title: Directiva 2003/30/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 8 mai 2003 de promovare a utilizării biocombustibililor și a altor combustibili regenerabili pentru transport

text:
Anunţ juridic important

|

32003L0030

Official Journal L 123 , 17/05/2003 P. 0042 - 0046 Ediţie specială în limba cehă Chapter 13 Volume 31 P. 188  - 192 Ediţie specială în limba estonă Chapter 13 Volume 31 P. 188  - 192 Ediţie specială în limba maghiară Chapter 13 Volume 31 P. 188  - 192 Ediţie specială în limba lituaniană Chapter 13 Volume 31 P. 188  - 192 Ediţie specială în limba letonă Chapter 13 Volume 31 P. 188  - 192 Ediţie specială în limba malteză Chapter 13 Volume 31 P. 188  - 192 Ediţie specială în limba polonă Chapter 13 Volume 31 P. 188  - 192 Ediţie specială în limba slovacă Chapter 13 Volume 31 P. 188  - 192 Ediţie specială în limba slovenă Chapter 13 Volume 31 P. 188  - 192

		20030508Directiva 2003/30/CE a Parlamentului European și a Consiliuluidin 8 mai 2003de promovare a utilizării biocombustibililor și a altor combustibili regenerabili pentru transportPARLAMENTUL EUROPEAN ȘI CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Europene, în special articolul 175 alineatul (1),având în vedere propunerea Comisiei [1],având în vedere avizul Comitetului Economic și Social European [2],având în vedere avizul Comitetului Regiunilor [3],hotărând în conformitate cu procedura prevăzută în articolul 251 din tratat [4],întrucât:(1) Reuniunea Consiliului European de la Göteborg din 15 și 16 iunie 2001 a convenit asupra unei strategii comunitare pentru dezvoltare durabilă, constând dintr-un set de măsuri care includ dezvoltarea biocombustibililor.(2) Resursele naturale și utilizarea lor prudentă și rațională, așa cum se menționează în articolul 174 alineatul (1) din tratat, includ petrolul, gazele naturale și combustibilii solizi, care reprezintă surse esențiale de energie dar sunt și principale surse de emisii de bioxid de carbon.(3) Cu toate acestea, există o gamă largă de biomasă care ar putea fi utilizată pentru producerea biocombustibililor, derivând din produse agricole și silvice, precum și din reziduuri și deșeuri forestiere și din industria forestieră și agroalimentară.(4) Sectorul transporturi reprezintă peste 30 % din consumul final de energie din Comunitate și se extinde, această tendință fiind în plin progres, împreună cu emisiile de bioxid de carbon, iar această extindere va fi mai mare procentual în țările candidate, în urma aderării lor la Uniunea Europeană.(5) Cartea Albă a Comisiei privind "Politica europeană de transport pentru 2010: momentul de a decide" prevede o creștere de 50 % a emisiilor de bioxid de carbon rezultate din transporturi între 1990 și 2010, acestea ajungând la un nivel de aproximativ 1113 milioane tone, principala responsabilitate revenind transportului rutier, care reprezintă 84 % din emisiile de CO2 provenite din transporturi. Din punct de vedere ecologic, Cartea Albă cere o reducere a dependenței de petrol (care în prezent este de 98 %) din sectorul de transporturi, prin utilizarea unor combustibili alternativi cum sunt biocombustibilii.(6) Utilizarea pe scară mai largă a biocombustibililor în transporturi constituie doar o parte din pachetul de măsuri necesare pentru îndeplinirea prevederilor Protocolului de la Kyoto și din orice pachet de politici destinate respectării unor noi angajamente în acest sens.(7) Utilizarea pe scară din ce în ce mai largă a biocombustibililor pentru transporturi, fără eliminarea altor posibili combustibili alternativi, inclusiv gazele petroliere lichefiate (GPL) și gazele naturale comprimate (GNC), este unul dintre instrumentele prin care Comunitatea își poate reduce dependența de importul de energie și poate influența piața combustibililor pentru transport și, în consecință, securitatea aprovizionării cu energie pe termen mediu și lung. Totuși, această considerație nu trebuie să distragă în nici un fel atenția de la importanța respectării legislației comunitare referitoare la calitatea combustibililor, emisiile vehiculelor și calitatea aerului.(8) Ca rezultat al progresului tehnologic, majoritatea vehiculelor aflate în prezent în circulație în Uniunea Europeană pot utiliza fără nici o problemă un amestec cu un conținut redus de biocombustibil. Cele mai recente dezvoltări tehnologice fac posibilă utilizarea unui procent mai mare de biocombustibil în amestec. În unele țări se utilizează deja amestecuri care conțin biocombustibil în proporție de 10 % sau mai mult.(9) Parcurile de autovehicule oferă potențialul utilizării unei concentrații mai ridicate de biocombustibili. În unele orașe, parcurile de autovehicule funcționează deja pe bază de biocombustibili puri, iar în unele cazuri aceasta a ajutat la îmbunătățirea calității aerului în zonele urbane. În consecință, statele membre ar putea promova și mai mult utilizarea biocombustibililor în transportul public.