title: Directiva 98/64/CE a Comisiei din 3 septembrie 1998 de stabilire a metodelor comunitare de analiză pentru determinarea aminoacizilor, uleiurilor și grăsimilor brute și a olaquindoxului din furaje și de modificare a Directivei 71/393/CEEText cu relevanță pentru SEE.

text:
               03/Volumul 25

               RO

               Jurnalul Ofícial al Uniunii Europene

               177

         31998L0064

               L 257/14

               JURNALUL OFÍCIAL AL UNIUNII EUROPENE

      DIRECTIVA 98/64/CE A COMISIEI

   din 3 septembrie 1998
   de stabilire a metodelor comunitare de analiză pentru determinarea aminoacizilor, uleiurilor și grăsimilor brute și a olaquindoxului din furaje și de modificare a Directivei 71/393/CEE
   (Text cu relevanță pentru SEE)
   COMISIA COMUNITĂȚILOR EUROPENE,
   având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Europene,
   având în vedere Directiva 70/373/CEE a Consiliului din 20 iulie 1970 privind introducerea modalităților de prelevare de probe și a metodelor comunitare de analiză pentru controlul oficial al furajelor (1), modificată ultima dată de actul de aderare a Austriei, Finlandei și Suediei, în special articolul 2,
   întrucât Directiva 70/373/CEE prevede că efectuarea controalelor oficiale ale furajelor pentru a verifica respectarea cerințelor care decurg din actele cu putere de lege și actele administrative ce reglementează calitatea și compoziția furajelor trebuie să se deruleze folosind modalitățile de prelevare de probe și metodele de analiză comunitare;
   întrucât Directiva 79/373/CEE a Consiliului din 2 aprilie 1979 privind comercializarea furajelor combinate (2), modificată ultima dată de Directiva 97/47/CE a Comisiei (3), și Directiva 93/74/CEE a Consiliului din 13 septembrie 1993 privind hrana pentru scopuri nutriționale speciale (4), modificată ultima dată de Directiva 96/25/CE (5), prevăd că aminoacizii și uleiurile și grăsimile brute trebuie menționate pe eticheta furajelor;
   întrucât Directiva 70/524/CEE a Consiliului din 23 noiembrie 1970 privind aditivii din hrana pentru animale (6), modificată ultima dată de Directiva 98/19/CE a Comisiei (7), prevede necesitatea de a se menționa pe etichetă conținutul de olaquindox, atunci când această substanță este adăugată în furajele combinate;
   întrucât a doua Directivă 71/393/CEE a Comisiei din 18 noiembrie 1971 de stabilire a metodelor comunitare de analiză pentru controlul oficial al furajelor (8), modificată ultima dată de Directiva 84/4/CEE a Comisiei (9) stabilește metodele de analiză pentru, inter alia, determinarea uleiurilor și grăsimilor brute; întrucât este oportun să se modifice metoda descrisă;
   întrucât se impune stabilirea unor metode comunitare de analiză pentru verificarea acestor substanțe;
   întrucât măsurile prevăzute în prezenta directivă sunt în conformitate cu avizul Comitetului permanent pentru furaje,
   ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
   Articolul 1
   Statele membre prevăd ca analizele efectuate pentru controlul oficial al conținutului de aminoacizi, uleiuri și grăsimi brute și olaquindox din furaje să se realizeze pe baza metodelor stabilite în anexa la prezenta directivă.
   Articolul 2
   În anexa la Directiva 71/393/CEE a Comisiei, punctul „4. Determinarea uleiurilor și grăsimilor brute” se înlocuiește cu partea B din anexa la prezenta directivă.
   Articolul 3
   (1)   Statele membre pun în aplicare actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive până la 31 decembrie 1998. Statele membre informează de îndată Comisia cu privire la aceasta.
   Statele membre aplică aceste acte începând cu 1 ianuarie 1999.
   Atunci când statele membre adoptă aceste acte, ele cuprind o trimitere la prezenta directivă sau sunt însoțite de o asemenea trimitere la data publicării lor oficiale. Statele membre stabilesc modalitatea de efectuare a acestei trimiteri.
   (2)   Statele membre comunică Comisiei textul principalelor dispoziții de drept intern pe care le adoptă în domeniul reglementat de prezenta directivă.
   Articolul 4
   Prezenta directivă intră în vigoare în a douăzecea zi de la data publicării în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene.
   Articolul 5
   Prezenta directivă se adresează statelor membre.

      Adoptată la Bruxelles, 3 septembrie 1998.

            Pentru Comisie

         Franz FISCHLER

            Membru al Comisiei

      (1)  JO L 170, 3.8.1970, p. 2.

      (2)  JO L 86, 6.4.1979, p. 30.

      (3)  JO L 211, 5.8.1997, p. 45.

      (4)  JO L 237, 22.9.1993, p. 23.

      (5)  JO L 125, 23.5.1996, p. 35.

      (6)  JO L 270, 14.12.1970, p. 1.

      (7)  JO L 96, 28.3.1998, p. 39.

      (8)  JO L 279, 20.12.1971, p. 7.

      (9)  JO L 15, 18.1.1984, p. 28.
   ANEXĂ
   PARTEA A
   DETERMINAREA AMINOACIZILOR
   1.   Obiect și domeniu de aplicare
   Prezenta metodă permite determinarea aminoacizilor liberi (de sinteză și naturali) și totali (legați de peptide și liberi) din hrana pentru animale, folosind un analizator de aminoacizi. Ea se aplică următorilor aminoacizi: cist(e)ină, metionină, lizină, treonină, alanină, arginină, acid aspartic, acid glutamic, glicină, histidină, izoleucină, leucină, fenilalanină, prolină, serină, tirozină și valină.
   Metoda nu face deosebire între sărurile aminoacizilor și nu permite diferențierea între formele D și L ale aminoacizilor. Ea nu este valabilă pentru determinarea triptofanului sau a analogilor hidroxilați ai aminoacizilor.
   2.   Principiu
   2.1.   Aminoacizi liberi
   Aminoacizii liberi se extrag cu acid clorhidric diluat. Macromoleculele de azot coextrase se precipită cu acid sulfosalicilic și se elimină prin filtrare. Soluția filtrată se aduce la un pH de 2,20. Aminoacizii se separă prin cromatografie prin schimb ionic și se determină prin reacție cu ninhidrină cu detecție fotometrică la 570 nm.
   2.2.   Aminoacizi totali
   Procedura aleasă depinde de aminoacizii care sunt analizați. Cist(e)ina și metionina trebuie oxidate la acid cisteic și, respectiv, metionin sulfonă înainte de hidroliză. Tirozina trebuie determinată în hidrolizați de probe neoxidate. Toți ceilalți aminoacizi enumerați la punctul 1 se pot determina fie în proba oxidată, fie în proba neoxidată.
   Oxidarea se realizează la 0 °C cu amestec de acid performic și fenol. Reactivul de oxidare în exces se descompune cu disulfit de sodiu. Proba oxidată sau neoxidată se hidrolizează cu acid clorhidric (c = 6 mol/l) timp de 23 ore. Hidrolizatul se aduce la un pH de 2,20. Aminoacizii se separă prin cromatografie prin schimb ionic și se determină prin reacție cu ninhidrină folosind detecția fotometrică la 570 nm (440 nm pentru prolină).
   3.   Reactivi
   Trebuie să se utilizeze apă dublu distilată sau apă de calitate echivalentă (conductibilitate < 10 μS).
   3.1.   Apă oxigenată, 30 % (m/m).
   3.2.   Acid formic, 98-100 % (m/m).
   3.3.   Fenol.
   3.4.   Disulfit de sodiu.
   3.5.   Hidroxid de sodiu.
   3.6.   Dihidrat acid 5-sulfosalicilic.
   3.7.   Acid clorhidric, densitate aproximativ 1,18 g/ml.
   3.8.   Citrat de trisodiu dehidratat.
   3.9.   2,2′-tiodietanol (tiodiglicol).
   3.10.   Clorură de sodiu.
   3.11.   Ninhidrină.
   3.12.   Eter de petrol, interval de fierbere 40-60 °C.
   3.13.   Norleucină sau alt compus adecvat pentru utilizare ca etalon intern.
   3.14.   Azot gazos (< 10 ppm oxigen).
   3.15.   1-octanol.
   Aminoacizi.
   3.16.1.   Substanțe etalon enumerate la punctul 1. Compuși puri fără conținut de apă de cristalizare. Se uscă sub vid pe P2O5 sau H2SO4 timp de o săptămână înainte de utilizare.
   3.16.2.   Acid cisteic.
   3.16.3.   Metionin sulfonă.
   3.17.   Soluție de hidroxid de sodiu, c = 7,5 mol/l:
   se dizolvă 300 g NaOH (3.5) în apă și se completează până la 1 litru.
   3.18.   Soluție de hidroxid de sodiu, c = 1 mol/l:
   se dizolvă 40 g NaOH (3.5) în apă și se completează până la 1 litru.
   3.19.   Soluție de acid formic-fenol:
   se amestecă 889 g de acid formic (3.2) cu 111 g apă și se adăugă 4,73 g fenol (3.3).
   3.20.   Amestec de hidroliză, c = 6 moli HCl/l conținând 1 g fenol/l:
   se adăugă 1 g fenol (3.3) la 492 ml HCl (3.7) și se completează până la 1 l cu apă.
   3.21.   Amestec de extracție, c = 0,1 moli HCl/l conținând 2 % tiodiglicol:
   se iau 8,2 ml HCl (3.7), se diluează cu aproximativ 900 ml apă, se adaugă 20 ml tiodiglicol (3.9) și se completează până la 1 litru cu apă (nu se amestecă direct 3.7 cu 3.9).
   3.22.   Acid 5-sulfosalicilic, ß = 6 %:
   se dizolvă 60 g acid 5-sulfosalicilic (3.6) în apă și se completează până la 1 litru cu apă.
   3.23.   Amestec de oxidare (acid performic-fenol):
   se amestecă 0,5 ml apă oxigenată (3.1) cu 4,5 ml soluție acid formic-fenol (3.19) într-un pahar mic de laborator. Se incubează la 20-30 °C timp de 1 oră pentru a obține acidul performic, apoi se răcește pe o baie de apă cu gheață (15 minute) înainte de a se adăuga la probă.

