului alineat și transportate la locul de încărcare, animalele pot fi duse la un punct de grupare aflat sub control oficial, dacă acesta îndeplinește condițiile prevăzute pentru piețe.
               Din piața sau locul de grupare, animalele achiziționate în astfel de piețe trebuie să fie trimise direct la punctul de încărcare conform dispozițiilor alineatului (2) literele (e) și (g) și expediate în țara de destinație.
               Perioada în care aceste animale sunt adunate în afara exploatației de origine, în special în piață, la punctul de grupare sau de încărcare, trebuie să fie cuprinsă în cele 30 de zile prevăzute la alineatul (2) litera (c), dar nu poate depăși patru zile.

         (8)   Țara exportatoare desemnează piețele agreate pentru animalele de reproducere sau de rentă și pentru animalele pentru sacrificare prevăzute la alineatul (7). Țara exportatoare comunică piețele agreate autorităților centrale competente din celelalte state membre și Comisiei.
   (9)   Țara exportatoare stabilește procedura de supraveghere oficială a piețelor și punctelor de grupare prevăzute la alineatul (7) și se asigură că acestea sunt supravegheate.
   (10)   În cazul prevăzut la alineatul (7), în certificatele de sănătate se introduc mențiunile corespunzătoare, conform anexei F (Modelele I–IV).
   (11)   Țara exportatoare stabilește procedura de supraveghere oficială a grajdurilor comercianților și se asigură că acestea sunt supravegheate.
   (12)   Dacă exploatația sau zona în care este situată exploatația face obiectul unor interdicții oficiale ca urmare a izbucnirii unei boli contagioase sau infecțioase pentru specia în cauză, termenele prevăzute la alineatul (2) litera (b) punctele (ii) și (iii) și articolul 2 litera (l) intră în vigoare la data suspendării oficiale a interdicțiilor.
   Articolul 4
   (1)   Înainte de ziua încărcării, animalele destinate schimburile intracomunitare trebuie să se afle pe teritoriul statului membru exportator:

               (a)

               de cel puțin șase luni, pentru animalele de reproducere sau de rentă;

               (b)

               de cel puțin trei luni, pentru animalele pentru sacrificare.

         Dacă animalele în cauză au mai puțin de șase, respectiv trei luni, acestea trebuie să se afle pe teritoriul statului membru exportator de la naștere.
   (2)   În toate cazurile prevăzute la alineatul (1), în certificatele de sănătate se introduc mențiunile corespunzătoare conform anexei F (Modelele I–IV).
   Articolul 5
   Dacă vaccinurile prevăzute la articolul 3 alineatul (3) litera (a) și la alineatul (6) litera (a) nu sunt fabricate într-un stat membru, ele trebuie achiziționate dintr-un alt stat membru, cu excepția cazului în care datele științifice noi sau inexistența vaccinurilor, considerate corespunzătoare până la momentul respectiv, impune achiziționarea lor din exteriorul Comunității Economice Europene. În cazul izbucnirii febrei aftoase de alt tip decât A, O sau C sau al unor variante ale acestor tipuri, pentru a căror combatere vaccinurile folosite în mod curent nu oferă protecție sau oferă o protecție insuficientă, statul membru poate adopta măsurile de urgență necesare pentru adaptarea formulelor de vaccinare și pentru folosirea corespunzătoare a acestora. În același timp, statul membru informează celelalte state membre și Comisia cu privire la aceasta. Comisia poate organiza discuții cu privire la măsurile adoptate și care trebuie adoptate eventual.
   Articolul 6
   (1)   Statul membru comunică celorlalte state membre și Comisiei lista punctelor de frontieră care trebuie folosite la introducerea pe teritoriul său a animalelor din specia bovină și porcină.
   Cu condiția respectării dispozițiilor privind sănătatea animală, punctele de frontieră sunt alese ținând seama de circuitele comerciale și de toate mijloacele de transport care pot fi utilizate.
   (2)   Țara de destinație poate solicita expeditorului sau mandatarului său să îi comunice în avans intrarea pe teritoriul său a unui transport de animale din specia bovină sau porcină, specia, tipul și numărul de animale, punctul de frontieră și timpul de sosire estimat. Cu toate acestea, țara de destinație nu poate solicita comunicarea acestor informații cu mai mult de 48 de ore înainte de sosirea transportului pe teritoriul său.
   (3)   Țara de destinație poate interzice introducerea pe teritoriul său a animalelor din specia bovină și porcină dacă, în urma examinării efectuate la punctul de frontieră, medicul veterinar oficial constată că:

               (a)

               animalele sunt afectate, suspecte de a fi afectate sau sunt contaminate cu o boală cu notificare obligatorie;

               (b)

               dispozițiile articolelor 3 și 4 nu au fost respectate în privința acestor animale.