(10) Promovarea utilizării biocombustibililor în transporturi constituie un pas înainte spre o aplicare mai largă a biomasei, care va permite în viitor o dezvoltare mai intensă a utilizării biocombustibililor, fără a exclude, în același timp, alte opțiuni și, în special, opțiunea de utilizare a hidrogenului.(11) Politica de cercetare adoptată de statele membre referitor la dezvoltarea utilizării biocombustibililor trebuie să încorporeze într-o măsură semnificativă sectorul hidrogenului și să promoveze această opțiune, luând în considerație programele cadru comunitare relevante.(12) Uleiul vegetal pur, produs din plante oleaginoase, prin presare, extracție sau alte proceduri comparabile, brut sau rafinat dar nemodificat din punct de vedere chimic, poate fi folosit, de asemenea, ca biocombustibil în cazurile specifice în care utilizarea sa este compatibilă cu tipul de motor implicat și cu cerințele corespunzătoare în privința emisiilor.(13) Noile tipuri de combustibili trebuie să fie conforme cu standardele tehnice recunoscute dacă se dorește ca acestea să fie acceptate într-o măsură mai mare de către clienți și de către producătorii de vehicule, impunându-se astfel pe piață. De asemenea, standardele tehnice reprezintă baza cerințelor privind emisiile și monitorizarea emisiilor. Ar putea apărea dificultăți atunci când se încearcă să se dea asigurări că noile tipuri de combustibili satisfac standardele tehnice actuale, care, în mare măsură, au fost elaborate pentru combustibilii fosili convenționali. Comisia și organele care se ocupă de standardizare trebuie să monitorizeze dezvoltările și să adapteze și să dezvolte în mod activ standardele, în special aspectele care se referă la volatilitate, astfel încât să poată fi introduse noi tipuri de combustibili, menținându-se în același timp performanțele în domeniul protecției mediului.(14) Bioetanolul și biodiesel-ul, când sunt utilizate pentru vehicule, în formă pură sau în amestec, trebuie să satisfacă standardele de calitate stabilite pentru a asigura performanțe optime ale motoarelor. Trebuie menționat că în cazul biodiesel-ului pentru motoarele diesel, în care opțiunea de procesare este esterificarea, ar putea fi aplicat standardul prEN 14214 al Comitetului European pentru Standardizare (CEN) privind esterii metilici ai acizilor grași (FAME). În consecință, CEN trebuie să stabilească standarde adecvate pentru alte produse tip biodiesel utilizate pentru transport în Uniunea Europeană.(15) Promovarea utilizării biocombustibililor în conformitate cu practicile agricole și forestiere durabile stabilite în normele care reglementează politica agricolă comună ar putea crea noi oportunități pentru o dezvoltare rurală durabilă în cadrul unei politici agricole comune orientate într-o mai mare măsură spre piață, legată mai mult de piața europeană și de respectul față de înflorirea vieții la țară și de agricultura multifuncțională, putându-se deschide o nouă piață pentru produsele agricole inovatoare pentru statele membre actuale și viitoare.(16) În rezoluția din 8 iunie 1998 [5], Consiliul a sprijinit strategia Comisiei și planul de acțiune pentru sursele de energie regenerabile și a solicitat măsuri specifice în sectorul biocombustibililor.(17) Cartea Verde a Comisiei "Spre o strategie europeană pentru securitatea alimentării cu energie" stabilește obiectivul unei înlocuiri în proporție de 20 % a combustibililor convenționali din sectorul transportului rutier până în anul 2020.(18) Combustibilii alternativi vor putea pătrunde pe piață numai dacă sunt disponibili pe scară largă și sunt competitivi.(19) În rezoluția sa din 18 iunie 1998 [6], Parlamentul European a solicitat o creștere a segmentului de piață al biocombustibililor la 2 % într-o perioadă de cinci ani, printr-un pachet de măsuri, inclusiv scutiri de la plata taxelor, asistență financiară pentru industria prelucrătoare și stabilirea unei cote obligatorii de biocombustibli pentru companiile petroliere.(20) Metoda optimă pentru creșterea segmentului de piață al biocombustibililor pe piețele naționale și pe piața comunitară depinde de disponibilitatea resurselor și materiilor prime, de politicile naționale și comunitare privind promovarea biocombustibililor, de facilitățile fiscale acordate și de implicarea corespunzătoare a tuturor acționarilor/părților.(21) Politicile naționale de promovare a utilizării biocombustibililor nu trebuie să ducă la interzicerea liberei circulații a combustibililor care respectă cerințele specificațiilor de mediu armonizate stabilite de legislația comunitară.