      Atenție: a se evita contactul cu pielea și a se purta îmbrăcăminte de protecție.
   3.24.   Tampon cu citrat, c = 0,2 moli Na+/l, pH 2,20:
   se dizolvă 19,61 g citrat de sodiu (3.8), 5 ml tiodiglicol (3.9), 1 g fenol (3.3) și 16,50 ml HCl (3.7) în aproximativ 800 ml apă. Se aduce pH-ul la 2,20. Se completează până la 1 litru cu apă.
   3.25.   Tampoane de eluare, preparate conform condițiilor prevăzute pentru analizatorul utilizat (4.9).
   3.26.   Reactiv cu ninhidrină, preparat conform condițiilor prevăzute pentru analizatorul utilizat (4.9).
   Soluții etalon de aminoacizi. Aceste soluții trebuie conservate la o temperatură mai mică de 5 °C.
   3.27.1.   Soluție etalon mamă de aminoacizi (3.16.1). c = 2,5 μmol/ml din fiecare în acid clorhidric. Pot fi procurate din comerț.
   3.27.2.   Soluție etalon mamă de acid cisteic și metionin sulfonă, c = 1,25 μmol/ml.
   Se dizolvă 0,2115 g acid cisteic (3.16.2) și 0,2265 g metionin sulfonă (3.16.3) în tampon cu citrat (3.24) într-un balon gradat și se completează până la nivel cu tampon cu citrat. Se conservă la o temperatură sub 5 °C timp de maximum 12 luni. Această soluție nu se folosește dacă soluția etalon mamă (3.27.1) conține acid cisteic și metionin sulfonă.
   3.27.3.   Soluție etalon din etalonul intern, de exemplu norleucină, c = 20 μmol/ml.
   Se dizolvă 0,6560 g norleucină (3.13) în tampon cu citrat (3.24) într-un balon gradat și se completează până la 250 ml cu tampon cu citrat. Se conservă la o temperatură sub 5 °C timp de maximum 6 luni.
   3.27.4.   Soluție de etalonare de aminoacizi standard pentru utilizare cu hidrolizați, c = 5 nmol/50 μl de acid cisteic și metionin sulfonă și c = 10 nm/50 μl de alți aminoacizi.
   Se dizolvă 2,2 g clorură de sodiu (3.10) într-un pahar de laborator de 100 ml cu 30 ml tampon cu citrat. Se adăugă 4,00 ml soluție etalon de aminoacizi (3.27.1), 4,00 soluție etalon de acid cisteic și metionin sulfonă (3.27.2) și 0,50 ml soluție etalon din etalonul intern (3.27.3), dacă este cazul. Se aduce pH-ul la 2,20 cu hidroxid de sodiu (3.18).
   Se transferă cantitativ într-un balon gradat de 50 ml și se completează până la nivel cu tampon cu citrat (3.24) și se amestecă.
   Se conservă la o temperatură sub 5 °C timp de maximum 3 luni.
   A se vedea, de asemenea, observațiile de la punctul 9.1.
   3.27.5.   Soluție de etalonare de aminoacizi standard pentru utilizare cu hidrolizați preparați conform punctului 5.3.3.1 și destinați utilizării cu extracte (5.2). Soluția de etalonare se prepară conform punctului 3.27.4, dar fără clorură de sodiu.
   Se conservă la o temperatură sub 5 °C timp de maximum 3 luni.
   4.   Aparatură
   4.1.   Balon cu fund rotund de 100 sau 250 ml prevăzut cu un condensator cu reflux.
   4.2.   Flacon de sticlă de borosilicat de 100 ml cu dop cu șurub cu garnitură de cauciuc/teflon (de exemplu Duran, Schott) pentru folosire în cuptor.
   4.3.   Cuptor cu ventilare forțată și regulator de temperatură cu precizie mai mare de ± 2 °C.
   4.4.   pH-metru (cu gradare cu trei zecimale).
   4.5.   Membrană filtrantă (0,2 μm).
   4.6.   Centrifugă.
   4.7.   Evaporator rotativ cu vid.
   4.8.   Agitator mecanic sau magnetic.
   4.9.   Analizator de aminoacizi sau echipament CLIP cu coloană cu schimb ionic, dispozitiv pentru ninhidrină, derivatizare postcoloană și detector fotometric.
   Coloana se umple cu rășini sulfonate de polistiren care pot separa aminoacizii între ei și aminoacizii de alte produse cu reacție la ninhidrină. Debitul din tampon și din reactivul de ninhidrină este asigurat de pompe cu o stabilitate a debitului de ± 0,5 % în intervalul care acoperă atât analiza soluției de etalonare, cât și analiza probei.
   La unii analizatori de aminoacizi se pot utiliza metode de hidroliză în care hidrolizatul are o concentrație de sodiu de c = 0,8 mol/l și conține întregul acid formic rezidual rezultat din etapa de oxidare. Alți analizatori nu oferă o separare satisfăcătoare a anumitor aminoacizi dacă hidrolizatul conține acid formic în exces și/sau concentrații ridicate de ioni de sodiu. În acest caz, volumul de acid se reduce prin evaporare la aproximativ 5 ml după hidroliză și înainte de ajustarea pH-ului. Evaporarea trebuie efectuată sub vid la maximum 40 °C.
   5.   Procedură
   5.1.   Prepararea probei
   Proba se macină astfel încât să treacă printr-o sită de 0,5 mm. Probele cu conținut ridicat de umiditate trebuie uscate fie cu aer la o temperatură de maximum 50 °C, fie prin liofilizare înainte de măcinare. Probele cu conținut ridicat de grăsimi trebuie extrase cu eter de petrol (3.12) înainte de măcinare.
   5.2.   Determinarea aminoacizilor liberi din hrana pentru animale și preamestecuri

   Se cântărește cu o aproximare de 0,2 mg o cantitate adecvată (1-5 g) din proba preparată (5.1), într-un balon conic și se adăugă 100,0 ml de amestec de extracție (3.21). Se agită amestecul timp de 60 minute folosind un agitator mecanic sau magnetic (4.8). Se lasă sedimentul să se așeze și se pipetează 10,0 ml de soluție supernatant într-un pahar de laborator de 100 ml.
   Se adăugă 5,0 ml de soluție de acid sulfosalicilic (3.22), agitând continuu cu ajutorul agitatorului magnetic timp de 5 minute. Se filtrează și se centrifughează faza de supernatant pentru a elimina eventualul precipitat. Se introduc 10,0 ml din soluția obținută într-un pahar de laborator de 100 ml și se aduce pH-ul la 2,20 folosind o soluție de hidroxid de sodiu (3.18), se transferă într-un balon cotat de volum adecvat folosind tampon cu citrat (3.24) și se completează până la nivel cu soluție tampon (3.24).
   Dacă se folosește un etalon intern, se adaugă 1,00 ml de etalon intern (3.27.3) pentru fiecare 100 ml de soluție finală și se completează până la nivel cu soluție tampon (3.24).
   Se trece la etapa de cromatografie conform punctului 5.4.
   Dacă extractele nu sunt examinate în aceeași zi, ele trebuie conservate la o temperatură sub 5 °C.
   5.3.   Determinarea aminoacizilor totali
   5.3.1.   Oxidare
   Se cântărește, cu o aproximare de 0,2 mg, între 0,1 și 1 g din proba preparată (5.1) într-un:

               —

               balon cu fund rotund de 100 ml (4.1) pentru hidroliză deschisă (5.3.2.3) sau

               —

               balon cu fund rotund de 250 ml (4.1), dacă este necesară o concentrație scăzută de sodiu (5.3.3.1) sau

               —

               flacon de 100 ml prevăzut cu dop cu șurub (4.2) (pentru hidroliză închisă 5.3.2.4).

         Porția cântărită din probă trebuie să aibă un conținut de azot de aproximativ 10 mg și un conținut de umiditate de maximum 100 mg.
   Se introduce balonul/flaconul într-o baie de apă cu gheață și se răcește până la 0 °C, se adaugă 5 ml de amestec de oxidare (3.23) și se amestecă folosind o spatulă de sticlă cu vârf curbat. Se sigilează balonul/flaconul care conține spatula cu un film impermeabil la aer, se introduce baia de apă cu gheață care conține recipientul sigilat într-un frigider la 0 °C și se lasă timp de 16 ore. După 16 ore, se scoate baia din frigider și se descompune reactivul de oxidare în exces prin adăugarea a 0,84 g de disulfit de sodiu (3.4).
   Se trece la punctul 5.3.2.1.
   5.3.2.   Hidroliză
   5.3.2.1.   Hidroliza probelor oxidate
   La proba oxidată preparată conform punctului 5.3.1 se adaugă 25 ml de amestec de hidroliză (3.20), având grijă să se elimine prin spălare orice reziduu de probă de pe pereții recipientului și de pe spatulă. În funcție de metoda de hidroliză utilizată, se continuă cu punctul 5.3.2.3 sau 5.3.2.4.
   5.3.2.2.   Hidroliza probelor neoxidate
   Se cântărește fie într-un balon cu fund rotund de 100 ml sau de 250 ml (4.1), fie într-un flacon de 100 ml prevăzut cu dop cu șurub (4.2), cu o aproximare de 0,2 mg, o cantitate de 0,1-1 g din proba preparată (5.1). Porția cântărită din probă trebuie să aibă un conținut de azot de aproximativ 10 mg. Se adăugă cu grijă 25 ml de amestec de hidroliză (3.20) și se amestecă cu proba. Se continuă fie cu punctul 5.3.2.3, fie cu punctul 5.3.2.4.
   5.3.2.3.   Hidroliză deschisă
   Se adăugă 3 bile de sticlă în amestecul din balon (preparat conform punctului 5.3.2.1 sau 5.3.2.2) și se fierbe constant timp de 23 de ore. La finalizarea hidrolizei, se spală condensatorul cu 5 ml de tampon cu citrat (3.24). Se deconectează balonul și se răcește într-o baie de gheață. Se continuă conform punctului 5.3.3.
   5.3.2.4.   Hidroliză închisă
   Se introduce flaconul care conține amestecul preparat conform punctului 5.3.2.1 sau 5.3.2.2 într-un cuptor (4.3) la 110 °C. În timpul primei ore, pentru a preveni acumularea de presiune (datorită evoluției substanțelor gazoase) și pentru a evita explozia, se așează dopul cu șurub pe recipient. Nu se închide recipientul înșurubând dopul. După o oră, se închide recipientul cu dopul cu șurub și se lasă în cuptor (4.3) timp de 23 de ore. La încheierea hidrolizei, se scoate flaconul din cuptor, se deschide cu atenție dopul și se introduce flaconul într-o baie de apă cu gheață. Se lasă să se răcească.
   În funcție de metoda de adaptare a pH-ului (5.3.3), se transferă cantitativ conținutul flaconului într-un pahar de laborator de 250 ml sau într-un balon cu fund rotund de 250 ml, folosind tampon cu citrat (3.24).
   Se continuă conform punctului 5.3.3.
   5.3.3.   Ajustarea pH-ului
   În funcție de toleranța la sodiu a analizatorului de aminoacizi (4.9), se continuă conform punctului 5.3.3.1 sau 5.3.3.2 pentru adaptarea pH-ului.
   5.3.3.1.   Pentru sistemele cromatografice (4.9) care necesită o concentrație scăzută de sodiu:
   Se recomandă folosirea unei soluții etalon interne (3.27.3) atunci când sunt utilizați analizatori de aminoacizi care necesită o concentrație scăzută de sodiu (când volumul de acid trebuie redus).
   În acest caz, se adaugă 2,00 ml din soluția etalon internă (3.27.3) la hidrolizat înainte de evaporare.
   Se adaugă 2 picături de 1-octanol (3.15) la hidrolizatul obținut conform punctului 5.3.2.3 sau 5.3.2.4.
   Folosind un evaporator rotativ (4.7), se reduce volumul la 5-10 ml sub vid la 40 °C. Dacă volumul se reduce în mod întâmplător la mai puțin de 5 ml, hidrolizatul trebuie aruncat, iar analiza trebuie reîncepută.
   Se aduce pH-ul la 2,20 cu soluție de hidroxid de sodiu (3.18) și se continuă conform punctului 5.3.4.
   5.3.3.2.   Pentru toți ceilalți analizatori de aminoacizi (4.9)
   Se iau hidrolizații obținuți conform punctului 5.3.2.3 sau 5.3.2.4 și se neutralizează parțial adăugând cu atenție, prin agitare, 17 ml de soluție de hidroxid de sodiu (3.17), asigurând menținerea temperaturii sub 40 °C.
   Se aduce pH-ul la 2,20 la temperatura camerei folosind soluție de hidroxid de sodiu (3.17) și, la final, soluție de hidroxid de sodiu (3.18). Se continuă cu punctul 5.3.4.
   5.3.4.   Probă în soluție pentru cromatografie
   Se transferă cantitativ hidrolizatul cu pH ajustat (5.3.3.1 sau 5.3.3.2) cu tampon cu citrat (3.24) într-un balon gradat de 200 ml și se completează până la nivel cu tampon (3.24).
   Dacă etalonul intern nu a fost încă folosit, se adaugă 2,00 ml de etalon intern (3.27.3) și se completează până la nivel cu tampon cu citrat (3.24). Se amestecă bine.
   Se continuă cu etapa de cromatografie (5.4).
   Dacă probele în soluție nu sunt examinate în aceeași zi, ele trebuie conservate la o temperatură mai mică de 5 °C.
   5.4.   Cromatografie
   Înainte de cromatografie, se aduce extractul (5.2) sau hidrolizatul (5.3.4) la temperatura camerei. Se agită amestecul și se filtrează o cantitate adecvată printr-o membrană filtrantă de 0,2 μm (4.5). Soluția limpede obținută este supusă cromatografiei prin schimb ionic, folosind un analizator de aminoacizi (4.9).
   Injectarea se poate efectua manual sau automat. Este important ca aceeași cantitate de soluție ± 0,5 % să se adauge la coloană pentru analiza etaloanelor și probelor, cu excepția cazurilor în care se utilizează un etalon intern, și ca rapoartele sodiu:aminoacid din soluțiile etalon și de probă să fie cât mai apropiate posibil.
   În general, frecvența injectărilor soluției etalon depinde de stabilitatea reactivului cu ninhidrină și a sistemului analitic. Etalonul sau proba se diluează cu tampon cu citrat (3.24) pentru a obține o suprafață a maximelor etalonului de 30-200 % din suprafața maximelor aminoacidului din probă.
   Cromatografia aminoacizilor diferă ușor în funcție de tipul de analizator folosit și de rășina utilizată. Sistemul ales trebuie să poată separa aminoacizii între ei și aminoacizii de produsele cu reacție la ninhidrină. În cursul operațiunii, sistemul cromatografic trebuie să ofere un răspuns liniar la modificările cantităților de aminoacizi adăugate la coloană.
   În timpul fazei de cromatografie, rapoartele dintre înălțimea punctelor de inflexiune și a punctelor de maxim menționate în continuare se aplică atunci când se analizează o soluție echimolară (a aminoacizilor determinați). Soluția echimolară trebuie să conțină cel puțin 30 % din sarcina maximă a fiecărui aminoacid care poate fi măsurată exact cu sistemul de analiză a aminoacizilor (4.9).
   Pentru separarea treonină-serină, raportul dintre înălțimea punctului de inflexiune și a punctului de maxim pentru cel mai scăzut dintre cei doi aminoacizi care se suprapun pe cromatogramă nu trebuie să fie mai mare de 2:10 [dacă se determină doar cist(e)ina, metionina, treonina și lizina, o separare insuficientă a maximelor vecine va influența negativ determinarea]. Pentru toți ceilalți aminoacizi, separarea trebuie să fie mai bună de 1:10.
   Sistemul trebuie să asigure că lizina este separată de „artefactele de lizină” și de ornitină.
   6.   Calcularea rezultatelor
   Suprafața maximelor probei și etalonului se măsoară pentru fiecare aminoacid în parte și se calculează cantitatea, în g de aminoacid per kg de probă.