         Țara de destinație poate adopta măsurile necesare, inclusiv carantina, pentru a clarifica situația animalelor suspecte de a fi afectate sau contaminate cu o boală cu notificare obligatorie sau care reprezintă un pericol de răspândire a unor astfel de boli.
   Deciziile adoptate în conformitate cu prima sau a doua teză trebuie să autorizeze reintroducerea animalelor, la cererea expeditorului sau a mandatarului său, cu condiția să nu contravină cerințelor de sănătate.
   (4)   Dacă introducerea animalelor a fost interzisă pe baza oricăruia dintre motivele prevăzute la articolul 3 litera (a) și țara exportatoare sau țara de tranzit, după caz, nu autorizează reintroducerea acestora în termen de opt ore, autoritatea competentă din țara de destinație poate dispune sacrificarea sau distrugerea animalelor.
   (5)   În conformitate cu cerințele de sănătate animală, după sosirea animalelor pentru sacrificare la abator, acestea trebuie sacrificate cât mai repede posibil. Animalele pentru sacrificare care, la sosirea în țara de destinație, sunt trimise direct pe o piață care aparține de un abator ale cărui reglementări impun ca animalele, în special la ieșirea de pe piață, să nu poată fi duse decât într-un abator agreat în acest scop de către autoritatea centrală competentă, trebuie sacrificate cel târziu la 72 de ore de la sosirea în piață.
   Din motive de sănătate animală, autoritatea competentă a țării de destinație poate desemna abatorul la care trebuie trimise animalele în cauză.
   (6)   În cazul în care, după introducerea pe teritoriul țării de destinație a animalelor de reproducere sau de rentă, se constată fapte care justifică aplicarea alineatului (3) prima teză, autoritatea centrală competentă din țara exportatoare trebuie să efectueze, la cererea autorității centrale competente din țara de destinație, cercetările necesare și să îi comunice rezultatul fără întârziere.
   (7)   Deciziile pe care autoritatea competentă le adoptă conform alineatelor (3)-(5) trebuie comunicate exportatorului sau mandatarului său împreună cu motivele care stau la baza deciziilor în cauză. Deciziile motivate trebuie comunicate solicitantului în scris, cu mențiunea căilor de atac de care acesta dispune în conformitate cu legislația existentă, precum și forma și termenele în care aceste căi de atac sunt deschise. De asemenea, deciziile trebuie comunicate autorității centrale competente din țara exportatoare.
   Articolul 7
   (1)   Țările de destinație pot acorda uneia sau mai multor țări exportatoare autorizații generale sau limitate la cazuri specifice, în baza cărora pot fi introduse pe teritoriul lor:

               A.

                  Bovinele de reproducere, de rentă sau pentru sacrificare:

                           (a)

                           care, prin derogare de la articolul 3 alineatul (3) litera (a) sau alineatul (6) litera (a), nu au fost vaccinate împotriva febrei aftoase, dacă în țara exportatoare și în țările de tranzit nu a fost înregistrat oficial nici un caz de febră aftoasă cu cel puțin șase luni înainte de data încărcării;

                           (b)

                           care, prin derogare de la articolul 3 alineatul (3) litera (a) sau alineatul (6) litera (a), au fost tratate cu ser împotriva febrei aftoase cu cel mult zece zile înainte de încărcare, cu un ser împotriva febrei aftoase agreat și controlat de către autoritatea competentă a țării exportatoare și autorizat de către autoritatea competentă din țara de destinație.

               B.

                  Bovinele de reproducere și de rentă care, prin derogare de la articolul 3 alineatul (3) litera (c), provin dintr-un șeptel bovin indemn de bruceloză.

               C.

                  Bovinele pentru sacrificare:

                           (a)

                           care, prin derogare de la articolul 3 alineatul (6) litera (b), au reacționat pozitiv la un test cutanat cu tuberculină;

                           (b)

                           care, prin derogare de la articolul 3 alineatul (6) litera (c), au prezentat un număr de brucele egal cu sau mai mare de 30 de unități internaționale de aglutinare per mililitru la testul de seroaglutinare.