(22) Promovarea producerii și utilizării biocombustibililor ar putea contribui la o reducere a dependenței de importul de energie și a emisiilor de gaze care creează efectul de seră. În plus, biocombustibilii, în formă pură sau în amestec, pot fi utilizați, în principiu, în autovehiculele existente și pot folosi sistemul de distribuție a combustibilului al autovehiculelor actuale. Amestecarea biocombustibilului cu combustibili fosili ar putea facilita o potențială reducere a costurilor în sistemul de distribuție comunitar.(23) Deoarece obiectivul acțiunii propuse, respectiv introducerea principiilor generale de asigurare a comercializării și distribuției unui procentaj minim de biocombustibili, nu poate fi realizat în suficientă măsură de statele membre din cauza dimensiunilor acestei acțiuni și, în consecință, poate fi mai bine realizat la nivel comunitar, Comunitatea poate adopta măsuri, conform principiului subsidiarității menționat în articolul 5 din tratat. În conformitate cu principiul proporționalității, după cum se prevede în respectivul articol, prezenta directivă nu depășește cadrul necesar pentru realizarea acestui obiectiv.(24) Trebuie promovate cercetarea și dezvoltarea tehnologică în domeniul durabilității biocombustibililor.(25) Creșterea utilizării biocombustibililor trebuie însoțită de o analiză detaliată a impactului ecologic, economic și social, pentru a se decide dacă este recomandabil să se mărească proporția biocombustibililor față de combustibilii convenționali.(26) Trebuie prevăzută posibilitatea adaptării rapide a listei de biocombustibili, a procentajului conținutului regenerabil și a graficului de introducere a biocombustibililor pe piața combustibililor utilizați în transporturi la progresul tehnic și la rezultatele unei evaluări a impactului asupra mediului în prima fază de introducere a acestora.(27) Trebuie introduse măsuri pentru dezvoltarea rapidă a standardelor de calitate pentru biocombustibilii care urmează să fie folosiți în sectorul auto, atât ca biocombustibili puri cât și sub forma unor componente în amestec cu combustibili convenționali. Deși fracția biodegradabilă a deșeurilor este o potențială sursă utilă de producere a biocombustibililor, standardul de calitate trebuie să ia în considerație posibilul risc de contaminare pe care îl prezintă deșeurile, în așa fel încât să se evite componentele speciale care aduc daune vehiculului sau determină deteriorarea emisiilor.(28) Încurajarea utilizării biocombustibililor trebuie corelată cu obiectivele de securitate a aprovizionării și protecție a mediului și cu obiectivele și măsurile aferente din fiecare stat membru. În acest sens, statele membre pot lua în considerație metode eficiente din punct de vedere al costurilor pentru o mai mare publicitate făcută posibilităților de utilizare a biocombustibililor.(29) Măsurile necesare pentru punerea în aplicare a prezentei directive trebuie adoptate în conformitate cu Decizia 1999/468/CE a Consiliului din 28 iunie 1999 de stabilire a procedurilor pentru exercitarea atribuțiilor executive conferite Comisiei [7],ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:Articolul 1Prezenta directivă are drept scop promovarea utilizării în transporturi a biocombustibililor sau a altor combustibili regenerabili pentru înlocuirea motorinei sau benzinei în fiecare stat membru, pentru a contribui la unele obiective cum ar fi îndeplinirea angajamentelor privind schimbarea climatului, securitatea aprovizionării care să nu dăuneze mediului și promovarea surselor de energie regenerabile.Articolul 2(1) În înțelesul prezentei directive, se aplică următoarele definiții:(a) "biocombustibili" înseamnă combustibili lichizi sau gazoși pentru transport, produși din biomasă;(b) "biomasă" înseamnă partea biodegradabilă a produselor, deșeurilor și reziduurilor din agricultură (inclusiv substanțele vegetale și animale), sectorul forestier și ramurile industriale aferente, precum și partea biodegradabilă a deșeurilor industriale și municipale;(c) "alți combustibili regenerabili" înseamnă combustibili regenerabili, alții decât biocombustibilii, care rezultă din surse de energie regenerabile, conform definiției din Directiva 2001/77/CE [8] și utilizați pentru transport;(d) "conținut de energie" însemnă puterea calorică inferioară a unui combustibil.