title: Directiva 2012/4/UE a Comisiei din 22 februarie 2012 de modificare a Directivei 2008/43/CE de instituire, în temeiul Directivei 93/15/CEE, a unui sistem de identificare și trasabilitate a explozivilor de uz civil  Text cu relevanță pentru SEE

text:
               23.2.2012

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               L 50/18

         DIRECTIVA 2012/4/UE A COMISIEI
   din 22 februarie 2012
   de modificare a Directivei 2008/43/CE de instituire, în temeiul Directivei 93/15/CEE, a unui sistem de identificare și trasabilitate a explozivilor de uz civil
   (Text cu relevanță pentru SEE)
   COMISIA EUROPEANĂ,
   având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene,
   având în vedere Directiva 93/15/CEE a Consiliului din 5 aprilie 1993 privind armonizarea dispozițiilor referitoare la introducerea pe piață și controlul explozivilor de uz civil (1), în special a doua teză de la articolul 14 alineatul al doilea,
   întrucât:

               (1)

               Fitilurile, inclusiv fitilurile de siguranță, precum și capsele cu percuție sunt reglementate de Directiva 93/15/CEE, dar sunt utilizate mai degrabă în scop pirotehnic decât ca explozive. Efectele potențiale ale utilizării abuzive a acestora sunt probabil similare cu cele ale utilizării abuzive a articolelor pirotehnice care prezintă un nivel scăzut de risc și, prin urmare, aceste efecte sunt mult mai puțin grave în comparație cu celelalte tipuri de explozivi. Din motive de proporționalitate, fitilurile, inclusiv fitilurile de siguranță, precum și capsele cu percuție ar trebui să fie scutite de aplicarea sistemului de identificare și trasabilitate a explozivilor de uz civil.

               (2)

               Dezvoltarea sistemelor informatice necesare pentru a pune în aplicare sistemul de identificare și trasabilitate a explozivilor a durat mai mult decât se prevăzuse inițial. Este necesară o amânare a aplicării Directivei 2008/43/CE a Comisiei (2) pentru a acorda industriei explozivilor o perioadă suplimentară de timp pentru a-i permite să dezvolte, să testeze și să valideze în totalitate sistemele electronice necesare pentru punerea în aplicare a directivei menționate și, prin urmare, să crească nivelul de securitate a acestor sisteme. Pentru a permite acest lucru, obligația producătorilor și importatorilor de a marca explozivii ar trebui amânată cu un an, până la 5 aprilie 2013. Este nevoie de o perioadă suplimentară de timp pentru ca toți actorii din lanțul de aprovizionare să se doteze cu sistemele de monitorizare electronică necesare. În plus, stocurile de explozivi cu durată de viață mai lungă care au fost produse anterior și nu trebuiau să fie marcate în conformitate cu Directiva 2008/43/CE se vor găsi în continuare în lanțul de aprovizionare, iar întreprinderile nu pot fi obligate să mențină diferite tipuri de înregistrări. Prin urmare, obligațiile privind colectarea datelor și ținerea evidenței ar trebui să fie amânate cu trei ani, până la 5 aprilie 2015.

               (3)

               Anumite articole sunt prea mici pentru a se putea însemna pe ele codul unității de producție și informațiile lizibile electronic. În cazul altor articole, inscripționarea unui număr unic de identificare este imposibilă din punct de vedere tehnic din cauza formei sau a proiectării. În aceste cazuri, identificarea cerută ar trebui aplicată pe cea mai mică unitate de ambalare. În viitor, progresul tehnic ar putea face posibilă aplicarea pe aceste articole a codului unității de producție și a informațiilor lizibile electronic. La sfârșitul anului 2020, Comisia ar trebui să efectueze așadar o reexaminare pentru a evalua dacă informațiile cerute pot fi aplicate direct pe articole.

               (4)

               Prin urmare, Directiva 2008/43/CE ar trebui modificată în consecință.

               (5)

               Măsurile prevăzute în prezenta directivă sunt în conformitate cu avizul comitetului instituit prin articolul 13 alineatul (1) din Directiva 93/15/CEE,

         ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
   Articolul 1
   Directiva 2008/43/CE se modifică după cum urmează:

               1.

               La articolul 2, se adaugă literele (d), (e) și (f), după cum urmează:

                           „(d)

                           fitilurilor, care sunt dispozitive inflamabile, nedetonante, de tip cordon;

                           (e)

                           fitilurilor de siguranță, care constau dintr-un miez din pulbere granulată fin de culoare neagră înconjurat de un material textil flexibil cu unul sau mai multe învelișuri exterioare de protecție. Atunci când sunt aprinse, acestea ard cu o viteză predeterminată fără vreun efect exploziv exterior;

                           (f)

                           capselor cu percuție, care constau dintr-o capsulă metalică sau din plastic cu o cantitate mică de amestec exploziv primar ușor de aprins sub efectul unui impact și care servește drept element de aprindere pentru cartușele armelor de calibru mic sau în amorsele cu percuție pentru încărcăturile de propulsie.”

               2.

               Articolul 7 se înlocuiește cu următorul text:
               „Articolul 7
               Detonatoare
               În cazul detonatoarelor, identificarea unică constă dintr-o etichetă adezivă, imprimare directă sau marcaj aplicat pe carcasa detonatorului. O etichetă conexă se aplică pe fiecare cutie de detonatoare.
               În plus, întreprinderile pot utiliza un dispozitiv electronic din material inert, pasiv, atașat la fiecare detonator și un dispozitiv conex pentru fiecare cutie de detonatoare.”

               3.

               Articolele 9 și 10 se înlocuiesc cu următorul text:
               „Articolul 9
               Dispozitive de amorsare și relee de detonare
               În cazul dispozitivelor de amorsare, altele decât cele menționate la articolul 2, și în cazul releelor, identificarea unică este constituită dintr-o etichetă adezivă sau o imprimare directă pe dispozitivul de amorsare sau pe releul de detonare respectiv. O etichetă conexă se lipește pe fiecare cutie de astfel de dispozitive de amorsare sau relee de detonare.
               În plus, întreprinderile pot utiliza un dispozitiv electronic din material inert, pasiv, atașat la fiecare dispozitiv de amorsare sau releu de detonare și un dispozitiv conex pentru fiecare cutie de astfel de dispozitive de amorsare sau relee de detonare.
               Articolul 10
               Fitiluri detonante
               În cazul fitilurilor detonante, identificarea unică constă dintr-o etichetă adezivă sau o imprimare directă pe bobină. Identificarea unică este aplicată din cinci în cinci metri fie pe învelișul exterior al fitilului detonant, fie pe stratul interior de plastic extrudat situat imediat sub fibra exterioară a fitilului detonant. O etichetă conexă se aplică pe fiecare cutie de fitiluri detonante.
               În plus, întreprinderile pot utiliza un dispozitiv electronic din material inert, pasiv, inserat în fitiluri și un dispozitiv conex pentru fiecare cutie de fitiluri detonante.”