         (2)   Când o țară de destinație acordă o autorizație generală conform alineatului (1), aceasta informează imediat celelalte state membre și Comisia cu privire la aceasta.
   (3)   Când o țară de destinație acordă o autorizație prevăzută la alineatul (1), în cazul operațiunilor de tranzit, este necesară obținerea unei autorizații corespunzătoare din partea țărilor de tranzit în cauză.
   (4)   Țările exportatoare iau toate măsurile necesare pentru ca în certificatele de sănătate să se menționeze utilizarea uneia dintre posibilitățile prevăzute la alineatul (1), pe baza modelelor din anexa F (Modelele I și II).
   Articolul 8
   Până la intrarea în vigoare a unor eventuale dispoziții ale Comunității Economice Europene, prezenta directivă nu afectează dispozițiile statelor membre referitoare la:

               (a)

               animalele din specia bovină și porcină cărora li s-au administrat antibiotice, estrogeni sau tireostatice;

               (b)

               prevenirea trichinozei, cu condiția ca aceste dispoziții să nu se aplice în mod discriminatoriu, în special cu privire la punerea în aplicare a cercetării sistematice pentru descoperirea trichinozei în statele membre exportatoare.

         Articolul 9
   (1)   Dacă introducerea pe teritoriul său a bovinelor sau porcinelor din alt stat membru comportă pericolul răspândirii epizootiilor, statul membru poate adopta următoarele măsuri:

               (a)

               în cazul izbucnirii unei epizootii în celălalt stat membru, acesta poate interzice sau restricționa temporar introducerea bovinelor sau porcinelor din zonele afectate ale statului membru în cauză;

               (b)

               în cazul răspândirii unei epizootii sau al izbucnirii unei alte boli contagioase sau infecțioase grave, acesta poate interzice sau restricționa temporar introducerea de bovine sau porcine din orice zonă de pe teritoriul statului în cauză.

         (2)   Măsurile pe care un stat membru le adoptă în temeiul alineatului (1) trebuie comunicate în termen de zece zile lucrătoare celuilalt stat membru și Comisiei, cu menționarea clară a motivelor.
   (3)   Dacă statul membru interesat consideră că interdicția sau restricția prevăzută la alineatul (1) nu se justifică, acesta se poate adresa Comisiei pentru a solicita începerea imediată a discuțiilor.
   Articolul 10
   (1)   Prezenta directivă nu afectează căile de atac existente în cadrul legislației în vigoare în statele membre împotriva deciziilor pe care autoritățile competente le adoptă în conformitate cu prezenta directivă.
   (2)   Statul membru acordă exportatorilor ale căror bovine și porcine au făcut obiectul măsurilor prevăzute la articolul 6 alineatul (3) dreptul de a obține, înainte ca autoritatea competentă să adopte alte măsuri, cu excepția sacrificării sau distrugerii animalelor în cazul în care acest lucru este indispensabil din motive de sănătate animală, opinia unui expert veterinar pentru a stabili dacă sunt îndeplinite condițiile prevăzute la articolul 6 alineatul (3).
   Expertul veterinar trebuie să fie cetățean al unui stat membru, altul decât țara exportatoare sau țara de destinație.
   La propunerea statelor membre, Comisia stabilește o listă a experților veterinari care pot fi instruiți în vederea elaborării unor astfel de avize. După consultarea statelor membre, Comisia stabilește modalitățile de aplicare generale, în special în ceea ce privește procedura de elaborare a acestor avize.
   Articolul 11
   Dacă dispozițiile Comunității privind importurile de bovine și porcine din țări terțe nu se aplică la intrarea în vigoare a prezentei directive, până la aplicarea acesteia dispozițiile naționale referitoare la bovinele și porcinele importate din țările în cauză nu trebuie să aibă un caracter mai favorabil decât dispozițiile de reglementare a schimburilor intracomunitare.
   Articolul 12
   Statele membre pun în aplicare dispozițiile legale, de reglementare și administrative necesare pentru a se conforma dispozițiilor prezentei directive și anexelor acesteia, în termen de douăsprezece luni de la notificarea acesteia, și informează imediat Comisia cu privire la aceasta.
   Articolul 13
   Prezenta directivă se adresează statelor membre.

      Adoptată la Bruxelles, 26 iunie 1964.

            Pentru Consiliu

            Președintele

         C. HÉGER

      (1)  JO 61, 19. 4.1963, p. 1254/63.

      (2)  JO 121, 29.7.1964, p. 2009/64.