(2) Se consideră biocombustibili cel puțin produsele menționate mai jos:(a) "bioetanol": etanol produs din biomasă și/sau fracția biodegradabilă a deșeurilor, în vederea utilizării ca biocombustibil;(b) "biodiesel": un ester metilic produs din ulei vegetal sau animal, de calitatea motorinei, în vederea utilizării ca biocombustibil;(c) "biogaz": un combustibil gazos produs din biomasă și/sau din partea biodegradabilă a deșeurilor, care poate fi purificat până ajunge la calitatea gazului pur, în vederea utilizării ca biocombustibil sau gaz de lemn;(d) "biometanol": metanol extras din biomasă, în vederea utilizării ca biocombustibil;(e) "biodimetileter": dimetileter extras din biomasă, în vederea utilizării ca biocombustibil;(f) "bio-ETBE" (etil-terț-butil-eter): ETBE produs pe bază de bioetanol. Procentajul volumic de bio-ETBE care este calculat ca biocombustibil este de 47 %;(g) "bio-MTBE" (metil-terț-butil-eter): combustibil produs pe bază de bioetanol. Procentajul volumic de bio-MTBE care este calculat ca biocombustibil este de 36 %;(h) "biocombustibili sintetici": hidrocarburi sintetice sau amestecuri de hidrocarburi sintetice, care au fost extrase din biomasă;(i) "biohidrogen": hidrogen extras din biomasă și/sau din partea biodegradabilă a deșeurilor, în vederea utilizării ca biocombustibil;(j) "ulei vegetal pur": ulei produs din plante oleaginoase prin presare, extracție sau alte proceduri comparabile, brut sau rafinat, dar nemodificat din punct de vedere chimic în cazul în care este compatibil cu tipul de motor implicat și cu cerințele corespunzătoare în privința emisiilor.Articolul 3(1) (a) Statele membre trebuie să ia măsuri pentru ca o proporție minimă de biocombustibili și alți combustibili regenerabili să fie plasată pe piețele lor, iar în acest scop trebuie să stabilească obiective naționale orientative.(b) (i) O valoare de referință pentru aceste obiective este 2 %, calculată pe baza conținutului de energie al tuturor tipurilor de benzine și motorine utilizate în transport, plasate pe piețele lor înainte de 31 decembrie 2005.(ii) O valoare de referință pentru aceste obiective este 5,75 %, calculată pe baza conținutului de energie al tuturor tipurilor de benzine și motorine utilizate în transport, plasate pe piețele lor înainte de 31 decembrie 2010.(2) Biocombustibilii pot fi disponibili în oricare dintre următoarele forme:(a) ca biocombustibili puri sau în concentrație ridicată în derivatele uleiurilor minerale, în conformitate cu standardele de calitate specifice pentru aplicații în transport;(b) ca biocombustibili amestecați în derivate ale uleiurilor minerale, în conformitate cu normele europene adecvate care descriu specificațiile tehnice ale combustibililor utilizați în transport (EN 228 și EN 590);(c) ca lichide derivate din biocombustibili, cum ar fi ETBE (etil-terț-butil-eter), în cazul cărora procentajul de biocombustibil este conform specificației din articolul 2 alineatul (2).(3) Statele membre monitorizează efectul utilizării biocombustibililor în amestecuri cu motorină în proporție de peste 5 % de către vehiculele neadaptate și, dacă este cazul, iau măsuri pentru asigurarea respectării legislației comunitare respective privind standardele emisiilor.(4) În cadrul măsurilor pe care le iau, statele membre trebuie să ia în considerație climatul general și echilibrul ecologic al diferitelor tipuri de biocombustibili și alți combustibili regenerabili și pot să acorde prioritate promovării acelor combustibili care realizează un foarte bun echilibru ecologic din punct de vedere al costurilor, ținând cont în același timp de competitivitate și de securitatea aprovizionării.(5) Statele membre iau măsuri pentru ca publicul să fie informat în legătură cu disponibilitatea biocombustibililor și a altor combustibili regenerabili. Pentru procentajele biocombustibililor amestecați în derivate ale uleiurilor minerale care depășesc valoarea limită de 5 % pentru esterii metilici ai acizilor grași (FAME) sau de 5 % pentru bioetanol, se impune o etichetare specifică la punctele de vânzare.Articolul 4(1) Statele membre raportează Comisiei, înainte de 1 iulie în fiecare an:- măsurile luate pentru promovarea utilizării biocombustibililor sau a altor combustibili regenerabili pentru înlocuirea motorinei sau benzinei în vederea utilizării în transport;- resursele naționale alocate producției de biomasă pentru alte utilizări energetice în afara transportului;- vânzările totale de combustibili utilizați pentru transport și segmentul de piață al biocombustibililor, în stare pură sau în amestec și ale altor combustibili regenerabili plasați pe piață pentru anul precedent. Dacă este cazul, statele membre raportează în privința oricăror condiții excepționale, referitoare la aprovizionarea cu țiței sau cu produse petroliere, care au afectat comercializarea biocombustibililor și a altor combustibili regenerabili.În primul raport după intrarea în vigoare a prezentei directive, statele membre indică nivelul obiectivelor lor naționale orientative pentru prima fază. În raportul referitor la anul 2006, statele membre indică obiectivele lor naționale orientative pentru a doua fază.