               4.

               La articolul 15 alineatul (1), al doilea paragraf se înlocuiește cu următorul text:
               „Statele membre aplică aceste dispoziții începând cu 5 aprilie 2013. Cu toate acestea, statele membre aplică dispozițiile necesare pentru a se conforma articolului 3 alineatul (6) și articolelor 13 și 14 începând cu 5 aprilie 2015.”

               5.

               Se introduce următorul articol 15a:
               „Articolul 15a
               Până la 31 decembrie 2020, Comisia efectuează o analiză pentru a evalua dacă progresul tehnic permite abrogarea derogărilor prevăzute la punctul 3 din anexă.”

               6.

               La punctul 3 din anexă, se adaugă următoarele paragrafe:
               „Pentru articolele care sunt prea mici pentru a se aplica informațiile prevăzute la punctul 1 litera (b) punctele (i) și (ii) și la punctul 2 sau în cazul în care aplicarea identificării unice este imposibil de realizat din punct de vedere tehnic din cauza formei sau a proiectării, se aplică un număr unic de identificare pe cea mai mică unitate de ambalare.
               Fiecare cea mai mică unitate de ambalare se sigilează.
               Fiecare detonator sau releu de detonare care intră sub incidența derogării prevăzute la al doilea paragraf este marcat în mod durabil pentru a se asigura lizibilitatea informațiilor prevăzute la punctul 1 litera (b) punctele (i) și (ii). Numărul de detonatoare și relee de detonare conținut este tipărit pe cea mai mică unitate de ambalare.
               Identificarea unică a fiecărui fitil de detonare care intră sub incidența derogării prevăzute la al doilea paragraf este aplicată pe rolă sau bobină și, dacă este cazul, pe cea mai mică unitate de ambalare.”

         Articolul 2
   (1)   Statele membre adoptă și publică până la 4 aprilie 2012 cel târziu, actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive. Comisiei îi este comunicat de statele membre textul acestor acte, precum și un tabel de corespondență între aceste acte și prezenta directivă.
   Statele membre aplică aceste acte începând cu 5 aprilie 2013.
   Atunci când statele membre adoptă aceste acte, ele cuprind o trimitere la prezenta directivă sau sunt însoțite de o asemenea trimitere la data publicării lor oficiale. Statele membre stabilesc modalitatea de efectuare a acestei trimiteri.
   (2)   Comisiei îi este comunicat de statele membre textul principalelor dispoziții de drept intern pe care le adoptă în domeniul reglementat de prezenta directivă.
   Articolul 3
   Prezenta directivă intră în vigoare în a douăzecea zi de la data publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.
   Articolul 4
   Prezenta directivă se adresează statelor membre.

      Adoptată la Bruxelles, 22 februarie 2012.

            Pentru Comisie

            Președintele

         José Manuel BARROSO

      (1)  JO L 121, 15.5.1993, p. 20.

      (2)  JO L 94, 5.4.2008, p. 8.


title: Directiva Consiliului din 21 ianuarie 1980 privind recunoașterea reciprocă a diplomelor, certificatelor și a altor titluri oficiale de calificare ca moașă, inclusiv măsurile destinate să faciliteze exercitarea efectivă a dreptului de stabilire și a libertății de a presta servicii

text:
               06/Volumul 01

               RO

               Jurnalul Ofícial al Uniunii Europene

               87

         31980L0154

               L 033/1

               JURNALUL OFÍCIAL AL UNIUNII EUROPENE

      DIRECTIVA CONSILIULUI

   din 21 ianuarie 1980
   privind recunoașterea reciprocă a diplomelor, certificatelor și a altor titluri oficiale de calificare ca moașă, inclusiv măsurile destinate să faciliteze exercitarea efectivă a dreptului de stabilire și a libertății de a presta servicii
   (80/154/CEE)
   CONSILIUL COMUNITĂȚILOR EUROPENE,
   având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Economice Europene, în special articolele 49, 57 și 66,
   având în vedere propunerea Comisiei (1),
   având în vedere avizul Adunării parlamentare (2),
   având în vedere avizul Comitetului Economic și Social (3),
   întrucât, în aplicarea tratatului, de la sfârșitul perioadei de tranziție este interzis orice tratament discriminatoriu pe motiv de naționalitate în ceea ce privește stabilirea și prestarea de servicii; întrucât principiul unui astfel de tratament pe motiv de naționalitate se aplică în special eliberării oricărei autorizații necesare pentru a practica profesia de moașă, precum și înscrierii sau afilierii la organizații sau organisme profesionale;
   întrucât pare indicat, cu toate acestea, să se prevadă anumite dispoziții pentru a facilita exercitarea efectivă a dreptului de stabilire și a libertății de a presta servicii de către moașă;
   întrucât, în aplicarea tratatului, statele membre au obligația de a nu acorda nici un fel de asistență care ar putea denatura condițiile de stabilire;
   întrucât articolul 57 alineatul (1) din tratat prevede adoptarea de directive privind recunoașterea reciprocă a diplomelor, certificatelor și a altor titluri oficiale de calificare;
   întrucât ar putea părea indicat ca, simultan cu recunoașterea reciprocă a diplomelor, să se ia măsuri de coordonare a condițiilor care reglementează formarea profesională a moașelor; întrucât această coordonare face obiectul Directivei 80/155/CEE (4);
   întrucât, în statele membre, legea condiționează accesul și exercitarea activităților de moașă de posesia unei diplome de moașă;
   întrucât, în ceea ce privește utilizarea titlurilor oficiale de calificare, deoarece o directivă privind recunoașterea reciprocă a diplomelor nu implică în mod necesar echivalarea materială a formărilor profesionale pe aceste diplome le presupun, utilizarea acestor titluri oficiale de calificare ar trebui autorizată numai în limba statului membru de origine sau de proveniență;
   întrucât, pentru a facilita aplicarea prezentei directive de către administrațiile naționale, statele membre pot prevedea ca beneficiarii care îndeplinesc condițiile de formare profesională impuse de aceasta să prezinte, pe lângă titlurile oficiale de calificare, un certificat de la autoritățile competente din țara sa de origine sau de proveniență, care să ateste că aceste titluri oficiale de calificare sunt cele vizate de prezenta directivă;
   întrucât, în cazul prestării de servicii, cerința referitoare la înscrierea sau afilierea la organizații sau organisme profesionale, care are legătură cu caracterul stabil și permanent al activității exercitate în țara gazdă, ar constitui în mod cert un obstacol pentru prestator, dat fiind caracterul temporar al activității sale; întrucât, prin urmare, această cerință trebuie eliminată; întrucât, cu toate acestea, în această eventualitate, trebuie asigurat controlul disciplinei profesionale care ține de competența acestor organizații sau organisme profesionale; întrucât, în acest scop și sub rezerva aplicării articolului 62 din tratat, este necesar să se prevadă posibilitatea de a impune beneficiarului obligația de a notifica prestarea de servicii autorității competente din statul membru gazdă;
   întrucât, în ceea ce privește cerințele de moralitate și onorabilitate, trebuie făcută o distincție între condițiile care trebuie îndeplinite, pe de o parte, pentru accesul la profesie și, pe de altă parte, pentru exercitarea acesteia;
   întrucât, în ceea ce privește activitățile salariale ale moașelor, Regulamentul (CEE) nr. 1612/68 al Consiliului din 15 octombrie 1968 privind libera circulație a lucrătorilor în cadrul Comunității (5) nu prevede dispoziții specifice pentru profesiile reglementate privind moralitatea și onorabilitatea, disciplina profesională sau utilizarea titlului oficial de calificare; întrucât, în funcție de fiecare stat membru în parte, reglementările în cauză sunt sau pot fi aplicabile atât persoanelor salariate, cât și celor care desfășoară activități independente; întrucât activitățile moașelor sunt condiționate în mai multe state membre de posesia unei diplome, a unui certificat sau a altui titlu oficial de calificare ca moașă; întrucât aceste activități sunt exercitate atât de către persoanele salariate, cât și de cele care desfășoară activități independente sau de către aceleași persoane în ambele calități în cursul carierei lor profesionale; întrucât, pentru a favoriza pe deplin libera circulație a membrilor acestei profesii în cadrul Comunității, pare necesară, în consecință, extinderea aplicării prezentei directive la moașele salariate;
   ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
   CAPITOLUL I
   DOMENIUL DE APLICARE
   Articolul 1
   (1)   Prezenta directivă se aplică activităților exercitate de moașă, definite de fiecare stat membru, fără a aduce atingere dispozițiilor articolului 4 din Directiva 80/155/CEE, cu următoarele titluri profesionale:

                  în Republica Federală Germania:

                           —

                           „Hebamme”;

                  în Belgia:

                           —

                           „accoucheuse/vroedvrouw”;

                  în Danemarca:

                           —

                           „jordemoder”;

                  în Franța:

                           —

                           „sage-femme”;

                  în Irlanda:

                           —

                           „midwife”;

                  În Italia:

                           —

                           „ostetrica”;

                  în Luxemburg:

                           —

                           „sage-femme”;

                  în Olanda:

                           —

                           „verloskundige”;

                  în Regatul Unit:

                           —

                           „midwife”.

         CAPITOLUL II
   DIPLOME, CERTIFICATE ȘI ALTE TITLURI DE MOAȘĂ
   Articolul 2
   (1)   Fiecare stat membru recunoaște diplomele, certificatele sau alte titluri oficiale de calificare ca moașă eliberate resortisanților statelor membre de către celelalte state membre în conformitate cu articolul 1 alineatele (1), (3) și (4) din Directiva 80/155/CEE și enumerate la articolul 3, care respectă una dintre următoarele condiții:

               —

               formare profesională pe bază de program integral în obstetrică cu o durată de cel puțin trei ani:

                           —

                           condiționată de posesia unei diplome, a unui certificat sau a altui titlu oficial de calificare în obstetrică, care permite admiterea în universități sau instituții de învățământ superior sau, în absența acesteia, care garantează un nivel echivalent de cunoștințe;

                           —

                           sau urmată de practică profesională pentru care s-a eliberat atestarea menționată în articolul 4 din prezenta directivă;

               —

               formare profesională pe bază de program integral în obstetrică, cu o durată de cel puțin doi ani sau 3 600 ore, condiționată de posesia unei diplome, a unui certificat sau a altui titlu oficial de calificare ca asistent medical generalist, după cum se menționează la articolul 3 din Directiva 77/452/CEE (6);

               —

               formare profesională pe bază de program integral în obstetrică, cu durata de 18 luni sau 3 000 ore, condiționată de posesia unei diplome, a unui certificat sau a altui titlu oficial de calificare ca asistent medical generalist, după cum se menționează în articolul 3 din Directiva 77/452/CEE, și urmată de practica profesională pentru care se eliberează atestarea menționată în articolul 4 din prezenta directivă.

         (2)   Fiecare stat membru eliberează diplome, certificate și alte titluri oficiale de calificare recunoscute, în ceea ce privește dreptul de acces la și de exercitare a activităților nesalariale de moașă, având același efect pe teritoriul lor ca și cel al diplomelor, certificatelor și celorlalte titluri oficiale de calificare eliberate de statul membru respectiv.
   Articolul 3
   Diplomele, certificatele și alte titluri oficiale de calificare menționate la articolul 2 sunt următoarele:

               (a)

                  în Republica Federală Germania:

                           —

                           „Hebammenprüfungszeugnis”, eliberată de comisia de examinare desemnată de stat;

                           —

                           atestatele eliberate de autoritățile competente ale Republicii Federale Germania, care certifică echivalența titlurilor oficiale de calificare eliberate după 8 mai 1945 de către autoritățile competente ale Republicii Democrate Germania cu cele care figurează la prima liniuță;

               (b)

                  în Belgia:

                  „diplôme d'accoucheuse/vroedvrouwdiploma”, eliberată de școlile înființate sau aprobate de stat sau de către comisia centrală de examinare;

               (c)

                  în Danemarca:

               „bevis for bestået jordemodereksamen”, eliberată de „Danmarks Jordemoderskole”;

               (d)

                  în Franța:

               „diplôme de sage-femme”, eliberată de către stat;

               (e)

                  în Irlanda:

               „certificate in Midwifery”, eliberat de „An Bord Altranais”;

               (f)

                  în Italia:

               „diploma d'ostetrica”, eliberată de școlile recunoscute de stat;

               (g)

                  în Luxemburg:

               „diplôme de sage-femme”, eliberată de ministrul sănătății publice, pe baza unei decizii a comisiei de examinare;

               (h)

                  în Țările de Jos:

               „vroedvrouwdiploma”, eliberată de comisia de examinare desemnată de stat;

               (i)

                  în Regatul Unit:

               „certificate of admission to the Roll of Midwives”, eliberat în Anglia și Țara Galilor de Central Midwives Board for England and Wales, în Scoția de Central Midwives Board for Scotland și în Irlanda de Nord de Northern Ireland Council for Nurses and Midwives.