      (3)  JO 30, 20. 4.1962, p. 945/62.
   ANEXA A
   I.   Bovine și șeptel de bovine indemne de tuberculoză
   1.   Se consideră că animalul din specia bovină care nu prezintă semne clinice de tuberculoză, nici reacții la testul cutanat cu tuberculină efectuat conform dispozițiilor din anexa B cu cel mult 30 de zile înainte de încărcare sau reacții specifice și care provine dintr-un șeptel de bovine oficial indemn de tuberculoză în sensul alineatului (2) este indemn de tuberculoză.
   2.   Se consideră că șeptelul de bovine este oficial indemn de tuberculoză dacă:

               (a)

               nici un animal nu prezintă semne clinice de tuberculoză;

               (b)

               animalele mai mari de șase săptămâni au reacționat negativ la cel puțin două teste cutanate cu tuberculină efectuate conform anexei B, primul la șase luni de la finalizarea dezinfecției stocului, al doilea șase luni mai târziu, iar următoarele la intervale de unu sau doi ani, în cazul statelor membre în care șeptelul de bovine se află în totalitate sub supraveghere veterinară oficială și rata de infectare cu tuberculoză nu depășește 1 %;

               (c)

               orice animal din specia bovină introdus în șeptel a fost însoțit de certificatul unui medic veterinar oficial care atestă că animalul a reacționat negativ la un test cutanat cu tuberculină efectuat conform criteriilor prevăzute în anexa B punctul 21 litera (a) și că provine dintr-un șeptel de bovine oficial indemn de tuberculoză.

         II.   Animale din specia bovină și porcină și șepteluri de bovine și porcine indemne de bruceloză
   A.   Bovine și șeptel de bovine

   1.   Se consideră că animalul din specia bovină care nu prezintă nici un semn clinic al bolii și care prezintă un număr de brucele mai mic de 30 unități internaționale de aglutinare per mililitru la testul de seroaglutinare efectuat în conformitate cu dispozițiile din anexa C, cu cel mult 30 de zile înainte de încărcare, și care provine dintr-un șeptel de bovine oficial indemn de bruceloză în sensul alineatului (2) este indemn de bruceloză. În plus, în cazul taurilor, sperma nu trebuie să conțină aglutinine brucelice.
   2.   Se consideră că șeptelul de bovine este oficial indemn de bruceloză dacă:

               (a)

               nu conține bovine vaccinate cu un vaccin viu împotriva brucelozei;

               (b)

               bovinele sunt indemne de semnele clinice ale brucelozei de cel puțin șase luni;

               (c)

               bovinele mai mari de douăsprezece luni:

                           (aa)

                           au prezentat un număr de brucele mai mic de 30 unități internaționale de aglutinare per mililitru la testele oficiale de seroaglutinare efectuate la intervale de șase luni conform anexei C; primul test de seroaglutinare poate fi înlocuit cu trei teste ale inelului efectuate la intervale de trei luni, cu condiția ca al doilea test de seroaglutinare să fie efectuat la cel puțin șase săptămâni după al treilea test al inelului;

                           (bb)

                           sunt verificate anual, pentru a stabili că bruceloza nu este prezentă, cu ajutorul a trei teste ale inelului efectuate la intervale de cel puțin trei luni sau două teste ale inelului și un test de seroaglutinare efectuate la intervale de cel puțin trei luni; dacă testul inelului nu poate fi efectuat, se efectuează două teste de seroaglutinare în fiecare an, la intervale de șase luni; în statele membre în care șeptelul de bovine se află în totalitate sub supraveghere veterinară oficială și rata de infectare cu Brucella nu depășește 1 %, este suficient să se efectueze două teste ale inelului pe an sau un test de seroaglutinare, dacă acestea nu pot fi efectuate.

               (d)

               orice animal din specia bovină introdus în șeptel a fost însoțit de certificatul unui medic veterinar oficial care atestă că, la testul de seroaglutinare efectuat cu cel mult 30 de zile înainte de intrarea în șeptel, animalul a prezentat un număr de brucele mai mic de 30 unități internaționale de aglutinare per mililitru și, în afară de aceasta, provine dintr-un șeptel de bovine oficial indemn de bruceloză.

         3.   Se consideră că șeptelul de bovine este indemn de bruceloză dacă:

               (a)

               prin derogare de la alineatul (2) litera (a), bovinele cu vârsta cuprinsă între cinci și opt luni sunt vaccinate doar cu vaccinul viu Buck 19;

               (b)

               bovinele îndeplinesc condițiile prevăzute la alineatul (2) literele (b), (c) și (d), bovinele mai tinere de 30 de luni putând să prezinte un număr de brucele egal cu sau mai mare de 30 unități internaționale de aglutinare per mililitru, dar mai mic de 80 unități internaționale de aglutinare per mililitru, reacția de fixare a complementului fiind negativă.