În aceste rapoarte se motivează diferența dintre obiectivele naționale și valorile de referință menționate în articolul 3 alineatul (1) litera (b), pe baza următoarelor elemente:(a) factori obiectivi, cum ar fi potențialul național limitat pentru producția biocombustibililor din biomasă;(b) volumul resurselor alocate producerii de biomasă pentru alte utilizări energetice în afara transportului și caracteristicile tehnice sau climatice specifice ale pieței naționale pentru combustibili utilizați în transport;(c) politicile naționale de alocare a resurselor comparabile pentru producerea altor combustibili utilizați în transport, pe baza unor surse de energie regenerabile, în concordanță cu obiectivele prezentei directive.(2) Până la 31 decembrie 2006, iar ulterior din doi în doi ani, Comisia redactează un raport de evaluare pentru Parlamentul European și pentru Consiliu referitor la progresele înregistrate în statele membre în privința utilizării biocombustibililor și a altor combustibili regenerabili.Raportul cuprinde cel puțin următoarele aspecte:(a) eficiența în privința costurilor a măsurilor luate de statele membre pentru a promova utilizarea biocombustibililor și a altor combustibili regenerabili;(b) aspectele economice și impactul ecologic al unei noi creșteri a segmentului de piață al biocombustibililor și al altor combustibili regenerabili;(c) perspectiva ciclului de viață al biocombustibililor și al altor combustibili regenerabili, în vederea indicării măsurilor posibile pentru viitoarea promovare a acelor combustibili care nu aduc daune mediului și climatului și au potențialul de a deveni competitivi și eficienți din punct de vedere al costului;(d) durabilitatea culturilor agricole utilizate pentru producerea biocombustibililor, în special utilizarea terenului, gradul de intensitate al cultivării, rotația culturilor și utilizarea pesticidelor;(e) evaluarea utilizării biocombustibililor și a altor combustibili regenerabili cu privire la efectele diferențiate asupra schimbărilor climatice și impactul asupra reducerii emisiilor de CO2;(f) o analiză a opțiunilor pe termen mai lung privind măsurile de eficiență energetică în domeniul transportului.Pe baza acestui raport, Comisia prezintă, dacă este cazul, Parlamentului European și Consiliului, propuneri privind adaptarea sistemului de obiective stabilit în articolul 3 alineatul (1). În cazul în care concluzia acestui raport indică faptul că este posibil ca obiectivele orientative să nu se realizeze datorită unor motive nejustificate și/sau care nu au legătură cu noile dovezi științifice, aceste propuneri abordează obiectivele naționale, inclusiv posibilele obiective obligatorii, în forma adecvată.Articolul 5Lista cuprinsă în articolul 2 alineatul (2) poate fi adaptată la progresul tehnic în conformitate cu procedura menționată în articolul 6 alineatul (2). La adaptarea acestei liste se ia în considerație impactul biocombustibililor asupra mediului.Articolul 6(1) Comisia este sprijinită de un comitet.(2) Acolo unde se face trimitere la prezentul alineat, se aplică articolele 5 și 7 din Decizia 1999/468/CE, având în vedere dispozițiile articolului 8.Se stabilește la trei luni perioada stabilită în articolul 5 alineatul (6) din Decizia 1999/468/CE.(3) Comitetul își stabilește regulamentul de procedură.Articolul 7(1) Statele membre pun în aplicare, până la 31 decembrie 2004, actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive. Statele membre informează de îndată Comisia cu privire la aceasta.Atunci când statele membre adoptă aceste măsuri, ele cuprind o trimitere la prezenta directivă sau sunt însoțite de o asemenea trimitere la data publicării lor oficiale. Statele membre stabilesc modalitatea de efectuare a acestei trimiteri.(2) Comisiei îi sunt comunicate de statele membre textele dispozițiilor de drept intern pe care le adoptă în domeniul reglementat de prezenta directivă.Articolul 8Prezenta directivă intră în vigoare la data publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.Articolul 9Prezenta directivă se adresează statelor membre.Adoptată la Bruxelles, 8 mai 2003.Pentru Parlamentul EuropeanPreședinteleP. CoxPentru ConsiliuPreședinteleM. Chrisochoïdis[1] JO C 103 E, 30.4.2002, p. 205, și JO C 331 E, 31.12.2002, p. 291.[2] JO C 149, 21.6.2002, p. 7.[3] JO C 278, 14.11.2002, p. 29.[4] Avizul Parlamentului European din 4 iulie 2002 (nepublicat încă în Jurnalul Oficial), Poziția Comună a Consiliului din 18 noiembrie 2002 (JO C 32 E, 11.2.2003, p. 1) și Decizia Parlamentului European din 12 martie 2003 (nepublicată încă în Jurnalul Oficial).[5] JO C 198, 24.6.1998, p. 1.[6] JO C 210, 6.7.1998, p. 215.[7] JO L 184, 17.7.1999, p. 23.[8] Directiva 2001/77/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 27 septembrie 2001 privind promovarea energiei electrice produse din surse regenerabile de energie pe piața internă a energiei electrice (JO L 283, 27.10.2001, p. 33).--------------------------------------------------