   Dacă se utilizează un etalon intern, se înmulțește cu:
   unde:

               A

               =

               suprafața maximelor, hidrolizat sau extract

               B

               =

               suprafața maximelor, soluție de etalonare

               C

               =

               suprafața maximelor, etalon intern în hidrolizat sau în extract

               D

               =

               suprafața maximelor, etalon intern, soluție de etalonare

               MM

               =

               masa moleculară a aminoacidului determinat

               E

               =

               concentrația etalonului în μmol/ml

               M

               =

               masa probei (g) (corectată la masa inițială dacă produsul este uscat sau degresat)

               F

               =

               ml de hidrolizat total (5.3.4) sau ml de volum de diluție total calculat al extractului (6.1).

         Cistina și cisteina se determină amândouă ca acid cisteic în hidrolizați de probă oxidată, dar se calculează ca cistină (C6H12N2O4S2, MM 240,30) folosind MM 120,15 (= 0,5 x 240,30).
   Metionina se determină ca metionin sulfonă în hidrolizați de probă oxidată, dar se calculează ca metionină folosind o MM de 149,21 de metionină.
   Metionina liberă adăugată se determină după extracție ca metionină, pentru calculare folosindu-se aceeași MM.
   6.1.   Volumul total de diluție al extractelor (F) pentru determinarea aminoacizilor liberi (5.2) se calculează după cum urmează:

   V= volumul extractului final
   7.   Evaluarea metodei
   Metoda a fost testată într-o comparație între laboratoare realizată la nivel internațional în 1990, folosind patru tipuri de hrană pentru animale (hrană compusă pentru porci, hrana compusă pentru pui de carne, concentrat proteic, preamestec). Rezultatele, după eliminarea valorilor aberante, pentru abaterea medie și standard sunt prezentate în tabelul următor:
   Medii în g/kg

               Material de referință

               Aminoacid

               Treonină

               Cist(e)ină

               Metionină

               Lizină

               Hrana compusă pentru porci

               6,94

               3,01

               3,27

               9,55

               n = 15

               n = 17

               n = 17

               n = 13

               Hrana compusă pentru pui de carne

               9,31

               3,92

               5,08

               13,93

               n = 16

               n = 18

               n = 18

               n = 16

               Concentrat proteic

               22,32

               5,06

               12,01

               47,74

               n = 16

               n = 17

               n = 17

               n = 15

               Preamestec

               58,42

               –

               90,21

               98,03

               n = 16

               n = 16

               n = 16

         n= număr de laboratoare participante
   7.1.   Repetabilitate
   Repetabilitatea exprimată ca „abatere standard în cadrul laboratorului” a comparației între laboratoare menționate este prezentată în tabelele următoare:
   Abatere standard în cadrul laboratorului (Sr) în g/kg

               Material de referință

               Aminoacid

               Treonină

               Cist(e)ină

               Metionină

               Lizină

               Hrana compusă pentru porci

               0,13

               0,10

               0,11

               0,26

               n = 15

               n = 17

               n = 17

               n = 13

               Hrana compusă pentru pui de carne

               0,20

               0,11

               0,16

               0,28

               n = 16

               n = 18

               n = 18

               n = 16

               Concentrat proteic

               0,48

               0,13

               0,27

               0,99

               n = 16

               n = 17

               n = 17

               n = 15

               Preamestec

               1,30

               –

               2,19

               2,06

               n = 16

               n = 16

               n = 16

         n= număr de laboratoare participante
   Coeficient de variație (%) pentru abaterea standard în cadrul laboratorului (Sr)

               Material de referință

               Aminoacid

               Treonină

               Cist(e)ină

               Metionină

               Lizină

               Hrana compusă pentru porci

               1,9

               3,3

               3,4

               2,8

               n = 15

               n = 17

               n = 17

               n = 13

               Hrana compusă pentru pui de carne

               2,1

               2,8

               3,1

               2,1

               n = 16

               n = 18

               n = 18

               n = 16

               Concentrat proteic

               2,7

               2,6

               2,2

               2,4

               n = 16

               n = 17

               n = 17

               n = 15

               Preamestec

               2,2

               –

               2,4

               2,1

               n = 16

               n = 16

               n = 16

         n= număr de laboratoare participante
   7.2.   Reproductibilitate
   Rezultatele pentru abaterea standard între laboratoare pentru comparația între laboratoare menționată anterior sunt prezentate în tabelul următor:
   Abatere standard între laboratoare (SR) în g/kg

               Material de referință

               Aminoacid

               Treonină

               Cist(e)ină

               Metionină

               Lizină

               Hrana compusă

               0,28

               0,30

               0,23

               0,30

               n = 15

               n = 17

               n = 17

               n = 13

               Hrana compusă pentru pui de carne

               0,48

               0,34

               0,55

               0,75

               n = 16

               n = 18

               n = 18

               n = 16

               Concentrat proteic

               0,85

               0,62

               1,57

               1,24

               n = 16

               n = 17

               n = 17

               n = 15

               Preamestec

               2,49

               –

               6,20

               6,62

               n = 16

               n = 16

               n = 16

         n= număr de laboratoare participante
   Coeficient de variație (%) pentru abaterea standard între laboratoare (SR)

               Material de referință

               Aminoacid

               Treonină

               Cist(e)ină

               Metionină

               Lizină

               Hrana compusă pentru porci

               4,1

               9,9

               7,0

               3,2

               n = 15

               n = 17

               n = 17

               n = 13

               Hrana compusă pentru pui de carne

               5,2

               8,8

               10,9

               5,4

               n = 16

               n = 18

               n = 18

               n = 16

               Concentrat proteic

               3,8

               12,3

               13,0

               3,0

               n = 16

               n = 17

               n = 17

               n = 15

               Preamestec

               4,3

               –

               6,9

               6,7

               n = 16

               n = 16

               n = 16

         n= număr de laboratoare participante
   8.   Utilizarea materialelor de referință
   Aplicarea corectă a metodei se verifică prin efectuarea de măsurări duble ale materialelor de referință certificate, atunci când acestea sunt disponibile. Se recomandă etalonarea cu soluție de etalonare de aminoacid certificată.
   9.   Observații
   9.1.   Datorită diferențelor dintre analizatorii de aminoacizi, concentrațiile finale ale soluțiilor de etalonare a aminoacizilor etalon (vezi 3.27.4 și 3.27.5) și a hidrolizatului (vezi 5.3.4) trebuie considerate ca fiind orientative.
   Intervalul răspunsului liniar al aparatului trebuie verificat pentru toți aminoacizii.
   Soluția etalon se diluează cu tampon cu citrat pentru a genera suprafețe ale maximelor situate la mijlocul intervalului.
   9.2.   În cazul în care se folosește o aparatură de cromatografie lichidă de înaltă performanță pentru analizarea hidrolizaților, condițiile experimentale trebuie optimizate în conformitate cu recomandările fabricantului.
   9.3.   Prin aplicarea metodei la hrana pentru animale care conține peste 1 % clorură (concentrat, supliment de minerale, hrană complementară) poate apărea o subestimare a metioninei și trebuie să se efectueze o tratare specială.
   PARTEA B
   DETERMINAREA ULEIURILOR ȘI GRĂSIMILOR BRUTE
   1.   Obiect și domeniu de aplicare
   Prezenta metodă este destinată determinării uleiurilor și grăsimilor brute din hrana pentru animale. Ea nu include analiza semințelor și fructelor oleaginoase definite în Regulamentul 136/66/CEE al Consiliului din 22 septembrie 1966.
   Utilizarea celor două procedee descrise în continuare depinde de natura și compoziția furajului și de motivul efectuării analizei.
   1.1.   Procedeul A – Uleiuri și grăsimi brute extrase direct
   Această metodă se aplică materiilor prime pentru hrana animalelor de origine vegetală, cu excepția celor incluse în domeniul de aplicare a procedeului B.
   1.2.   Procedeul B – Uleiuri și grăsimi brute totale
   Această metodă se aplică materiilor prime de origine animală și hranei compuse. Ea trebuie folosită pentru toate produsele din care uleiurile și grăsimile nu pot fi extrase complet fără hidroliză prealabilă (de exemplu gluten, drojdie, proteine de cartofi și produse supuse unor procese cum ar fi extrudarea, scămoșarea și încălzirea).
   1.3.   Interpretarea rezultatelor
   În toate cazurile în care se obține un rezultat superior folosind procedeul B comparativ cu cel obținut prin folosirea procedeului A, rezultatul obținut prin procedeul B se acceptă ca valoare reală.
   2.   Principiu
   2.1.   Procedeul A
   Proba se extrage cu eter de petrol. Solventul se distilează, iar reziduul se usucă și se cântărește.
   2.2.   Procedeul B
   Proba se tratează la cald cu acid clorhidric. Amestecul se răcește și se filtrează. Reziduul se spală și se usucă, apoi se supune determinării în conformitate cu procedeul A.
   3.   Reactivi
   3.1.   Eter de petrol, interval de fierbere: 40-60 °C. Indicele de brom trebuie să fie mai mic de 1, iar reziduul după evaporare sub 2 mg/100 ml.
   3.2.   Sulfat de sodiu, anhidru.
   3.3.   Acid clorhidric, c = 3 moli HCl/l
   3.4.   Adjuvant de filtrare, de exemplu Kieselguhr, Hyflo-supercel.
   4.   Aparatură
   4.1.   Aparat de extracție. Dacă este prevăzut cu un sifon (aparat Soxhlet), debitul de reflux trebuie reglat în așa fel încât să producă aproximativ 10 cicluri pe oră; dacă aparatul este de tip fără sifon, debitul de reflux trebuie să fie de aproximativ 10 ml pe minut.
   4.2.   Cartușe de extracție, fără materie solubilă în eter de petrol și cu o porozitate compatibilă cu cerințele punctului 4.1.
   4.3.   Cuptor de uscare, fie un cuptor cu vid reglat la 75 °C ± 3 °C, fie un cuptor de uscare cu aer reglat la 100 °C ± 3 °C.
   5.   Procedură
   5.1.   Procedeul A (a se vedea punctul 8.1)
   Se cântăresc 5 g de probă cu o aproximare de 1 mg, se transferă cantitatea într-un cartuș de extracție (4.2) și se acoperă cu un tampon de vată degresat.
   Se așează cartușul într-un extractor (4.1) și se extrage timp de șase ore cu eter de petrol (3.1). Se colectează extractul de eter de petrol într-un balon uscat și cântărit, care conține fragmente de piatră ponce (1).
   Se distilează solventul până la eliminare. Se uscă reziduul, păstrând balonul timp de o oră și jumătate în cuptorul de uscare (4.3). Se lasă să se răcească într-un desicator și se cântărește. Se uscă din nou timp de 30 minute pentru a asigura că greutatea uleiurilor și grăsimilor rămâne constantă (pierderea de greutate între două cântăriri succesive trebuie să fie sub 1 mg).
   5.2.   Procedeul B
   Se cântăresc 2,5 g de probă cu aproximare de 1 mg (vezi punctul 8.2), se introduce cantitatea într-un pahar de laborator de 400 ml sau într-un balon conic de 300 ml și se adaugă 100 ml de acid clorhidric (3.3) și fragmente de piatră ponce. Se acoperă paharul de laborator cu o sticlă de ceas sau se conectează un condensator cu reflux la balonul conic. Se aduce amestecul la fierbere ușoară cu ajutorul unei mici flăcări sau a unei plite de încălzire și se păstrează recipientul timp de o oră. Trebuie să se împiedice lipirea produsului de părțile laterale ale recipientului.
   Se răcește și se adaugă o cantitate de adjuvant de filtrare (3.4) suficientă pentru a evita pierderile de ulei și grăsime în timpul filtrării. Se filtrează printr-o hârtie de filtru dublă înmuiată și fără grăsimi. Se spală reziduul în apă rece până se obține un filtrat neutru. Se efectuează o verificare pentru a se asigura că filtratul nu conține uleiuri și grăsimi. Prezența acestora indică faptul că proba trebuie extrasă cu eter de petrol, folosind procedeul A, înainte de hidroliză.
   Se așează hârtia de filtru dublă care conține reziduul pe o sticlă de ceas și se uscă timp de o oră și jumătate în cuptorul de uscare cu aer (4.3) la 100 °C ± 3 °C.
   Se așează hârtia de filtru dublă care conține reziduul uscat într-un cartuș de extracție (4.2) și se acoperă cu un tampon de vată degresat. Se introduce cartușul într-un extractor (4.1) și se continuă conform paragrafelor al doilea și al treilea de la punctul 5.1.
   6.   Exprimarea rezultatului
   Se exprimă greutatea reziduului ca procent din probă.
   7.   Repetabilitate
   Diferența dintre rezultatele a două determinări paralele efectuate pe aceeași probă de același analizator nu trebuie să depășească:

               —

               0,2 % în valoare absolută, pentru conținuturile de uleiuri și grăsimi brute sub 5 %;

               —

               4,0 % față de rezultatul cel mai ridicat pentru conținuturi cuprinse între 5 și 10 %;

               —

               0,4 % în valoare absolută, pentru conținuturi de peste 10 %.

         8.   Observații
   8.1.   Pentru produse cu un conținut ridicat de uleiuri și grăsimi, care sunt dificil de măcinat sau inadecvate pentru prelevarea unei probe de testare reduse omogen, se procedează după cum urmează.
   Se cântăresc 20 g de probă cu o aproximare de 1 mg și se amestecă cu o cantitate de 10 g sau mai mare de sulfat de sodiu anhidru (3.2). Se extrage cu eter de petrol (3.1) conform indicațiilor de la punctul 5.1. Se completează extractul obținut până la 500 ml cu eter de petrol (3.1) și se amestecă. Se introduc 50 ml din soluție într-un balon mic, uscat și cântărit care conține fragmente de piatră ponce (2). Se distilează solventul până la eliminare, se uscă și se continuă conform indicațiilor de la punctul 5.1 ultimul paragraf.
   Se elimină solventul din reziduul de extracție rămas în cartuș, se macină reziduul la o finețe de 1 mm, se reintroduce în cartușul de extracție (nu se adaugă sulfat de sodiu) și se continuă conform indicațiilor de la punctul 5.1 paragrafele al doilea și al treilea.
   Se calculează conținutul de uleiuri și grăsimi ca procent din probă folosind următoarea formulă:
   (10 a + b) × 5
   unde:
   a= masa, în grame, a reziduului după prima extracție (parte alicotă din extract);
   b= masa, în grame, a reziduului după a doua extracție.
   8.2.   Pentru produsele cu conținut scăzut de uleiuri și grăsimi, masa probei de testare poate fi mărită la 5 g.
   8.3.   Este posibil ca hrana pentru animalele de casă cu conținut ridicat de apă să trebuiască să fie amestecată cu sulfat de sodiu anhidru înainte de hidroliză și extracție conform procedeului B.
   8.4.   La punctul 5.2, poate fi mai eficientă folosirea apei calde în locul apei reci pentru spălarea reziduului după filtrare.
   8.5.   Este posibil să fie nevoie să se prelungească timpul de uscare de 1,5 h pentru unele tipuri de hrană pentru animale. Uscarea excesivă trebuie evitată, întrucât acest lucru poate determina rezultate scăzute. Se poate folosi, de asemenea, un cuptor cu microunde.
   8.6.   Preextracția prin procedeul A înainte de hidroliză și de reextracția prin procedeul B se recomandă în cazul în care conținutul de uleiuri/grăsimi brute este de peste 15 %. Într-o anumită măsură, acest lucru depinde de natura furajului și de natura uleiurilor/grăsimilor din furaj.
   PARTEA C
   DETERMINAREA OLAQUINDOXULUI
   (2-[N-2′-(hidroxietil)carbamoil]-3-metilquinoxalină-N1,N4-dioxid)
   1.   Obiect și domeniu de aplicare
   Prezenta metodă are ca scop determinarea conținutului de olaquindox din hrana pentru animale. Limita inferioară de determinare este 5 mg/kg.
   2.   Principiu
   Proba se extrage cu un amestec apă și metanol. Conținutul de olaquindox se determină prin cromatografie lichidă de înaltă performanță (CLIP) în fază inversă, folosind un detector UV.
   3.   Reactivi
   3.1.   Metanol.
   3.2.   Metanol, calitate CLIP.
   3.3.   Apă, calitate CLIP.
   3.4.   Fază mobilă pentru CLIP;
   Amestec apă (3.3)-metanol (3.2), 900 + 100 (V + V).
   Substanță etalon: olaquindox pur 2-[N-2′-(hidroxietil)carbamoil]-3-metilquinoxalină-N1,N4-dioxid, E 851.
   3.5.1.   Soluție etalon mamă de olaquindox, 250 μg/ml
   Se cântăresc, cu aproximare de 0,1 mg, 50 mg de olaquindox (3.5) într-un balon gradat de 200 ml și se adaugă circa 190 ml de apă. Apoi se introduce balonul timp de 20 minute într-o baie ultrasonică (4.1). După tratarea cu ultrasunete, se aduce soluția la temperatura camerei, se completează cu apă până la nivel și se amestecă. Se învelește balonul cu folie de aluminiu și se conservă într-un frigider. Această soluție trebuie preparată proaspăt în fiecare lună.
   3.5.2.   Soluție etalon intermediară de olaquindox, 25 μg/ml
   Se transferă 10,0 ml din soluția etalon mamă (3.5.1) într-un balon gradat de 100 ml, se completează până la nivel cu fază mobilă (3.4) și se amestecă. Se învelește balonul cu folie de aluminiu și se conservă într-un frigider. Această soluție trebuie preparată proaspăt în fiecare zi.
   3.5.3.   Soluții de etalonare:
   Într-o serie de baloane gradate de 50 ml se transferă 1,0, 2,0, 5,0, 10,0, 15,0 și 20,0 ml din soluția etalon intermediară (3.5.2). Se completează până la nivel cu fază mobilă (3.4) și se amestecă. Se învelesc baloanele cu folie de aluminiu. Aceste soluții corespund concentrațiilor de 0,5, 1,0, 2,5, 5,0, 7,5 și, respectiv, 10,0 μg de olaquindox per ml.
   Aceste soluții trebuie preparate proaspăt în fiecare zi.
   4.   Aparatură
   4.1.   Baie ultrasonică
   4.2.   Agitator mecanic
   Echipament CLIP cu detector UV cu lungime de undă variabilă sau cu detector cu sistem de diode
   4.3.1.   Coloană cromatografică lichidă, 250 mm x 4 mm, C18, particule de 10 μm sau echivalent
   4.4.   Membrane filtrante, 0,45 μm.
   5.   Procedură

      Notă: Olaquindoxul este sensibil la lumină. Toate operațiile se efectuează sub lumină atenuată sau se folosește sticlărie de chihlimbar.
   5.1.   Aspecte generale
   5.1.1.   Trebuie să se analizeze un furaj martor pentru a garanta că acesta nu conține olaquindox și nici substanțe interferente.
   5.1.2.   Trebuie efectuat un test de recuperare prin analizarea furajului martor la care s-a adăugat o cantitate de olaquindox, similară cu cea prezentă în probă. Pentru a obține un nivel de 50 mg/kg, se transferă 10,0 ml din soluția etalon mamă (3.5.1) într-un balon conic de 250 ml și se evaporă soluția până la o concentrație de aproximativ 0,5 ml. Se adaugă 50 g de furaj martor, se amestecă bine și se lasă timp de 10 minute, amestecând din nou de câteva ori înainte de a continua cu etapa de extracție (5.2).

      Notă: În sensul prezentei metode, furajul martor trebuie să fie de tip similar cu cel al probei și nu trebuie detectată nici o prezență de olaquindox.
   5.2.   Extracție
   Se cântăresc, cu aproximare de 0,01 g, circa 50 g de probă. Se transferă cantitatea într-un balon conic de 1 000 ml, se adaugă 100 ml de metanol (3.1) și se introduce balonul timp de 5 minute în baia ultrasonică (4.1). Se adaugă 410 ml de apă și se lasă din nou balonul în baia ultrasonică pentru încă 15 minute. Se scoate balonul din baia ultrasonică, se agită timp de 30 minute pe un agitator (4.2) și se filtrează printr-un filtru pliat. Se transferă 10,0 ml de filtrat într-un balon gradat de 20 ml, se completează până la nivel cu apă și se amestecă. O parte alicotă se filtrează printr-o membrană filtrantă (4.4) (a se vedea punctul 9 Observații). Se continuă cu determinarea CLIP (5.3).
   5.3.   Determinarea CLIP
   5.3.1.   Parametri:
   Următoarele condiții sunt prezentate cu titlu orientativ, putând fi folosite și alte condiții dacă acestea oferă rezultate echivalente.
   Coloană analitică (4.3.1)

               Fază mobilă (3.4):

               amestec apă (3.3) – metanol (3.2), 900 + 100 (V + V)

               Debit:

               1,5-2 ml/min.