         B.   Porcine și șeptel de porcine

   1.   Se consideră indemn de bruceloză animalul din specia porcină care nu prezintă semne clinice de boală și care prezintă un număr de brucele mai mic de 30 de unități internaționale per mililitru și o reacție de fixare a complementului negativă la efectuarea testului de seroaglutinare conform anexei C cu cel mult 30 de zile înainte de încărcare și care provine dintr-un șeptel indemn de bruceloză în sensul alineatului (2); testul de seroaglutinare se efectuează numai în cazul porcinelor cu o greutate mai mare de 25 de kilograme.
   2.   Se consideră că șeptelul de porcine este indemn de bruceloză dacă:

               (a)

               de cel puțin un an nu s-au înregistrat cazuri de bruceloză sau semne care să indice prezența bolii. Dacă se observă astfel de semne, trebuie efectuate teste clinice, bacteriologice și eventual serologice, sub supraveghere oficială, pentru a se stabili că nu sunt simptome de bruceloză;

               (b)

               este situat în centrul unei suprafețe cu diametrul de 20 km în care nu s-a înregistrat oficial nici un caz de bruceloză porcină de cel puțin un an;

               (c)

               bovinele ținute în exploatație în aceeași perioadă sunt oficial indemne de bruceloză.

         ANEXA B
   Standarde de fabricație și utilizare a tuberculinelor
   1.   Testele cu tuberculină supravegheate oficial se efectuează cu tuberculină DPP (bovină) sau o tuberculină preparată pe un mediu sintetic și concentrată la temperatură ridicată.
   2.   Pentru controlul tuberculinei DPP se folosește o tuberculină standard conformă cu standardul internațional DPP de la Staatens Seruminstitut din Copenhaga.
   Tuberculina standard în cauză este furnizată de Centraal Diergeneeskundig Instituut, Afdeling, Rotterdam.
   3.   Pentru controlul tuberculinelor cunoscute sub numele de tuberculine „sintetice” se folosește o tuberculină conformă cu standardul internațional pentru tuberculină veche de la Staatens Seruminstitut din Copenhaga.
   Tuberculina standard în cauză este furnizată de Paul-Elrich-Institut din Frankfurt-am-Main.
   4.   Tuberculinele se prepară cu una dintre sușele BK de tip bovin menționate în cele ce urmează:

               (a)

               An5

               (b)

               Vallée

               (c)

               Behring.

         5.   pH-ul tuberculinelor trebuie să fie între 6,5 și 7.
   6.   Ca substanță conservantă în tuberculine se poate folosi numai fenol cu o concentrație de 0,5 %.
   7.   Cu condiția ca tuberculinele să fie păstrate la o temperatură de circa 4 °C, termenul de valabilitate al acestora este:

               (a)

               Tuberculine DPP lichide: șase luni
               Tuberculine DPP liofilizate: cinci ani;

               (b)

               Tuberculine cunoscute sub numele de tuberculine „sintetice”, nediluate: cinci ani
               diluate: doi ani.

         8.   Institutele de stat menționate în cele ce urmează sunt responsabile cu testarea tuberculinelor în țările respective:

               (a)   Germania:

               Paul-Ehrlich-Institut, Frankfurt-am-Main

               (b)   Belgia:

               Institut national de recherches vétérinaires, Bruxelles

               (c)   Franța:

               Laboratoire central de recherches vétérinaires, Alfort

               (d)   Marele Ducat al Luxemburgului:

               Institutul din țara furnizoare

               (e)   Italia:

               Istituto Superiore di Sanità, Roma

               (f)   Țările de Jos:

               Centraal Diergeneeskundig Instituut, Afdeling, Rotterdam.

         9.   Testările oficiale se efectuează fie cu tuberculine îmbuteliate gata de utilizare, fie cu un transport de tuberculine complet înainte de condiționare, doar dacă îmbutelierea are loc în prezența unui reprezentant al autorității competente.
   10.   Tuberculinele se testează prin metode biologice și, de asemenea, prin metoda chimică, în cazul tuberculinei DPP.
   11.   Tuberculinele trebuie să fie sterile.
   12.   Este necesară efectuarea unui test de inocuitate a tuberculinei privind netoxicitatea și absența proprietăților iritante, după cum urmează:

               (a)

               Netoxicitatea: testele trebuie efectuate pe șoareci și cobai.

                           Șoareci:

                           Se injectează 0,5 ml de tuberculină cutanat la doi șoareci cu greutatea între 16 și 20 g fiecare. Dacă în două ore nu apar semne clare de intoxicare, se poate deduce că produsul nu conține fenol în exces.