         Articolul 4
   Atestarea prevăzută la articolul 2 este eliberată de autoritățile competente ale statului membru de origine sau de proveniență. Aceasta atestă că beneficiarul, după obținerea diplomei de moașă, a exercitat, în mod satisfăcător, toate activitățile de moașă într-un spital sau în altă instituție de sănătate aprobată în acest sens, pentru o perioadă fixă, după cum urmează:

               —

               doi ani, în cazul prevăzut în articolul 2 alineatul (1) prima liniuță a doua sub-liniuță;

               —

               un an, în cazul prevăzut în articolul 2 alineatul (1) a treia liniuță.

         CAPITOLUL III
   DREPTURI DOBÂNDITE
   Articolul 5
   (1)   În cazul resortisanților statelor membre ale căror diplome, certificate și alte titluri oficiale de calificare nu îndeplinesc toate cerințele minime de formare profesională prevăzute la articolul 1 din Directiva 80/155/CEE, fiecare stat membru recunoaște ca dovadă suficientă diplomele, certificatele și celelalte titluri oficiale de calificare ca moașă, eliberate de statele membre respective în termen de cel mult șase ani de la notificarea prezentei directive, însoțite de o atestare care să certifice că resortisanții în cauză au exercitat, efectiv și legal, activitățile în cauză pe o durată de cel puțin 3 ani consecutivi în decursul ultimilor 5 ani care precedă data eliberării atestării.
   (2)   În cazul resortisanților statelor membre ale căror diplome, certificate și alte titluri oficiale de calificare nu îndeplinesc toate cerințele minime de formare profesională prevăzute la articolul 1 din Directiva 80/155/CEE, dar care, în temeiul articolului 2 din prezenta directivă, trebuie recunoscute numai în cazul în care sunt însoțite de atestarea de practică profesională menționată la articolul 4, fiecare stat membru recunoaște ca dovadă suficientă diplomele, certificatele și alte titluri oficiale de calificare ca moașă eliberate de statele membre respective înainte de punerea în aplicare a prezentei directive, însoțite de o atestare care să certifice că resortisanții în cauză au exercitat, efectiv și legal, activitățile în cauză timp de cel puțin 2 ani din cei 5 ani anteriori datei eliberării atestării.
   CAPITOLUL IV
   UTILIZAREA TITLULUI OFICIAL DE CALIFICARE
   Articolul 6
   (1)   Fără a aduce atingere articolului 15, statele membre gazdă se asigură ca resortisanților statelor membre, care îndeplinesc condițiile prevăzute la articolele 2 și 5, să li se recunoască dreptul de a-și folosi titlul oficial de calificare, în măsura în care acesta nu este identic cu titlul profesional și, după caz, cu abrevierea sa, din statul membru de origine sau de proveniență, în limba statului respectiv. Statele membre gazdă pot prevedea ca acest titlu oficial de calificare să fie urmat de denumirea și adresa instituției sau comisiei de examinare care a eliberat acest titlu.
   (2)   În cazul în care titlul oficial de calificare utilizat în statul membru de origine sau de proveniență poate fi confundat în statul membru gazdă cu un titlu oficial de calificare care necesită în statul respectiv o formare profesională suplimentară, pe care persoana în cauză nu o deține, statul membru gazdă poate prevedea ca această persoană să își utilizeze titlul oficial de calificare din statul membru de origine sau de proveniență într-o formulă adecvată indicată de statul membru gazdă.
   CAPITOLUL V
   DISPOZIȚII PENTRU FACILITAREA EXERCITĂRII EFECTIVE A DREPTULUI DE STABILIRE ȘI A LIBERTĂȚII DE A PRESTA SERVICII DE CĂTRE MOAȘĂ