               Lungime de undă de detecție:

               380 nm

               Volum de injecție:

               20 μl-100 μl

         Se verifică stabilitatea sistemului cromatografic injectând de mai multe ori soluția de etalonare (3.5.3) care conține 2,5 μg/ml, până când se obțin înălțimi constante ale maximelor și timpi constanți de retenție.
   5.3.2.   Grafic de calibrare
   Se injectează fiecare soluție de etalonare (3.5.3) de mai multe ori și se determină înălțimile (suprafețele) medii ale maximelor pentru fiecare concentrație. Se stabilește un grafic de calibrare folosind înălțimile (suprafețele) medii ale maximelor soluțiilor de etalonare pe axa ordonatelor și concentrațiile corespunzătoare în μg/ml pe axa absciselor.
   5.3.3.   Probă în soluție
   Se injectează extrasul de probă (5.2) de mai multe ori folosind același volum ca și cel reținut pentru soluțiile de etalonare și se determină înălțimea (suprafața) medie a maximelor pentru olaquindox.
   6.   Calcularea rezultatelor
   Pornind de la înălțimea (suprafața) medie a maximelor pentru olaquindox ale soluției de probă, se determină concentrația soluției de probă în μg/ml prin raportare la graficul de calibrare (5.3.2).
   Conținutul de olaquindox, w, în mg/kg din probă este dat de următoarea formulă:

   unde:
   c= concentrația de olaquindox din extractul de probă (5.2) în μg/ml
   m= masa probei de testare, în g (5.2).
   7.   Validarea rezultatelor
   7.1.   Identitate
   Identitatea analitului poate fi confirmată prin co-cromatografie sau folosind un detector cu sistem de diode prin care se compară spectrele extractului de probă (5.2) și soluția de etalonare (3.5.3) care conține 5,0 μg/ml.
   7.1.1.   Co-cromatografie
   La un extract de probă (5.2) se adaugă o cantitate adecvată de soluție de etalonare (3.5.3). Cantitatea de olaquindox adăugată trebuie să fie similară cu cantitatea de olaquindox descoperită în extractul de probă.
   Doar înălțimea maximului de olaquindox trebuie mărită după ce se ia în considerare atât cantitatea adăugată, cât și diluția extractului. Lățimea maximului, la jumătatea înălțimii sale, trebuie să fie de ± 10 % din lățimea inițială a maximului de olaquindox al extractului de probă nesuplimentat.
   7.1.2.   Detecție cu sistem de diode
   Rezultatele se evaluează în conformitate cu următoarele criterii:

               (a)

               lungimea de undă de absorbție maximă a probei și a spectrelor etalon, înregistrată la apexul punctului de maxim de pe cromatogramă, trebuie să se încadreze într-un interval determinat de finețea de percepție a sistemului de detecție. Pentru detecția cu sistem de diode, acest interval este de obicei de ± 2 nm;

               (b)

               între 220 și 400 nm, spectrele de probă și de etalon înregistrate la apexul punctului de maxim al cromatogramei nu trebuie să fie diferite de zonele spectrului situate între 10 și 100 % din absorbanța relativă. Acest criteriu este îndeplinit atunci când sunt prezente aceleași maxime și când abaterea între două spectre nu depășește 15 % din absorbanța analitului standard în nici un punct observat;

               (c)

               între 220 și 400 nm, spectrele curbei ascendente, ale apexului și ale curbei descendente a maximului dat de extractul de probă nu trebuie să difere între ele pentru zonele din spectru situate între 10 și 100 % din absorbanța relativă. Acest criteriu este îndeplinit atunci când sunt prezente aceleași maxime și când abaterea între spectre nu depășește 15 % din absorbanța spectrului apexului punctului de maxim în nici un punct observat.

         Dacă unul dintre aceste criterii nu este îndeplinit, prezența analitului nu este confirmată.
   7.2.   Repetabilitate
   Diferența dintre rezultatele a două determinări paralele efectuate pe aceeași probă nu trebuie să depășească 15 % din rezultatul mai mare pentru conținuturile de olaquindox cuprinse între 10 și 20 mg/kg
   7.3.   Recuperare
   Pentru o probă martor suplimentată, recuperarea trebuie să fie de cel puțin 90 %.
   8.   Rezultatele unui studiu colaborativ
   A fost întreprins un studiu prin colaborare la nivelul Comunității Europene în care patru probe de hrană pentru purcei, inclusiv o probă martor din această hrană, au fost analizate de 13 laboratoare. Rezultatele sunt prezentate în continuare:

               Proba 1

               Proba 2

               Proba 3

               Proba 4

               L

               13

               10

               11

               11

               n

               40

               40

               44

               44

               medie (mg/kg)

               –

               14,6

               48,0

               95,4

               (Sr) (mg/kg)

               –

               0,82

               2,05

               6,36

               (SR) (mg/kg)

               –

               1,62

               4,28

               8,42

               CVr (%)

               –

               5,6

               4,3

               6,7

               CVR (%)

               –

               11,1

               8,9

               8,8

               Conținut nominal (mg/kg)

               –

               15

               50

               100

               recuperare (%)

               –

               97,3

               96,0

               95,4

               L

               :

               număr de laboratoare

               n

               :

               număr de valori individuale

               Sr

               :

               abatere standard a repetabilității

               SR

               :

               abatere standard a reproductibilității

               CVr

               :

               coeficient de variație a repetabilității

               CVR

               :

               coeficient de variație a reproductibilității.

         9.   Observație
   Cu toate că nu a fost validată metoda pentru tipurile de hrană care conțin peste 100 mg/kg de olaquindox, este posibil să se obțină rezultate satisfăcătoare prin folosirea unei probe cu o greutate mai mică și/sau prin diluarea extractului (5.2) pentru a atinge o concentrație situată în zona graficului de calibrare (5.3.2).

      (1)  În cazul în care uleiurile sau grăsimile trebuie supuse unor teste de calitate ulterioare, se înlocuiesc fragmentele de piatră ponce cu bile de sticlă.

      (2)  Atunci când uleiurile sau grăsimile trebuie supuse unor teste de calitate ulterioare, se înlocuiesc fragmentele de piatră ponce cu bile de sticlă.


title: Directiva 2005/9/CE a Comisiei din 28 ianuarie 2005 de modificare a Directivei 76/768/CEE a Consiliului privind produsele cosmetice în vederea adaptării la progresul tehnic a anexei VII (Text cu relevanță pentru SEE)

text:
               13/Volumul 48

               RO

               Jurnalul Ofícial al Uniunii Europene

               207

         32005L0009

               L 027/46

               JURNALUL OFÍCIAL AL UNIUNII EUROPENE

      DIRECTIVA 2005/9/CE A COMISIEI

   din 28 ianuarie 2005
   de modificare a Directivei 76/768/CEE a Consiliului privind produsele cosmetice în vederea adaptării la progresul tehnic a anexei VII
   (Text cu relevanță pentru SEE)
   COMISIA COMUNITĂȚILOR EUROPENE,
   având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Europene,
   având în vedere Directiva 76/768/CEE a Consiliului din 27 iulie 1976 de apropiere a legislațiilor statelor membre privind produsele cosmetice (1), în special articolul 8 alineatul (2),
   după consultarea Comitetului științific pentru produse cosmetice și produse nealimentare destinate consumatorilor,
   întrucât:

               (1)

               Partea 1 a anexei VII la Directiva 76/768/CEE stabilește o listă a filtrelor UV pe care le pot conține produsele cosmetice.

               (2)

               Comitetul științific pentru produse cosmetice și produse nealimentare destinate consumatorilor estimează că acidul benzoic, 2-[4-(dietilamino)-2-hidroxibenzoil]-, ester hexilic, se poate utiliza în siguranță, singur sau în combinație cu alți absorbanți UV, în concentrații de până la 10 % în produsele de protecție solară. În consecință, acidul benzoic, 2-[4-(dietilamino)-2-hidroxibenzoil]-, ester hexilic ar trebui să fie inclus în partea 1 a anexei VII la Directiva 76/768/CEE la numărul de ordine 28.

               (3)

               Directiva 76/768/CEE ar trebui modificată în consecință.

               (4)

               Măsurile prevăzute de prezenta directivă sunt conforme cu avizul Comitetului permanent pentru produse cosmetice,

         ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
   Articolul 1
   Anexa VII la Directiva 76/768/CEE se modifică în conformitate cu anexa la prezenta directivă.
   Articolul 2
   (1)   Statele membre pun în aplicare actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive până la 28 iulie 2005. Statele membre comunică de îndată Comisiei textele acestor acte, precum și un tabel de corespondență între aceste acte și prezenta directivă.
   Atunci când statele membre adoptă aceste acte, ele cuprind o trimitere la prezenta directivă sau sunt însoțite de o asemenea trimitere la data publicării lor oficiale. Statele membre stabilesc modalitatea de efectuare a acestei trimiteri.
   (2)   Comisiei îi sunt comunicate de către statele membre textele principalelor dispoziții de drept intern pe care le adoptă în domeniul reglementat de prezenta directivă.
   Articolul 3
   Prezenta directivă intră în vigoare a douăzecea zi de la data publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.
   Articolul 4
   Prezenta directivă se adresează statelor membre.

      Adoptată la Bruxelles, 28 ianuarie 2005.

            Pentru Comisie

         Günter VERHEUGEN

            Vicepreședinte

      (1)  JO L 262, 27.9.1976, p. 169, directivă astfel cum a fost modificată ultima dată prin Directiva 2004/93/CE a Comisiei (JO L 300, 25.9.2004, p. 13).
   ANEXĂ
   În partea 1 a anexei VII la Directiva 76/768/CEE se adaugă următorul număr de ordine 28:

                  Nr. crt.

                  Substanțe

                  Concentrația maximă admisă

                  Alte restricții și condiții

                  Condiții de utilizare și avertismente care trebuie tipărite pe etichetă

                  a

                  b

                  c

                  d

                  e

                  „28

                  Acid benzoic, 2-[-4-(dietilamino)-2-hidroxibenzoil]-, ester hexilic
                  (denumire INCI: benzoat de dietilamino hidroxibenzoil hexil;
                  Nr. CAS 302776-68-7)

                  10 % în produsele de protecție solară”


title: Directiva 2008/13/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 martie 2008 de abrogare a Directivei 84/539/CEE a Consiliului privind apropierea legislațiilor statelor membre în domeniul aparatelor electrice utilizate în medicina veterinară (Text cu relevanță pentru SEE)

text:
               19.3.2008

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               L 76/41

      DIRECTIVA 2008/13/CE A PARLAMENTULUI EUROPEAN ȘI A CONSILIULUI

   din 11 martie 2008
   de abrogare a Directivei 84/539/CEE a Consiliului privind apropierea legislațiilor statelor membre în domeniul aparatelor electrice utilizate în medicina veterinară
   (Text cu relevanță pentru SEE)
   PARLAMENTUL EUROPEAN ȘI CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,
   având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Europene, în special articolul 95,
   având în vedere propunerea Comisiei,
   având în vedere avizul Comitetului Economic și Social European (1),
   hotărând în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 251 din tratat (2),
   întrucât:

               (1)

               Politicile comunitare privind o mai bună legiferare pun accentul pe importanța simplificării legislațiilor naționale și comunitare ca element esențial pentru ameliorarea competitivității întreprinderilor și pentru realizarea obiectivelor agendei de la Lisabona.

               (2)

               Metoda de evaluare a conformității prevăzută în Directiva 84/539/CEE a Consiliului (3) nu mai este necesară pentru atingerea obiectivelor legate de piața internă și de schimburile comerciale cu țările terțe.

               (3)

               Funcționarea pieței interne și protecția utilizatorilor și a animalelor pot fi mai bine asigurate prin alte acte comunitare.

               (4)

               În consecință, Directiva 84/539/CEE ar trebui abrogată.

               (5)

               Abrogarea Directivei 84/539/CEE presupune că după 31 decembrie 2008 modelul marcajului de conformitate din anexa III la respectiva directivă nu va mai fi utilizat, precum și faptul că măsurile naționale corespunzătoare de punere în aplicare se abrogă în consecință,

         ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
   Articolul 1
   Directiva 84/539/CEE se abrogă de la 31 decembrie 2008.
   Articolul 2
   Statele membre adoptă și publică actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive până la 31 decembrie 2008. Statele membre comunică de îndată Comisiei textele acestor măsuri și un tabel de corespondență între respectivele măsuri și prezenta directivă.
   Atunci când statele membre adoptă respectivele măsuri, acestea conțin o trimitere la prezenta directivă sau sunt însoțite de o asemenea trimitere la data publicării lor oficiale. Statele membre stabilesc modalitatea de efectuare a acestei trimiteri.
   Articolul 3
   Prezenta directivă intră în vigoare în a douăzecea zi de la data publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.