                           Cobai:

                           Cobaii trebuie să cântărească între 350 și 500 g. Cantitatea de tuberculină care se injectează trebuie să fie de 1 ml per 100 g de greutate vie. Se utilizează una dintre următoarele metode:

                           (aa)

                           tuberculina se injectează în pielea abdominală a doi cobai. Tuberculina poate fi considerată satisfăcătoare în cazul în care cobaii tratați în acest mod arată, timp de cel mult două zile, o infiltrare puternică, care se resoarbe din a treia zi, fără să producă necroze și care după șase zile nu mai este vizibilă. Dacă pe pielea abdominală apare necroză, sau dacă infiltrarea nu dispare în șase zile, tuberculina este respinsă.

                           (bb)

                           tuberculina se injectează intraperitonian la doi cobai. Animalele sunt ținute sub observație șase săptămâni, perioadă în care trebuie să nu prezinte simptome specifice sau scădere în greutate. La sfârșitul celor șase săptămâni animalele sunt sacrificate și se verifică dacă nu există leziuni tuberculare;
                           se fac în special incizii histologice în splină, ficat și plămâni. Aceeași procedură se aplică pentru orice animal care moare înainte de termenul prevăzut.

               (b)

               absența proprietăților iritante: se inoculează cutanat 2 500 unități internaționale (UI) de tuberculină într-un volum de 0,1 ml în pielea depilată de pe flancurile a doi cobai. După patruzeci de ore nu trebuie să existe reacții.

         13.   Tuberculinele trebuie analizate chimic pentru a determina cantitatea exactă de fenol și eventuala prezență a altor substanțe conservante.
   14.   Este necesară efectuarea unui test de nesensibilizare la tuberculină, după cum urmează:
   Se fac trei injecții, la intervale de cinci zile, cu 500 de unități internaționale de tuberculină într-un volum de 0,1 ml, la trei cobai care nu au mai fost folosiți la teste. Cobaii sunt testați după 15 zile cu o injecție cutanată cu aceeași cantitate de tuberculină. Cobaii nu trebuie să prezinte o reacție diferită de cea a cobailor care au aceeași greutate și care nu au fost folosiți la teste științifice de control efectuate cu aceeași cantitate de tuberculină.
   15.   Este necesară efectuarea unui test de activitate prin metoda chimică și metode biologice.

               (a)

               Metoda chimică: această metodă este valabilă pentru DPP și are la bază precipitarea tuberculo-proteinei cu acid tricloracetic. Conținutul de nitrogen se determină prin distilarea Kjedahl. Factorul de conversie a totalului de DPP nitrogen este 6,25.

               (b)

               Metode biologice: aceste metode se pot folosi pentru tuberculinele preparate în mediu sintetic și pentru DPP; ele au la bază comparația tuberculinelor testate cu tuberculine standard.

         16.   Standardul internațional pentru tuberculina veche conține 100 000 unități internaționale de aglutinare per mililitru.
   17.   Standardul internațional DPP se obține în stare liofilizată, o unitate internațională = 0,00002 mg de tuberculo-proteină. Fiola conține 2 mg de tuberculo-proteină.
   Tuberculinele supuse de fabricant testelor în institutele de stat menționate la alineatul (8) trebuie să aibă aceeași activitate ca tuberculinele standard, adică să conțină 100 000 unități internaționale per mililitru.

               (a)

                  Testarea activității pe cobai:

               Se folosesc cobai albinoși cu greutatea între 400 și 600 g.
               Cobaii trebuie să fie sănătoși și controlați prin palpare pentru a stabili dacă, la momentul inoculării tuberculinei, tonusul lor muscular a rămas normal, în pofida sensibilizării în prealabil.

                           (aa)

                           Cobaii sunt sensibilizați prin inocularea experimentală a cca 0,5 mg de bacili vii de tuberculoză în soluție salină fiziologică sub pielea de pe crupă sau de la ceafă.
                           Se folosește sușa de tip bovin, furnizată la cerere de Paul-Ehrlich-Institut din Frankfurt-am-Main. Nu se administrează doze excesive, deoarece cobaii trebuie aibă aceeași greutate până la testare.

                           (bb)

                           Indiferent de metoda de titrare utilizată, evaluarea trebuie să aibă întotdeauna la bază comparația tuberculinei testate cu tuberculina standard; rezultatul trebuie să fie exprimat în unități internaționale per ml.

               (b)

                  Testarea activității pe bovine:
               La testele pe bovine, reacțiile pe care tuberculina testată le produce la bovinele tuberculoase trebuie să fie aceleași cu reacțiile produse de aceeași cantitate de tuberculină standard.