      A.   Dispoziții privind dreptul de stabilire

   Articolul 7
   (1)   Statul membru gazdă care impune resortisanților săi dovada moralității și onorabilității la accesul la activitățile menționate la articolul 1 acceptă ca dovadă suficientă, cu privire la resortisanții altor state membre, atestarea eliberată de o autoritate competentă din statul membru de origine sau de proveniență care certifică îndeplinirea condițiilor de moralitate sau onorabilitate impuse în statul membru pentru accesul la activitatea respectivă.
   (2)   În cazul în care statul membru de origine sau de proveniență nu impune dovada moralității și onorabilității pentru persoanele care doresc să aibă acces la activitatea respectivă, statul membru gazdă poate impune resortisanților statului membru de origine sau de proveniență să prezinte un extras de cazier judiciar sau, în absența acestuia, un document echivalent eliberat de o autoritate competentă din statul membru de origine sau de proveniență.
   (3)   În cazul în care statul membru gazdă are cunoștință de fapte grave și precise care s-au petrecut în afara teritoriului său anterior stabilirii celui în cauză în statul respectiv și care pot afecta accesul la activitatea în cauză, acesta poate informa statul membru de origine sau de proveniență cu privire la acestea.
   Statul membru de origine sau de proveniență verifică exactitatea faptelor, în măsura în care acestea pot afecta accesul la activitatea în cauză în statul membru respectiv. Autoritățile statului respectiv decid asupra naturii și amplorii investigațiilor care trebuie efectuate și informează statul membru gazdă asupra oricărei acțiuni pe care o efectuează în legătură cu atestările sau documentele eliberate.
   (4)   Statele membre asigură confidențialitatea informațiilor transmise.
   Articolul 8
   (1)   În cazul în care, într-un stat membru gazdă, sunt în vigoare acte cu putere de lege și acte administrative privind respectarea condițiilor de moralitate sau onorabilitate, inclusiv dispoziții privind măsuri disciplinare în cazuri de abateri profesionale grave sau de condamnări pentru fapte penale săvârșite în exercitarea uneia din activitățile menționate la articolul 1, statul membru de origine sau de proveniență transmite statului membru gazdă informațiile necesare privind măsurile sau sancțiunile de natură profesională sau administrativă luate împotriva persoanei respective, precum și sancțiunile penale impuse acesteia în timpul exercitării profesiei în statul membru de origine sau de proveniență.
   (2)   În cazul în care statul membru gazdă are cunoștință de fapte grave și precise care s-au petrecut în afara teritoriului său anterior stabilirii celui în cauză în statul respectiv și care pot afecta accesul la activitatea în cauză, acesta poate informa statul membru de origine sau de proveniență cu privire la acestea.
   Statul membru de origine sau de proveniență verifică exactitatea faptelor, în măsura în care acestea pot afecta accesul la activitatea în cauză în statul membru respectiv. Autoritățile statului respectiv decid asupra naturii și amplorii investigațiilor care trebuie efectuate și, în conformitate cu alineatul (1), informează statul membru gazdă asupra oricărei acțiuni pe care o efectuează în legătură cu informațiile primite de la acesta.
   (3)   Statele membre asigură confidențialitatea informațiilor transmise.
   Articolul 9
   În cazul în care un stat membru gazdă impune resortisanților săi, care doresc să aibă acces la sau să exercite oricare dintre activitățile menționate la articolul 1, un certificat de sănătate fizică sau psihică, acest stat acceptă ca dovadă suficientă prezentarea documentului cerut în statul membru de origine sau de proveniență.
   În cazul în care statul membru de origine sau de proveniență nu impune nici un document de această natură celor care doresc să aibă acces la sau să exercite activitatea în cauză, statul membru gazdă trebuie să accepte de la resortisanții statului membru de origine sau de proveniență o atestare eliberată de o autoritate competentă a statului respectiv, corespunzătoare atestărilor eliberate în statul membru gazdă.
   Articolul 10
   Documentele menționate la articolele 7, 8 și 9 nu pot fi prezentate după mai mult de trei luni de la data emiterii.
   Articolul 11
   (1)   Procedura prin care beneficiarului îi este autorizat accesul la una dintre activitățile menționate la articolul 1, în temeiul articolelor 7, 8 și 9, trebuie să se încheie cât mai curând posibil și în termen de cel mult trei luni de la prezentarea dosarului complet al beneficiarului, fără a aduce atingere întârzierilor rezultate ca urmare a unei eventuale acțiuni introduse la încheierea acestei proceduri.
   (2)   În cazurile menționate la articolul 7 alineatul (3) și articolul 8 alineatul (2), cererea de reexaminare suspendă termenul prevăzut la alineatul (1).
   Statul membru consultat trebuie să transmită răspunsul său în termen de trei luni.
   La primirea răspunsului sau la expirarea acestui termen, statul membru gazdă trebuie să continue procedura menționată la alineatul (1).
   Articolul 12
   În cazul în care un stat membru gazdă impune resortisanților săi, care doresc să aibă acces la sau să exercite oricare dintre activitățile menționate la articolul 1, să depună jurământ sau să facă o declarație solemnă și în care formula acestui jurământ sau declarații nu poate fi utilizată de resortisanții altor state membre, statul membru gazdă se asigură ca o formulă adecvată și echivalentă de jurământ sau declarație să fie pusă la dispoziția persoanelor interesate.

      B.   Dispoziții privind prestarea de servicii

   Articolul 13
   (1)   În cazul în care un stat membru impune resortisanților săi care doresc să aibă acces la sau să exercite activitățile menționate la articolul 1 fie o autorizație, fie înscrierea sau afilierea la o organizație sau un organism profesional, statul membru respectiv exceptează de la această cerință pe resortisanții statelor membre în cazul prestării de servicii.
   Beneficiarul prestează servicii având aceleași drepturi și obligații ca și resortisanții statului membru gazdă; acesta trebuie, în special, să respecte dispozițiile disciplinare cu caracter profesional sau administrativ care se aplică în statul membru respectiv.
   În cazul în care statul membru gazdă adoptă o măsură în aplicarea celui de-al doilea paragraf sau are cunoștință de fapte care contravin acestor dispoziții, acesta informează imediat statul membru în care s-a stabilit beneficiarul.
   (2)   Statul membru gazdă poate impune ca beneficiarul să prezinte autorităților competente o declarație prealabilă privind prestarea serviciilor sale în cazul în care acestea implică o ședere temporară pe teritoriul său.
   În caz de urgență, această declarație poate fi efectuată cât mai curând posibil după ce serviciile au fost prestate.
   (3)   În aplicarea alineatelor (1) și (2), statul membru gazdă poate impune beneficiarului unul sau mai multe documente cuprinzînd următoarele:

               —

               declarația menționată la alineatul (2);

               —

               o atestare care să certifice că beneficiarul exercită în mod legal activitățile respective în statul membru în care este stabilit;

               —

               o atestare care să certifice că beneficiarul posedă una sau alta dintre diplomele, certificatele sau alte titluri oficiale de calificare necesare pentru prestarea serviciilor în cauză, menționate în prezenta directivă.

         (4)   Documentul sau documentele prevăzute la alineatul (3) nu pot avea, la data prezentării, mai mult de 12 luni de la data eliberării.
   (5)   În cazul în care un stat membru privează, în tot sau în parte, permanent sau temporar, pe unul din resortisanții săi sau un resortisant al unui alt stat membru de dreptul de a exercita una dintre activitățile prevăzute la articolul 1, acesta asigură, după caz, retragerea temporară sau permanentă a atestării menționate la alineatul (3) a doua liniuță.
   Articolul 14
   În cazul în care, într-un stat membru gazdă, este obligatorie înscrierea la un organism de securitate socială de drept public pentru stabilirea cu organele de asigurare a conturilor aferente activităților exercitate în avantajul persoanelor asigurate în temeiul regimurilor de securitate socială, statul membru în cauză exceptează de la această cerință pe resortisanții statelor membre stabiliți într-un alt stat membru, în cazul prestării de servicii care impune deplasarea beneficiarului.
   Cu toate acestea, beneficiarul informează acest organism în prealabil sau, în situații urgente, ulterior, cu privire la prestarea de servicii.