      Adoptată la Strasbourg, 11 martie 2008.

            Pentru Parlamentul European

            Președintele

         H.-G. PÖTTERING

            Pentru Consiliu

            Președintele

         J. LENARČIČ

      (1)  Avizul din 16 ianuarie 2008 (nepublicat încă în Jurnalul Oficial).

      (2)  Avizul Parlamentului European din 29 noiembrie 2007 (nepublicat încă în Jurnalul Oficial) și Decizia Consiliului din 14 februarie 2008.

      (3)  JO L 300, 19.11.1984, p. 179. Directivă modificată ultima dată prin Regulamentul (CE) nr. 807/2003 (JO L 122, 16.5.2003, p. 36).


title: Directiva 2010/45/UE a Consiliului din 13 iulie 2010 de modificare a Directivei 2006/112/CE privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată în ceea ce privește normele privind facturarea

text:
               22.7.2010

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               L 189/1

         DIRECTIVA 2010/45/UE A CONSILIULUI
   din 13 iulie 2010
   de modificare a Directivei 2006/112/CE privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată în ceea ce privește normele privind facturarea
   CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,
   având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 113,
   având în vedere propunerea Comisiei Europene,
   având în vedere avizul Parlamentului European,
   având în vedere avizul Comitetului Economic și Social European,
   hotărând în conformitate cu o procedură legislativă specială,
   întrucât:

               (1)

               Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată (1) stabilește condiții și norme cu privire la taxa pe valoarea adăugată (denumită în continuare „TVA”) în ceea ce privește facturile, în vederea asigurării bunei funcționări a pieței interne. În conformitate cu articolul 237 din respectiva directivă, Comisia a prezentat un raport care identifică, ținând seama de evoluțiile tehnologice, anumite dificultăți cu privire la facturarea electronică și care identifică, în plus, alte câteva domenii în care normele privind TVA ar trebui simplificate în vederea îmbunătățirii funcționării pieței interne.

               (2)

               Dat fiind că ținerea registrelor ar trebui să fie suficientă pentru a permite statelor membre să controleze bunurile care circulă temporar de la un stat membru la altul, ar trebui precizat clar faptul că registrele trebuie să cuprindă detalii despre determinarea valorii bunurilor care circulă temporar între statele membre. De asemenea, transferurile de bunuri, în scopul determinării valorii acestora, către un alt stat membru nu ar trebui considerate drept livrări de bunuri în scopuri de TVA.

               (3)

               Normele privind exigibilitatea TVA pentru livrările intracomunitare de bunuri și pentru achizițiile intracomunitare de bunuri ar trebui clarificate pentru a se garanta uniformitatea informațiilor cuprinse în declarațiile recapitulative și promptitudinea schimbului de informații prin intermediul respectivelor declarații. În plus, este oportun ca livrarea continuă de bunuri de la un stat membru la altul pe o perioadă care depășește o lună calendaristică să fie considerată încheiată la sfârșitul fiecărei luni calendaristice.

               (4)

               Pentru a sprijini întreprinderile mici și mijlocii care întâmpină dificultăți în a plăti TVA autorităților competente înainte de a fi încasat plățile de la clienți, statele membre ar trebui să aibă posibilitatea de a permite contabilizarea TVA în cadrul unui sistem de contabilitate de casă, care permite furnizorului să plătească TVA autorității competente în momentul încasării plății pentru o livrare/prestare și care îi determină dreptul de deducere în momentul achitării livrării/prestării în cauză. Acest lucru ar trebui să permită statelor membre să introducă un sistem opțional de contabilitate de casă care să nu aibă un efect negativ asupra fluxului de numerar legat de încasările din TVA.

               (5)

               Pentru a oferi întreprinderilor securitate juridică în ceea ce privește obligațiile de facturare, ar trebui să se stabilească în mod clar statul membru ale cărui norme de facturare se aplică.

               (6)

               În vederea ameliorării funcționării pieței interne, este necesar să se impună un termen-limită armonizat pentru emiterea unei facturi în ceea ce privește anumite livrări/prestări transfrontaliere.

               (7)

               Anumite cerințe privind informațiile care trebuie să apară pe facturi ar trebui modificate pentru a permite un control mai bun al taxei, a crea condiții pentru un tratament mai uniform între livrările/prestările interne și cele transfrontaliere și a contribui la promovarea facturării electronice.

               (8)

               Deoarece utilizarea facturării electronice poate ajuta întreprinderile să reducă costurile și să fie mai competitive, actualele cerințe TVA privind facturarea electronică ar trebui să fie revizuite pentru a îndepărta sarcinile existente și barierele din calea utilizării sistemului. Facturile pe suport de hârtie și facturile electronice ar trebui să fie tratate în același mod, iar povara administrativă privind facturarea pe suport de hârtie ar trebui să nu crească.

               (9)

               Egalitatea de tratament ar trebui să se aplice, de asemenea, în ceea ce privește competențele autorităților fiscale. Competențele de control și drepturile și obligațiile persoanelor impozabile ar trebui să se aplice în mod egal, indiferent dacă o persoană impozabilă alege să emită facturi pe suport de hârtie sau facturi electronice.

               (10)

               Facturile trebuie să reflecte livrările reale și, prin urmare, ar trebui garantate autenticitatea, integritatea și lizibilitatea acestora. Controlul de gestiune poate fi utilizat pentru a stabili piste fiabile de audit între facturi și livrări/prestări, garantând, prin aceasta, faptul că orice factură (indiferent dacă a fost emisă pe suport de hârtie sau în format electronic) respectă acele cerințe.

               (11)

               Autenticitatea și integritatea facturilor electronice pot fi garantate, de asemenea, prin utilizarea anumitor tehnologii existente, precum schimbul electronic de date (EDI) și semnăturile electronice avansate. Cu toate acestea, având în vedere că există și alte tehnologii, persoanelor impozabile nu ar trebui să li se impună utilizarea niciunei tehnologii de facturare electronică specială.

               (12)

               Ar trebui clarificat faptul că, atunci când o persoană impozabilă stochează online facturi pe care le-a emis sau le-a primit, statul membru în care se percepe taxa, în plus față de statul membru în care este stabilită persoana impozabilă, ar trebui să aibă acces la respectivele facturi în vederea controalelor.

               (13)

               Deoarece obiectivele prezentei directive, și anume simplificarea, modernizarea și armonizarea normelor privind facturile cu TVA, nu pot fi realizate în mod satisfăcător de statele membre și pot fi, prin urmare, realizate mai bine la nivelul Uniunii, Uniunea poate lua măsuri în conformitate cu principiul subsidiarității prevăzut la articolul 5 din tratat. În conformitate cu principiul proporționalității, prevăzut la articolul menționat anterior, prezenta directivă nu depășește ceea ce este necesar pentru atingerea obiectivelor respective.

               (14)

               În conformitate cu punctul 34 din Acordul interinstituțional privind o mai bună legiferare (2), statele membre sunt încurajate să elaboreze, pentru ele însele și în interesul Uniunii, propriile tabele care să reflecte, pe cât posibil, corelația dintre prezenta directivă și măsurile de transpunere și să le facă publice.

               (15)

               Prin urmare, Directiva 2006/112/CE ar trebui modificată în consecință,

         ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
   Articolul 1
   Modificări aduse Directivei 2006/112/CE
   Directiva 2006/112/CE se modifică după cum urmează:

               1.

               La articolul 17 alineatul (2), litera (f) se înlocuiește cu următorul text:

                           „(f)

                           prestarea unui serviciu realizată pentru persoana impozabilă și constând în determinarea valorii sau în prelucrarea fizică a bunurilor în cauză efectuate pe teritoriul statului membru în care se încheie expedierea sau transportul bunurilor, cu condiția ca bunurile, după efectuarea evaluării sau după prelucrare, să fie returnate persoanei impozabile respective în statul membru din care au fost expediate sau transportate inițial;”.

               2.

               La articolul 64, alineatul (2) se înlocuiește cu următorul text:
               „(2)   Livrarea continuă de bunuri pe o perioadă care depășește o lună calendaristică, care sunt expediate sau transportate într-un alt stat membru decât cel în care începe expedierea sau transportul bunurilor și care sunt livrate în regim de scutire de TVA sau care sunt transferate în regim de scutire de TVA într-un alt stat membru de către o persoană impozabilă în scopul desfășurării activității sale economice, în conformitate cu condițiile stabilite la articolul 138, se consideră ca fiind efectuată în momentul încheierii fiecărei luni calendaristice, atât timp cât livrarea de bunuri nu a încetat.
               Prestarea de servicii pentru care clientul trebuie să plătească TVA în conformitate cu articolul 196, care sunt prestate în mod continuu pe o perioadă mai mare de un an și care nu determină decontări sau plăți în cursul acestei perioade, se consideră efectuată la expirarea fiecărui an calendaristic, atât timp cât prestarea de servicii nu a încetat.
               Statele membre pot prevedea că, în anumite cazuri, altele decât cele prevăzute la primul și al doilea paragraf, livrarea continuă de bunuri sau prestarea continuă de servicii pe o anumită perioadă de timp se consideră efectuată cel puțin la expirarea unui termen de un an.”

               3.

               La articolul 66, primul paragraf litera (c) și paragraful al doilea se înlocuiesc cu următorul text:

                           „(c)

                           atunci când nu se emite o factură sau când aceasta este emisă târziu, într-un termen specificat, nu mai târziu de momentul expirării termenului-limită pentru emiterea facturilor impus de statele membre în conformitate cu articolul 222 paragraful al doilea, sau atunci când nu a fost impus un astfel de termen-limită de către statul membru, într-un termen specificat de la data faptului generator.
                           Cu toate acestea, derogarea prevăzută la primul paragraf nu se aplică prestărilor de servicii pentru care taxa este datorată de beneficiar în conformitate cu articolul 196 și livrării sau transferului de bunuri menționate la articolul 67.”

               4.

               Articolul 67 se înlocuiește cu următorul text:
               „Articolul 67
               În conformitate cu condițiile prevăzute la articolul 138, atunci când bunurile care sunt expediate sau transportate într-un alt stat membru decât cel în care începe expedierea sau transportul bunurilor sunt livrate în regim de scutire de TVA sau atunci când bunurile sunt transferate în regim de scutire de TVA într-un alt stat membru de către o persoană impozabilă în scopul desfășurării activității sale economice, TVA devine exigibilă la emiterea facturii sau la expirarea termenului menționat la articolul 222 primul paragraf, dacă nu a fost emisă nicio factură până la data respectivă.
               Articolul 64 alineatul (1), articolul 64 alineatul (2) paragraful al treilea și articolul 65 nu se aplică în ceea ce privește livrările și transferurile de bunuri menționate la primul paragraf.”

               5.

               Articolul 69 se înlocuiește cu următorul text:
               „Articolul 69
               În cazul achiziției intracomunitare de bunuri, TVA devine exigibilă la emiterea facturii sau la expirarea termenului menționat la articolul 222 primul paragraf, dacă nu a fost emisă nicio factură până la data respectivă.”

               6.

               La articolul 91 alineatul (2), paragraful al doilea se înlocuiește cu următorul text:
               „Statele membre acceptă, ca alternativă, utilizarea ultimului curs de schimb publicat de Banca Centrală Europeană la momentul la care taxa devine exigibilă. Conversia între monede, altele decât moneda euro, se realizează prin intermediul cursului de schimb al monedei euro pentru fiecare dintre monede. Statele membre pot solicita să li se comunice exercitarea acestei opțiuni de către persoana impozabilă.
               Cu toate acestea, pentru unele tranzacții menționate la primul paragraf sau pentru anumite categorii de persoane impozabile, statele membre pot utiliza cursul de schimb stabilit în conformitate cu dispozițiile comunitare în vigoare care reglementează calcularea valorii în vamă.”