         19.   Testele cu tuberculină trebuie efectuate cu o singură injecție cutanată în gât sau în crupă.
   20.   Cantitatea de tuberculină injectată trebuie să fie de 5 000 unități internaționale de DPP sau tuberculină sintetică.
   21.   Rezultatele testelor cutanate cu tuberculină se citesc după 72 de ore și se evaluează conform metodei de mai jos:

               (a)

               reacție negativă: se observă o umflătură mică, cu o creștere de maximum 2 mm a grosimii cutei de piele, fără semne clinice cum ar fi consistență ca de pastă, exudare, necroză, durere sau inflamare a vaselor și ganglionilor limfatici din zonă;

               (b)

               reacție pozitivă: dacă se observă semne clinice de tipul celor enumerate la litera (a) sau dacă grosimea cutei de piele crește cu mai mult de 2 mm.

         ANEXA C
   Bruceloza bovină
   A.   Teste de seroaglutinare

   1.   Serul standard de aglutinare trebuie să fie conform cu serul standard al Veterinary Laboratory, Weybridge, Surrey, Anglia.
   Fiola trebuie să conțină 1 000 unități internaționale de aglutinare (UI) obținute prin liofilizarea a 1 ml de ser de bovină.
   2.   Serul standard este furnizat de Bundesgesundheitsamt, Berlin.
   3.   Gradul de aglutinare a Brucella într-un ser este exprimat în unități internaționale per ml (ex. Ser X = 80 UI/ml).
   4.   Citirile seroaglutinării lente în eprubete sunt efectuate la 50 % sau la 75 % aglutinare, antigena folosită fiind titrată în condiții identice comparativ cu serul standard.
   5.   Aglutinabilitatea diverselor antigene în relație cu serul standard trebuie să se încadreze în următoarele limite:

               —

               dacă citirea se face la 50 %: între 1:600 și 1:1 000;

               —

               dacă citirea se face la 75 %: între 1:500 și 1:750.

         6.   La prepararea antigenei care urmează să fie folosită la aglutinarea în tub (metoda lentă) se folosesc sușele tip Weybridge nr. 99 și USDA 1119 sau orice altă sușă cu sensibilitate echivalentă.
   7.   Mediile de cultură utilizate pentru păstrarea sușei în laborator și pentru producerea de antigene nu trebuie să favorizeze disocierea bacteriană (S minus R); este preferabil să se folosească geloză de cartof.
   8.   Emulsia bacteriană se prepară din ser fiziologic (NaCl 8,5 ‰) fenolizat la 5 %. Nu se utilizează formol.
   9.   Institutele de stat menționate în cele ce urmează sunt responsabile cu testarea oficială a antigenelor:

               (a)   Germania:

               Bundesgesundheitsamt, Berlin

               (b)   Belgia:

               Institut national de recherches vétérinaires, Bruxelles

               (c)   Franța:

               Laboratoire central de recherches vétérinaires, Alfort

               (d)   Marele Ducat al Luxemburgului:

               Institutul din țara furnizoare

               (e)   Italia:

               Istituto Superiore di Sanità, Roma

               (f)   Țările de Jos:

               Centraal Diergeneeskundig Instituut, Afdeling, Rotterdam

         10.   Antigenele pot fi livrate în stare concentrată, cu condiția ca factorul de diluție care trebuie utilizat să fie indicat pe eticheta recipientului.
   11.   Pentru efectuarea testului de seroaglutinare, se prepară cel puțin trei diluții pentru fiecare ser. Diluțiile serului suspect sunt preparate astfel încât citirea reacției la limita de infecție să aibă loc în eprubeta mediană. Dacă în eprubeta în cauză are loc o reacție pozitivă, serul suspect conține minimum 30 de unități internaționale de aglutinare per mililitru.
   B.   Testul inelului

   12.   Testul inelului se efectuează pentru fiecare recipient de lapte de la fermă.
   13.   Antigena standard care se folosește trebuie să provină de la unul dintre institutele menționate la alineatul (9) literele (a) și (f).
   14.   Antigena se poate colora numai cu hematoxilină sau tetrazoliu; se preferă hematoxilina.
   15.   Testul de reacție se efectuează în eprubete cu diametrul de 8–10 mm.
   16.   Testul de reacție se efectuează cu 1 ml de lapte la care se adaugă 0,05 ml de antigenă colorată.
   17.   Amestecul de lapte și antigenă se incubează la 37 °C timp de cel puțin 45 de minute și de cel mult 60 de minute.
   18.   Testul de reacție trebuie efectuat după aproximativ 18 ore de la muls și evaluat conform următoarelor criterii:

               (a)   reacție negativă:

               lapte colorat, spumă incoloră;

               (b)   reacție pozitivă:

               lapte și spumă colorate identic sau lapte incolor și spumă colorată.