      C.   Dispoziții comune privind dreptul de stabilire și libertatea de a presta servicii

   Articolul 15
   În cazul în care, într-un stat membru gazdă, folosirea titlului profesional cu privire la una dintre activitățile menționate la articolul 1 este reglementată, resortisanții altor state membre, care îndeplinesc condițiile prevăzute la articolele 2 și 5, folosesc titlul profesional al statului membru gazdă care, în statul respectiv, corespunde acestor condiții de formare profesională și folosesc și titlul abreviat.
   Articolul 16
   (1)   Statele membre adoptă măsurile necesare pentru a permite beneficiarilor să fie informați cu privire la legislația în domeniul sănătății și securității sociale și, după caz, la deontologia statului membru gazdă.
   În acest scop, statele membre pot înființa servicii de informare de unde persoanele interesate pot obține informațiile necesare. În cazul stabilirii, statele membre gazdă pot obliga beneficiarii să contacteze aceste servicii.
   (2)   Statele membre pot înființa serviciile menționate la alineatul (1) pe lângă autoritățile și organismele competente pe care trebuie să le desemneze în termenul prevăzut la articolul 20 alineatul (1).
   (3)   Statele membre au grijă ca, după caz, beneficiarii să dobândească, în propriul lor interes și în cel al pacienților lor, cunoștințele lingvistice necesare exercitării profesiei lor în statul membru gazdă.
   CAPITOLUL VI
   DISPOZIȚII FINALE
   Articolul 17
   În cazul îndoielii justificate, statul membru gazdă poate impune autorităților competente dintr-un alt stat membru confirmarea autenticității diplomelor, certificatelor și a altor titluri oficiale de calificare eliberate în respectivul stat membru și menționate în capitolele II și III, precum și confirmarea faptului că beneficiarul a îndeplinit toate condițiile de formare profesională prevăzute de Directiva 80/155/CEE.
   Articolul 18
   În termenul prevăzut la articolul 20 alineatul (1), statele membre desemnează autoritățile și organismele abilitate să elibereze sau să primească diplomele, certificatele și alte titluri oficiale de calificare, precum și documentele și informațiile menționate în prezenta directivă și informează imediat celelalte state membre și Comisia cu privire la aceasta.
   Articolul 19
   Prezenta directivă se aplică și resortisanților statelor membre care, în conformitate cu Regulamentul (CEE) nr. 1612/68, exercită sau vor exercita, în calitate de salariați, activitățile menționate la articolul 1.
   Articolul 20
   (1)   Statele membre adoptă măsurile necesare pentru a se conforma prezentei directive în termen de trei ani de la data notificării și informează de îndată Comisia cu privire la aceasta.
   (2)   Comisiei îi sunt comunicate, de către statele membre, textele principalelor dispoziții de drept intern, pe care le adoptă în domeniul reglementat de prezenta directivă.
   Articolul 21
   În cazul în care, în aplicarea prezentei directive, un stat membru întâmpină dificultăți majore în anumite domenii, Comisia examinează aceste dificultăți în colaborare cu statul respectiv și solicită avizul Comitetului înalților funcționari în domeniul sănătății publice, constituit în temeiul Deciziei 75/365/CEE (7), modificată ultima dată de Decizia 80/157/CEE (8).
   Dacă este necesar, Comisia prezintă Consiliului propuneri adecvate.
   Articolul 22
   Prezenta directivă se adresează statelor membre.

      Adoptată la Bruxelles, 21 ianuarie 1980.

            Pentru Consiliu

            Președintele

         G. MARCORA

      (1)  JO C 18, 12.2.1970, p. 1.

      (2)  JO C 101, 4.8.1970, p. 26.

      (3)  JO C 146, 11.12.1970, p. 17.

      (4)  JO L 33, 11.2.1980, p. 8.

      (5)  JO L 257, 19.10.1968, p. 2.

      (6)  JO L 176, 15.7.1977, p. 1.

      (7)  JO L 167, 30.6.1975, p. 19.

      (8)  JO L 33, 11.2.1980, p. 15.


title: A unsprezecea Directivă a Consiliului din 21 decembrie 1989 privind publicitatea sucursalelor înființate într-un stat membru de anumite forme de societăți comerciale care intră sub incidența legislației unui alt stat

text:
               17/Volumul 01

               RO

               Jurnalul Ofícial al Uniunii Europene

               100

         31989L0666

               L 395/36

               JURNALUL OFÍCIAL AL UNIUNII EUROPENE

      A UNSPREZECEA DIRECTIVĂ A CONSILIULUI

   din 21 decembrie 1989
   privind publicitatea sucursalelor înființate într-un stat membru de anumite forme de societăți comerciale care intră sub incidența legislației unui alt stat
   (89/666/CEE)
   CONSILIUL COMUNITĂȚILOR EUROPENE,
   având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Economice Europene, în special articolul 54,
   având în vedere propunerea Comisiei (1),
   în cooperare cu Parlamentul European (2),
   având în vedere avizul Comitetului Economic și Social (3),
   întrucât, pentru a facilita exercitarea libertății de stabilire a societăților care intră sub incidența articolului 58 din tratat, articolul 54 alineatul (3) litera (g) și programul general de eliminare a restricțiilor la libertatea de stabilire prevăd coordonarea garanțiilor impuse societăților comerciale în statele membre, pentru protejarea intereselor asociaților și terților;
   întrucât, până în prezent, această coordonare a fost realizată, în ceea ce privește publicitatea, prin adoptarea primei Directive 68/151/CEE (4), care reglementează societățile de capitaluri, astfel cum a fost modificată ultima dată prin Actul de aderare din 1985; întrucât coordonarea a continuat în domeniul contabilității cu a patra Directivă 78/660/CEE (5) privind conturile anuale ale anumitor forme de societăți comerciale, astfel cum a fost modificată ultima dată prin Actul de aderare din 1985, a șaptea Directivă 83/349/CEE (6) privind conturile consolidate, astfel cum a fost modificată prin Actul de aderare din 1985, și a opta Directivă 84/253/CEE (7) privind persoanele care răspund de efectuarea auditurilor statutare ale documentelor contabile;
   întrucât directivele în cauză se aplică societăților comerciale ca atare, dar nu reglementează și sucursalele acestora; întrucât înființarea unei sucursale, la fel ca și constituirea unei filiale, este una dintre posibilitățile care sunt în prezent deschise societăților comerciale pentru exercitarea dreptului lor de stabilire într-un alt stat membru;
   întrucât, în ceea ce privește sucursalele, lipsa de coordonare, în special în domeniul publicității, dă naștere unor disparități în privința protecției asociaților și terților, între societățile care operează în alte state membre prin înființarea de sucursale și cele care operează acolo prin constituirea de filiale;
   întrucât, în acest domeniu, diferențele dintre legislațiile statelor membre pot să perturbe exercitarea dreptului de stabilire și întrucât este așadar necesar să se elimine diferențele în cauză pentru a salvgarda, inter alia, exercitarea acestui drept;
   întrucât, pentru a asigura protecția persoanelor care stabilesc raporturi cu societatea comercială prin intermediul sucursalelor, sunt necesare măsuri privind publicitatea în statul membru în care este situată sucursala; întrucât, din anumite puncte de vedere, influența economică și socială a unei sucursale poate fi comparabilă cu cea a unei filiale, astfel încât există interes public pentru publicarea informațiilor privind societatea comercială la sucursală; întrucât, pentru realizarea publicității, este necesar să se facă uz de procedura deja instituită pentru societățile de capitaluri în cadrul Comunității;
   întrucât această publicitate vizează o serie de acte și indicații importante, precum și modificări ale acestora;
   întrucât publicitatea poate fi limitată, cu excepția competenței de reprezentare, a denumirii și a formei, a dizolvării societății și a procedurilor insolvenței societății, la informațiile privind sucursalele în sine și la o trimitere la registrul societății din care face parte sucursala, deoarece, în conformitate cu normele comunitare existente, toate informațiile privind societatea comercială ca atare sunt disponibile în registrul în cauză;
   întrucât dispozițiile de drept intern care impun publicitatea documentelor contabile privind sucursala nu mai pot fi justificate după coordonarea legislațiilor interne privind întocmirea, auditul și publicitatea documentelor contabile ale societăților comerciale; întrucât este, prin urmare, suficient să se facă publice, în registrul sucursalei, documentele contabile auditate și publicate de societate;
   întrucât scrisorile și notele de comandă utilizate de sucursală trebuie să furnizeze cel puțin aceleași informații ca și scrisorile și notele de comandă utilizate de societate și să precizeze registrul în care este înmatriculată sucursala;
   întrucât, pentru a asigura realizarea completă a obiectivelor prezentei directive și pentru a evita orice discriminare în funcție de țara de origine a societății, prezenta directivă trebuie, de asemenea, să reglementeze sucursalele înființate de societăți comerciale care intră sub incidența legislației țărilor terțe și organizate în forme juridice comparabile cu cele ale societăților comerciale reglementate de Directiva 68/151/CEE; întrucât, pentru aceste sucursale, este necesar să se aplice anumite dispoziții diferite de cele aplicabile sucursalelor unor societăți care intră sub incidența legislației altor state membre, întrucât directivele menționate anterior nu se aplică societăților comerciale din țări terțe;
   întrucât prezenta directivă nu aduce în nici un fel atingere obligațiilor de informare ale sucursalelor impuse de alte dispoziții din dreptul securității sociale, de exemplu, privind drepturile lucrătorilor la informare, sau din legislația fiscală sau în scopuri statistice,
   ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
   SECȚIUNEA I
   Sucursale ale societăților comerciale din alte state membre
   Articolul 1
   (1)   Actele și indicațiile privind sucursalele înființate într-un stat membru de către o societate comercială care intră sub incidența legislației unui alt stat membru și căreia i se aplică Directiva 68/151/CEE sunt publicate în conformitate cu legislația statului membru în care este situată sucursala, conform articolului 3 din directiva în cauză.
   (2)   Dacă cerințele de publicitate pentru sucursală diferă de cerințele impuse societății comerciale, cele dintâi prevalează pentru operațiunile încheiate cu sucursala.
   Articolul 2
   (1)   Publicitatea obligatorie prevăzută la articolul 1 se referă doar următoarele acte și indicații:

               (a)

               adresa sucursalei;

               (b)

               activitățile sucursalei;

               (c)

               registrul la care este păstrat dosarul societății menționat la articolul 3 din Directiva Consiliului 68/151/CEE, împreună cu numărul de înmatriculare în registrul în cauză;

               (d)

               denumirea și forma societății comerciale și denumirea sucursalei, dacă este diferită de cea a societății;

               (e)

               numirea, încetarea funcției și identitatea persoanelor care au competența de a angaja societatea față de terți și de a o reprezenta în justiție:

                           —

                           ca organ al societății constituit în temeiul legii sau ca membri ai unui astfel de organ, în conformitate cu publicitatea făcută societății în conformitate cu dispozițiile articolului 2 alineatul (1) litera (d) din Directiva 68/151/CEE;

                           —

                           ca reprezentanți permanenți ai societății comerciale pentru activitățile sucursalei, cu menționarea extinderii competențelor lor;

               (f)

               dizolvarea societății comerciale, numirea, identitatea și competențele lichidatorilor, precum și finalizarea lichidării în conformitate cu publicitatea făcută societății în temeiul dispozițiilor articolului 2 alineatul (1) literele (h), (j) și (k) din Directiva 68/151/CEE,

                           —

                           procedura falimentului, concordatului și orice proceduri similare cărora le este supusă societatea comercială;

               (g)

               documentele contabile în conformitate cu articolul 3;

               (h)

               închiderea sucursalei.

         (2)   Statul membru în care a fost înființată sucursala poate să prevadă publicarea, conform articolului 1:

               (a)

               a semnăturii persoanelor menționate la alineatul (1) literele (e) și (f) din prezentul articol;

               (b)

               a actului constitutiv și a statutului, dacă sunt conținute în documente separate, în conformitate cu articolul 2 alineatul (1) literele (a), (b) și (c) din Directiva 68/151/CEE, împreună cu modificările acestor documente;

               (c)

               a unui certificat de la registrul menționat la alineatul (1) litera (c) din prezentul articol privind existența societății comerciale;

               (d)

               a unei precizări a garanțiilor care grevează bunurile societății situate în statul membru în cauză, dacă aceste informații privesc validitatea garanțiilor respective.

         Articolul 3
   Publicitatea obligatorie prevăzută la articolul 2 alineatul (1) litera (g) este limitată la documentele contabile ale societății, întocmite, auditate și publicate în conformitate cu legislația statului membru sub incidența căruia intră societatea comercială, conform Directivelor 78/660/CEE, 83/349/CEE și 84/253/CEE.
   Articolul 4
   Statul membru în care a fost înființată sucursala poate să impună ca publicitatea documentelor menționate la articolul 2 alineatul (2) litera (b) și articolul 3 să fie realizată într-o altă limbă oficială a Comunității și ca traducerea documentelor în cauză să fie certificată.
   Articolul 5
   Dacă o societate a înființat mai multe sucursale într-un stat membru, publicitatea prevăzută la articolul 2 alineatul (2) litera (b) și articolul 3 se poate face în registrul uneia dintre sucursale, la alegerea societății comerciale.
   În acest caz, publicitatea obligatorie impusă celorlalte sucursale include informații privind registrul sucursalei în care se face publicitatea, împreună cu numărul de înmatriculare a sucursalei în registru.
   Articolul 6
   Statele membre prevăd ca scrisorile și notele de comandă utilizate de sucursală să menționeze, în plus față de informațiile prevăzute la articolul 4 din Directiva 68/151/CEE, registrul la care este păstrat dosarul pentru sucursala în cauză, împreună cu numărul de înmatriculare a sucursalei în registrul respectiv.
   SECȚIUNEA II
   Sucursale ale societăților comerciale din țări terțe
   Articolul 7
   (1)   Actele și indicațiile privind sucursalele înființate într-un stat membru de societățile comerciale care nu intră sub incidența legislației unui stat membru, dar a căror formă juridică este comparabilă cu tipurile de societăți comerciale cărora li se aplică Directiva 68/151/CEE se publică în conformitate cu legislația statului membru în care a fost creată sucursala, în conformitate cu dispozițiile articolului 3 din directiva în cauză.
   (2)   Se aplică articolul 1 alineatul (2).
   Articolul 8
   Publicitatea obligatorie prevăzută la articolul 7 include cel puțin următoarele documente și informații:

               (a)

               adresa sucursalei;

               (b)

               activitățile sucursalei;

               (c)

               legislația statului sub incidența căruia intră societatea comercială;

               (d)

               dacă legislația în cauză prevede astfel, registrul în care este înmatriculată societatea și numărul de înmatriculare a societății în registrul respectiv;

               (e)

               actul constitutiv și statutul, dacă sunt conținute în documente separate, împreună cu toate modificările acestor documente;

               (f)

               forma, sediul și obiectul de activitate ale societății comerciale și, cel puțin o dată pe an, cuantumul capitalului subscris, dacă aceste informații nu sunt furnizate în documentele prevăzute la litera (e);

               (g)

               denumirea societății comerciale și denumirea sucursalei, dacă este diferită de cea a societății;

               (h)

               numirea, încetarea funcției și identitatea persoanelor care au competența de a angaja societatea față de terți și de a o reprezenta în justiție:

                           —

                           ca organ al societății constituit în temeiul legii sau ca membri ai unui astfel de organ;

                           —

                           ca reprezentanți permanenți ai societății pentru activitățile sucursalei.

                     Trebuie să se precizeze întinderea competențelor acestor persoane și dacă acestea le pot exercita individual sau trebuie să acționeze împreună;

               (i)

                           —

                           dizolvarea societății și numirea, identitatea și competențele lichidatorilor, precum și finalizarea lichidării;

                           —

                           procedura falimentului, a concordatului și orice proceduri similare cărora le este supusă societatea comercială;

               (j)

               documentele contabile în conformitate cu articolul 7;

               (k)

               închiderea sucursalei.

         Articolul 9
   (1)   Publicitatea obligatorie prevăzută la articolul 8 alineatul (1) litera (j) se aplică documentelor contabile ale societății comerciale, întocmite, auditate și publicate în conformitate cu legislația statului membru sub incidența căruia intră societatea. Dacă acestea nu sunt elaborate în conformitate cu Directivele 78/660/CEE și 83/349/CEE sau într-o manieră echivalentă, statele membre pot să impună elaborarea și publicarea documentelor contabile privind activitățile sucursalei.
   (2)   Se aplică articolele 4 și 5.
   Articolul 10
   Statele membre prevăd ca scrisorile și notele de comandă utilizate de o sucursală să menționeze registrul la care este păstrat dosarul pentru sucursala în cauză, împreună cu numărul de înmatriculare a sucursalei în registrul în cauză. Dacă legislația statului sub incidența căreia intră societatea comercială prevede înmatricularea într-un registru, trebuie să se menționeze, de asemenea, registrul în care este înregistrată societatea și numărul de înmatriculare a societății în registrul în cauză.
   SECȚIUNEA III
   Indicarea sucursalelor în raportul de gestiune al societății comerciale
   Articolul 11
   La articolul 46 alineatul (2) din Directiva 78/660/CEE se inserează următoarea literă:

               „(e)

               existența unor sucursale ale societății comerciale”.

         SECȚIUNEA IV
   Dispoziții tranzitorii și finale
   Articolul 12
   Statele membre prevăd sancțiuni adecvate în cazul neîndeplinirii obligațiilor de publicitate prevăzute la articolele 1, 2, 3, 7, 8 și 9 și în cazul omiterii din scrisori și note de comandă a informațiilor obligatorii prevăzute la articolele 6 și 10.
   Articolul 13
   Fiecare stat membru determină persoanele responsabile pentru îndeplinirea formalităților de publicitate prevăzute în prezenta directivă.
   Articolul 14
   (1)   Articolele 3 și 9 nu se aplică sucursalelor înființate de instituții de credit și de alte instituții financiare reglementate prin Directiva 89/117/CEE (8).
   (2)   Până la o coordonare ulterioară, statele membre pot să nu aplice articolele 3 și 9 sucursalelor înființate de societăți de asigurare.
   Articolul 15
   Articolul 54 din Directiva 78/660/CEE și articolul 48 din Directiva 83/349/CEE sunt eliminate.
   Articolul 16
   (1)   Statele membre adoptă actele cu putere de lege și actele administrative necesare aducerii la îndeplinire a prezentei directive până la 1 ianuarie 1992. Statele membre informează de îndată Comisia cu privire la aceasta.
   (2)   Statele membre prevăd că dispozițiile menționate la alineatul (1) se aplică de la 1 ianuarie 1993 și, în ceea ce privește documentele contabile, se aplică pentru prima dată conturilor anuale pentru exercițiul financiar care începe la 1 ianuarie 1993 sau în cursul anului 1993.
   (3)   Comisiei îi sunt comunicate de statele membre textele dispozițiilor de drept intern pe care le adoptă în domeniul reglementat de prezenta directivă.
   Articolul 17
   Comitetul de contact instituit în temeiul articolului 52 din Directiva 78/660/CEE trebuie, de asemenea:

               (a)

               să faciliteze, fără a aduce atingere articolelor 169 și 170 din tratat, aplicarea armonizată a prezentei directive prin reuniuni periodice vizând, în special, problemele concrete survenite în aplicarea acesteia;

               (b)

               să consilieze, dacă este necesar, Comisia asupra completărilor și modificărilor aduse prezentei directive.

         Articolul 18
   Prezenta directivă se adresează statelor membre.

      Adoptată la Bruxelles, 21 decembrie 1989.

            Pentru Consiliu

            Președintele

         E. CRESSON

      (1)  JO C 105, 21.4.1988, p. 6.

      (2)  JO C 345, 21.12.1987, p. 76 și JO C 256, 9.10.1989, p. 27.

      (3)  JO C 319, 30.11.1987, p. 61.

      (4)  JO L 65, 14.3.1968, p. 8.

      (5)  JO L 222, 14.8.1978, p. 11.

      (6)  JO L 193, 18.7.1983, p. 1.

      (7)  JO L 126, 12.5.1984, p. 20.

      (8)  JO L 44, 16. 2.1989, p. 40.