               7.

               Se introduce următorul articol:
               „Articolul 167a
               Statele membre pot prevedea, în cadrul unui sistem opțional, ca dreptul de deducere al unei persoane impozabile a cărei TVA devine exigibilă numai în conformitate cu articolul 66 litera (b) să fie amânat până în momentul în care TVA pentru bunurile sau serviciile care i-au fost livrate/prestate a fost plătită furnizorului său.
               Statele membre care aplică sistemul opțional menționat la primul paragraf stabilesc un plafon pentru persoanele impozabile care utilizează sistemul pe teritoriul lor, plafon care se bazează pe cifra de afaceri anuală a persoanei impozabile calculată în conformitate cu articolul 288. Acest plafon nu poate depăși 500 000 EUR sau echivalentul în monedă națională. Statele membre pot crește plafonul până la 2 000 000 EUR sau echivalentul în moneda națională după consultarea Comitetului TVA. Cu toate acestea, consultarea Comitetului TVA nu este impusă statelor membre care au aplicat un plafon superior celui de 500 000 EUR sau echivalentul în moneda națională la 31 decembrie 2012.
               Statele membre informează Comitetul TVA cu privire la măsurile legislative naționale adoptate în conformitate cu primul paragraf.”

               8.

               Articolul 178 se modifică după cum urmează:

                           (a)

                           litera (a) se înlocuiește cu următorul text:

                                       „(a)

                                       pentru deducerile în temeiul articolului 168 litera (a), în ceea ce privește livrarea de bunuri sau prestarea de servicii, aceasta are obligația de a deține o factură emisă în conformitate cu titlul XI capitolul 3 secțiunile 3-6;”;

                           (b)

                           litera (c) se înlocuiește cu următorul text:

                                       „(c)

                                       pentru deducerile în temeiul articolului 168 litera (c), în ceea ce privește achiziția intracomunitară de bunuri, aceasta are obligația de a include în declarația privind TVA prevăzută la articolul 250 toate informațiile necesare pentru calcularea valorii TVA datorate pentru achizițiile sale intracomunitare de bunuri și are obligația de a deține o factură emisă în conformitate cu titlul XI capitolul 3 secțiunile 3-5;”.

               9.

               Articolul 181 se înlocuiește cu următorul text:
               „Articolul 181
               Statele membre pot autoriza o persoană impozabilă care nu deține o factură emisă în conformitate cu titlul XI capitolul 3 secțiunile 3-5 să efectueze deducerea menționată la articolul 168 litera (c) în ceea ce privește achizițiile sale intracomunitare de bunuri.”

               10.

               La articolul 197 alineatul (1), litera (c) se înlocuiește cu următorul text:

                           „(c)

                           factura emisă de persoana impozabilă nestabilită în statul membru în care este stabilită persoana căreia îi sunt livrate bunurile este întocmită în conformitate cu capitolul 3 secțiunile 3-5.”

               11.

               Articolul 217 se înlocuiește cu următorul text:
               „Articolul 217
               În sensul prezentei directive, «factură electronică» înseamnă o factură care conține informații solicitate în prezenta directivă și care a fost emisă și primită în orice format electronic.”

               12.

               În titlul XI capitolul 3 secțiunea 3 se introduce următorul articol:
               „Articolul 219a
               Fără a aduce atingere articolelor 244-248, se aplică următoarele dispoziții:

                           1.

                           Facturarea face obiectul normelor aplicabile în statele membre în care se consideră că este efectuată livrarea de bunuri sau prestarea de servicii, în conformitate cu dispozițiile titlului V.

                           2.

                           Prin derogare de la punctul 1, facturarea face obiectul normelor aplicabile în statul membru în care furnizorul și-a stabilit sediul activității sale economice sau în care acesta dispune de un sediu comercial fix de la care este efectuată livrarea/prestarea sau, în absența unui astfel de sediu al activității sale sau a unui sediu comercial fix, în statul membru în care își are domiciliul permanent sau reședința obișnuită, în cazul în care:

                                       (a)

                                       furnizorul nu este stabilit în statul membru în care urmează a avea loc livrarea bunurilor sau prestarea serviciilor, în conformitate cu dispozițiile titlului V, sau sediul furnizorului în statul membru respectiv nu participă la livrare/prestare în sensul articolului 192a, și persoana obligată la plata TVA este persoana căreia i se livrează bunurile sau i se prestează serviciile.
                                       Cu toate acestea, în situația în care clientul este cel care emite factura (autofacturare), se aplică punctul 1;

                                       (b)

                                       se consideră că livrarea bunurilor sau prestarea serviciilor nu are loc în Comunitate, în conformitate cu dispozițiile titlului V.”

               13.

               Articolul 220 se înlocuiește cu următorul text:
               „Articolul 220
               (1)   Orice persoană impozabilă se asigură că o factură este emisă fie de propria persoană sau de clientul său, fie de un terț, în numele său și pe seama sa, în următoarele cazuri:

                           1.

                           pentru livrările de bunuri sau prestările de servicii pe care le-a efectuat către altă persoană impozabilă sau persoană juridică neimpozabilă;

                           2.

                           pentru livrările de bunuri menționate la articolul 33;

                           3.

                           pentru livrările de bunuri efectuate în conformitate cu condițiile specificate la articolul 138;

                           4.

                           pentru orice avans care i-a fost achitat înainte ca una dintre livrările de bunuri menționate la punctele 1 și 2 să fi fost efectuată;

                           5.

                           pentru orice avans care i-a fost achitat de către altă persoană impozabilă sau persoană juridică neimpozabilă înainte de încheierea prestării de servicii.

                     (2)   Prin derogare de la alineatul (1) și fără a se aduce atingere articolului 221 alineatul (2), nu este necesară emiterea unei facturi pentru prestările de servicii scutite de taxă în conformitate cu articolul 135 alineatul (1) literele (a)-(g).”

               14.

               Se introduce următorul articol:
               „Articolul 220a
               (1)   Statele membre permit persoanei impozabile să emită o factură simplificată în oricare dintre următoarele cazuri:

                           (a)

                           atunci când valoarea facturilor nu este mai mare de 100 EUR sau echivalentul în monedă națională;

                           (b)

                           atunci când factura emisă este un document sau un mesaj tratat drept factură în temeiul articolului 219.

                     (2)   Statele membre nu permit persoanelor impozabile să emită facturi atunci când este necesar ca facturile să fie emise în conformitate cu articolul 220 alineatul (1) punctele 2 și 3 sau atunci când livrarea de bunuri sau prestarea de servicii impozabilă este efectuată de o persoană impozabilă care nu este stabilită în statul membru în care este datorată taxa, sau al cărei sediu din acel stat membru nu participă la livrare sau prestare în sensul articolului 192a, iar persoana obligată la plata TVA este persoana căreia i-au fost livrate bunurile sau i-au fost prestate serviciile.”

               15.

               Articolele 221, 222, 223, 224 și 225 se înlocuiesc cu următorul text:
               „Articolul 221
               (1)   Statele membre pot impune persoanelor impozabile obligația de a emite o factură în conformitate cu detaliile impuse în temeiul articolelor 226 sau 226b pentru livrările de bunuri sau prestările de servicii, altele decât cele menționate la articolul 220 alineatul (1).
               (2)   Statele membre pot impune persoanelor impozabile stabilite pe teritoriul lor sau care au un sediu fix pe teritoriul lor, de la care este efectuată prestarea, o obligație de a emite facturi în conformitate cu detaliile impuse la articolele 226 sau 226b cu privire la prestările de servicii scutite în temeiul articolului 135 alineatul (1) literele (a)-(g) pe care acele persoane impozabile le-au efectuat pe teritoriul acestor state membre sau în afara Comunității.
               (3)   Statele membre pot scuti persoanele impozabile de la obligația prevăzută la articolul 220 alineatul (1) sau la articolul 220a de a emite o factură pentru livrările de bunuri sau prestările de servicii pe care le-au efectuat pe teritoriul lor și care sunt scutite, cu sau fără dreptul la deducere a TVA achitate în stadiul anterior, în temeiul articolelor 110 și 111, al articolului 125 alineatul (1), al articolului 127, al articolului 128 alineatul (1), al articolului 132, al articolului 135 alineatul (1) literele (h)-(l), al articolelor 136, 371, 375, 376 și 377, al articolului 378 alineatul (2), al articolului 379 alineatul (2) și al articolelor 380-390b.
               Articolul 222
               Pentru livrările de bunuri efectuate în conformitate cu condițiile menționate la articolul 138 sau pentru prestările de servicii pentru care taxa este datorată de client în temeiul articolului 196, se emite o factură cel târziu în a cincisprezecea zi a lunii următoare celei în care intervine faptul generator.
               Pentru alte livrări de bunuri sau prestări de servicii, statele membre pot impune persoanelor impozabile limite de timp pentru emiterea de facturi.
               Articolul 223
               Statele membre permit persoanei impozabile să emită facturi centralizatoare care reiau mai multe livrări de bunuri sau prestări de servicii separate, cu condiția ca TVA aferentă livrărilor/prestărilor menționate în factura centralizatoare să devină exigibilă în aceeași lună calendaristică.
               Fără a aduce atingere articolului 222, statele membre pot permite emiterea de facturi centralizatoare cuprinzând livrări/prestări pentru care TVA devine exigibilă în cursul unei perioade mai lungi de o lună calendaristică.
               Articolul 224
               Facturile pot fi întocmite de client pentru livrarea de bunuri sau prestarea de servicii furnizate de o persoană impozabilă, în cazul în care există un acord prealabil între cele două părți și cu condiția ca fiecare factură să facă obiectul unei proceduri de acceptare de către persoana impozabilă care livrează bunurile sau prestează serviciile. Statele membre pot solicita ca respectivele facturi să se emită în numele și pe seama persoanei impozabile.
               Articolul 225
               Statele membre pot impune condiții specifice persoanelor impozabile în cazurile în care partea terță sau clientul, care emite facturile, este stabilit(ă) într-o țară cu care nu există niciun instrument juridic referitor la asistența reciprocă având o sferă de aplicare similară celei prevăzute de Directiva 2010/24/UE (3) și Regulamentul (CE) nr. 1798/2003 (4).

               16.

               Articolul 226 se modifică după cum urmează:

                           (a)

                           se introduce următorul punct:

                                       „7a.

                                       atunci când TVA devine exigibilă în momentul încasării plății, în conformitate cu articolul 66 litera (b) și dreptul de deducere apare în momentul în care taxa deductibilă devine exigibilă, mențiunea «contabilitate de casă»;”;

                           (b)

                           se introduce următorul punct:

                                       „10a.

                                       în cazul în care clientul care beneficiază de o livrare de bunuri/prestare de servicii emite factura în locul furnizorului, mențiunea «autofacturare»;”;

                           (c)

                           punctul 11 se înlocuiește cu următorul text:

                                       „11.

                                       în cazul unei scutiri, trimiterile la dispoziția aplicabilă conform prezentei directive sau la dispoziția națională corespondentă sau la orice altă trimitere care indică faptul că livrarea bunurilor sau prestarea serviciilor sunt scutite;”;

                           (d)

                           se introduce următorul punct:

                                       „11a.

                                       în cazul în care clientul este obligat la plata TVA, mențiunea «taxare inversă»;”;

                           (e)

                           punctele 13 și 14 se înlocuiesc cu următorul text:

                                       „13.

                                       în cazul în care se aplică regimul marjei pentru agențiile de turism, mențiunea «regimul marjei – agenții de turism»;

                                       14.

                                       în cazul în care se aplică unul dintre regimurile speciale pentru bunurile second-hand, obiecte de artă, obiecte de colecție și antichități, mențiunea «regimul marjei – bunuri second-hand»; «regimul marjei – obiecte de artă» sau «regimul marjei – obiecte de colecție și antichități», după caz;”.