         19.   Nu se adaugă formol în eșantion. Singurul produs care se poate adăuga este clorura de mercur în soluție de 0,2 ‰ și, în acest caz, proporția dintre cantitatea de lapte și soluția de clorură de mercur trebuie să fie de 10 la 1.
   ANEXA D
   Analiza laptelui
   1.   Analizele laptelui se efectuează în laboratoare oficiale sau aprobate oficial.
   2.   Eșantioanele de lapte se prelevează în următoarele condiții:

               (a)

               ugerele trebuie întâi dezinfectate cu alcool 70 %;

               (b)

               în timpul umplerii, eprubetele se țin înclinate;

               (c)

               eșantioanele de lapte se prelevează la începutul mulsului, după eliminarea primelor jeturi din fiecare uger;

               (d)

               se ia un eșantion din fiecare perimetru; laptele din aceste eșantioane nu se amestecă;

               (e)

               fiecare eșantion conține cel puțin 10 ml de lapte;

               (f)

               dacă este necesară o substanță conservantă, se folosește acid boric la 0,5 %;

               (g)

               fiecare tub are o etichetă cu informațiile următoare:

                           —

                           numărul crotaliei sau orice alt mijloc de identificare a animalului;

                           —

                           denumirea perimetrului;

                           —

                           data și ora prelevării eșantionului;

               (h)

               mostrele sunt însoțite de un document care conține următoarele informații:

                           —

                           numele și adresa medicului veterinar oficial;

                           —

                           numele și adresa proprietarului;

                           —

                           datele de identificare a animalului;

                           —

                           stadiul lactației.

         3.   Analizele laptelui trebuie efectuate cu cel mult 30 de zile înainte de încărcare și trebuie să includă întotdeauna un examen bacteriologic și un Test White Side (TWS) sau un Test California Mastitis (TCM). Rezultatul celor două teste trebuie să fie negativ, sub rezerva dispozițiilor următoare:

               (a)

               dacă rezultatul examenului bacteriologic este pozitiv – deși nu există stări inflamatorii caracteristice, în timp ce rezultatul TWS (sau TCM) este negativ, se impune efectuarea unui al doilea examen bacteriologic cel mai devreme după zece zile, însă fără a depăși limita de 30 de zile de prevăzută anterior. Cel de-al doilea examen trebuie să stabilească:

                           (aa)

                           dispariția microorganismelor patogene;

                           (bb)

                           absența antibioticelor.

                     În afară de aceasta, absența stărilor inflamatorii trebuie stabilită printr-un al doilea test TWS (sau TCM), care trebuie să fie negativ.

               (b)

               Dacă examenul bacteriologic este negativ, iar TWS (sau TCM) este pozitiv, se efectuează un test citologic complet, care trebuie să fie negativ.

         4.   Examenul bacteriologic trebuie să cuprindă:

               (a)

               însămânțarea laptelui într-o cutie Petri pe geloză din sânge de bovine sau ovine;

               (b)

               însămânțarea laptelui în mediu TKT sau în mediu Edwards.

         Examenul bacteriologic are rolul de a identifica toți germenii patogeni și nu trebuie să se limiteze la detectarea streptococilor sau stafilococilor patogeni specifici. Din acest motiv, identificarea coloniilor suspecte obținute din însămânțarea în mediile menționate anterior se efectuează prin metode tradiționale de diferențiere bacteriologică, de tipul mediului Chapman pentru identificarea stafilococilor și a diferitelor medii selective pentru detectarea enterobacteriilor.
   5.   Testul citologic complet are rolul de a detecta, dacă este necesar, o stare inflamatorie caracteristică independentă de orice simptom clinic.
   Existența stării inflamatorii se confirmă dacă numărarea leucocitelor conform metodei Breed ajunge la 1 milion de leucocite per mililitru și proporția de leucocite mononucleice și polinucleice este mai mică de 0,5.
   ANEXA E
   Boli cu notificare obligatorie:
   (a)   Boli ale animalelor din specia bovină:
   Rabia
   Tuberculoza
   Bruceloza
   Febra aftoasă
   Antraxul
   Pesta bovină
   Pleuropneumonia
   (b)   Boli ale animalelor din specia porcină:
   Rabia
   Bruceloza
   Antraxul
   Febra aftoasă
   Pesta porcină clasică și africană
   Paralizia porcină contagioasă (boala Teschen).
   ANEXA F