               17.

               Se introduc următoarele articole:
               „Articolul 226a
               În cazul în care factura este emisă de o persoană impozabilă care nu este stabilită în statul membru în care este datorată taxa sau al cărei sediu din acel stat membru nu participă la livrare sau prestare în sensul articolului 192a și care efectuează o livrare de bunuri/prestare de servicii către un client care este obligat la plata TVA, persoana impozabilă poate să omită detaliile menționate la articolul 226 alineatele (8), (9) și (10) și să indice, în schimb, valoarea impozabilă a bunurilor livrate sau serviciilor prestate, referindu-se la cantitatea sau volumul acestora și la natura lor.
               Articolul 226b
               În ceea ce privește facturile simplificate emise în temeiul articolului 220a și articolului 221 alineatele (1) și (2), statele membre solicită cel puțin următoarele detalii:

                           (a)

                           data emiterii;

                           (b)

                           identificarea persoanei impozabile care furnizează bunurile sau serviciile;

                           (c)

                           identificarea tipului de bunuri sau servicii furnizate;

                           (d)

                           valoarea TVA datorată sau informațiile necesare pentru calcularea acesteia;

                           (e)

                           în cazul în care factura emisă este un document sau un mesaj tratat drept factură în temeiul articolului 219, referința specifică și clară a facturii inițiale respective și detaliile specifice care sunt modificate.

                     Statele membre nu pot solicita pe facturi alte detalii decât cele menționate la articolele 226, 227 și 230.”

               18.

               Articolul 228 se elimină.

               19.

               Articolul 230 se înlocuiește cu următorul text:
               „Articolul 230
               Sumele indicate pe factură se pot exprima în orice monedă, cu condiția ca valoarea TVA de plată sau care urmează a fi regularizată să fie exprimată în moneda națională a statului membru, utilizând mecanismul de conversie stabilit la articolul 91.”

               20.

               Articolul 231 se elimină.

               21.

               Titlul secțiunii 5 de la capitolul 3 din titlul XI se înlocuiește cu următorul text:

               22.

               Articolele 232 și 233 se înlocuiesc cu următorul text:
               „Articolul 232
               Utilizarea facturii electronice face obiectul acceptării de către destinatar.
               Articolul 233
               (1)   Autenticitatea originii, integritatea conținutului și lizibilitatea unei facturi, indiferent că este pe suport de hârtie sau în format electronic, trebuie garantate de la momentul emiterii până la sfârșitul perioadei de stocare a facturii.
               Fiecare persoană impozabilă stabilește modul de garantare a autenticității originii, a integrității conținutului și a lizibilității facturii. Acest lucru poate fi realizat prin controale de gestiune care stabilesc o pistă fiabilă de audit între o factură și o livrare de bunuri sau prestare de servicii.
               «Autenticitatea originii» înseamnă asigurarea identității furnizorului sau emitentului facturii.
               «Integritatea conținutului» înseamnă că nu a fost modificat conținutul impus în conformitate cu prezenta directivă.
               (2)   În afară de tipurile de control de gestiune descrise la alineatul (1), alte exemple de tehnologii care asigură autenticitatea originii și integrității conținutului facturii electronice sunt:

                           (a)

                           o semnătură electronică avansată în sensul articolului 2 alineatul (2) din Directiva 1999/93/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 decembrie 1999 privind un cadru comunitar pentru semnăturile electronice (5), bazată pe un certificat calificat și creată de un dispozitiv securizat de creare a semnăturii în sensul articolului 2 alineatele (6) și (10) din Directiva 1999/93/CE;

                           (b)

                           un schimb electronic de date (electronic data interchange – EDI), astfel cum a fost definit la articolul 2 din anexa 1 la Recomandarea 1994/820/CE a Comisiei din 19 octombrie 1994 privind aspectele juridice ale schimbului electronic de date (6), în cazul în care acordul privind schimbul prevede utilizarea unor proceduri prin care se garantează autenticitatea originii și integritatea datelor.

               23.

               Articolul 234 se elimină.

               24.

               Articolele 235, 236 și 237 se înlocuiesc cu următorul text:
               „Articolul 235
               Statele membre pot stabili condiții specifice pentru facturile emise prin mijloace electronice în privința livrării de bunuri sau prestării de servicii pe teritoriul lor dintr-o țară cu care nu există niciun instrument juridic privind asistența reciprocă având o sferă de aplicare similară celei prevăzute de Directiva 2010/24/UE și de Regulamentul (CE) nr. 1798/2003.
               Articolul 236
               În cazul în care unele loturi ce conțin mai multe facturi electronice sunt trimise sau puse la dispoziția aceluiași destinatar, detaliile comune diferitelor facturi se pot menționa o singură dată, în cazul în care, pentru fiecare factură, toate informațiile sunt accesibile.
               Articolul 237
               Până la 31 decembrie 2016 cel târziu, Comisia prezintă Parlamentului European și Consiliului un raport de evaluare globală, pe baza unui studiu economic independent, privind impactul normelor în materie de facturare aplicabile de la 1 ianuarie 2013, în special privind măsura în care acestea au condus în mod eficient la o reducere a sarcinii administrative pentru întreprinderi, însoțit, după caz, de o propunere corespunzătoare de modificare a normelor relevante.”

               25.

               Articolul 238 se modifică după cum urmează:

                           (a)

                           alineatul (1) se înlocuiește cu următorul text:
                           „(1)   În urma consultării Comitetului TVA, statele membre pot prevedea, în condițiile pe care le pot stabili, că doar informațiile solicitate în temeiul articolului 226b se menționează pe facturile emise pentru livrările de bunuri sau prestările de servicii efectuate, în următoarele cazuri:

                                       (a)

                                       în cazul în care valoarea facturilor este mai mare de 100 EUR, dar mai mică de 400 EUR, sau echivalentul în monedă națională;

                                       (b)

                                       în cazul în care practica administrativă sau comercială din sectorul de activitate implicat sau condițiile tehnice de emitere a facturilor fac ca respectarea tuturor obligațiilor menționate la articolele 226 sau 230 să fie extrem de dificilă.”;

                           (b)

                           alineatul (2) se elimină;

                           (c)

                           alineatul (3) se înlocuiește cu următorul text:
                           „(3)   Măsurile de simplificare prevăzute la alineatul (1) nu se aplică atunci când se solicită ca facturile să fie emise în conformitate cu articolul 220 alineatul (1) punctele 2 și 3 sau atunci când livrarea de bunuri sau prestarea de servicii impozabilă este efectuată de o persoană impozabilă care nu este stabilită în statul membru în care se datorează TVA sau al cărei sediu în acel stat membru nu participă la livrare/prestare în sensul articolului 192a, iar persoana obligată la plata TVA este persoana căreia i-au fost livrate bunurile sau i-au fost prestate serviciile.”

               26.

               Articolul 243 se înlocuiește cu următorul text:
               „Articolul 243
               (1)   Fiecare persoană impozabilă ține un registru cu bunurile pe care le-a expediat sau transportat sau care au fost expediate sau transportate pe seama sa, la o destinație aflată în afara teritoriului statului membru de plecare, însă în cadrul Comunității, în scopurile operațiunilor constând în determinarea valorii respectivelor bunuri, lucrări asupra acestora sau utilizarea lor temporară, astfel cum se menționează la articolul 17 alineatul (2) literele (f), (g) și (h).
               (2)   Fiecare persoană impozabilă ține o contabilitate suficient de detaliată pentru a permite identificarea bunurilor care i-au fost expediate din alt stat membru de către o persoană impozabilă identificată în scopuri de TVA în respectivul stat membru sau pe seama acesteia și care fac obiectul unor prestări de servicii care constau în determinarea valorii sau în lucrări efectuate asupra bunurilor în cauză.”

               27.

               Articolul 246 se elimină.

               28.

               La articolul 247, alineatele (2) și (3) se înlocuiesc cu următorul text:
               „(2)   Pentru a asigura îndeplinirea cerințelor stabilite la articolul 233, statul membru prevăzut la alineatul (1) poate solicita ca facturile să fie stocate în forma originală în care au fost trimise sau puse la dispoziție, pe suport de hârtie sau în format electronic. De asemenea, în cazul facturilor stocate prin mijloace electronice, statul membru poate solicita ca datele ce garantează autenticitatea originii și integritatea conținutului lor, în conformitate cu articolul 233, să fie stocate, de asemenea, prin mijloace electronice.
               (3)   Statul membru menționat la alineatul (1) poate prevedea condiții specifice de interzicere sau de limitare a stocării facturilor în țara cu care nu există niciun instrument juridic referitor la asistența reciprocă, având o sferă de aplicare similară celei prevăzute de Directiva 2010/24/UE și de Regulamentul (CE) nr. 1798/2003 sau la dreptul menționat la articolul 249 de a accesa prin mijloace electronice, de a descărca și de a utiliza facturile respective.”

               29.

               În titlul XI capitolul 3 secțiunea 4 se introduce următorul articol:
               „Articolul 248a
               În scopuri de control și în ceea ce privește facturile referitoare la livrarea de bunuri sau prestarea de servicii efectuate pe teritoriul lor și facturile primite de persoane impozabile stabilite pe teritoriul lor, statele membre pot solicita, pentru anumite persoane impozabile sau în anumite cazuri, traducerea acestor facturi în limbile lor oficiale. Cu toate acestea, statele membre nu pot impune traducerea facturilor ca cerință generală.”

               30.

               Articolul 249 se înlocuiește cu următorul text:
               „Articolul 249
               În scopuri de control, în cazul în care o persoană impozabilă stochează prin mijloace electronice facturi pe care le emite sau le primește, garantând accesul online la date autorităților competente din statul membru în care este stabilită și, atunci când TVA este datorată în alt stat membru, autoritățile competente din acel stat membru trebuie să aibă dreptul de a accesa, descărca și utiliza respectivele facturi.”

               31.

               La articolul 272 alineatul (1), al doilea paragraf se înlocuiește cu următorul text:
               „Statele membre nu pot scuti persoanele impozabile menționate la primul paragraf litera (b) de la obligațiile de facturare prevăzute în capitolul 3 secțiunile 3-6 și capitolul 4 secțiunea 3.”

         Articolul 2
   Transpunere
   (1)   Statele membre adoptă și publică până la 31 decembrie 2012 actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive. Statele membre comunică de îndată Comisiei textele acestor acte.
   Ele aplică dispozițiile respectivelor acte începând de la 1 ianuarie 2013.
   Atunci când statele membre adoptă aceste acte, ele conțin o trimitere la prezenta directivă sau sunt însoțite de o asemenea trimitere la data publicării lor oficiale. Statele membre stabilesc modalitatea de efectuare a acestei trimiteri.
   (2)   Comisiei îi sunt comunicate de către statele membre textele principalelor dispoziții de drept intern pe care le adoptă în domeniul reglementat de prezenta directivă.
   Articolul 3
   Intrarea în vigoare
   Prezenta directivă intră în vigoare în a douăzecea zi de la data publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.
   Articolul 4
   Destinatari
   Prezenta directivă se adresează statelor membre.

      Adoptată la Bruxelles, 13 iulie 2010.

            Pentru Consiliu

            Președintele

         D. REYNDERS

      (1)  JO L 347, 11.12.2006, p. 1.

      (2)  JO C 321, 31.12.2003, p. 1.

      (3)  Directiva 2010/24/UE a Consiliului din 16 martie 2010 privind asistența reciprocă în materie de recuperare a creanțelor legate de impozite, taxe și alte măsuri (JO L 84, 31.3.2010, p. 1).

      (4)  Regulamentul (CE) nr. 1798/2003 al Consiliului din 7 octombrie 2003 privind cooperarea administrativă în domeniul taxei pe valoarea adăugată (JO L 264, 15.10.2003, p. 1).”

      (5)  JO L 13, 19.1.2000, p. 12.

      (6)  JO L 338, 28.12.1994, p. 98.”