title: Directiva Consiliului din 17 decembrie 1973 privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la dispozitivele de protecție împotriva utilizării neautorizate a autovehiculelor

text:
13/vol. 2            RO                                 Jurnalul Oficial al Uniunii Europene                                                    23

31974L0061

L 38/22                                     JURNALUL OFICIAL AL COMUNITĂȚILOR EUROPENE                                                 11.2.1974

                                                    DIRECTIVA CONSILIULUI
                                                       din 17 decembrie 1973
             privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la dispozitivele de protecție împotriva
                                             utilizării neautorizate a autovehiculelor

                                                                     (74/61/CEE)

CONSILIUL COMUNITĂȚILOR EUROPENE,                                            ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:

având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Economice
Europene și, în special, articolul 100 al acestuia,                                                       Articolul 1

                                                                             În sensul prezentei directive, prin „vehicul” se înțelege orice
având în vedere propunerea Comisiei,                                         autovehicul destinat circulației rutiere, cu sau fără caroserie, având
                                                                             cel puțin patru roți și o viteză maximă constructivă mai mare
                                                                             de 25 km/h, cu excepția vehiculelor care se deplasează pe șine, a
                                                                             tractoarelor și a mașinilor agricole, precum și a utilajelor pentru
având în vedere avizul Adunării parlamentare (1),                            lucrări publice.

având în vedere avizul Comitetului Economic și Social (2),
                                                                                Articolul 2

întrucât specificațiile tehnice pe care trebuie să le îndeplinească          Statele membre nu pot refuza acordarea omologării CEE de tip sau
autovehiculele în temeiul legislațiilor naționale, privesc, inter alia,      a omologării naționale unui vehicul din motive legate de
dispozitivul de protecție contra utilizării neautorizate;                    dispozitivul de protecție contra utilizării neautorizate, dacă acesta
                                                                             corespunde cerințelor din anexa I.

întrucât aceste specificații diferă de la un stat membru la altul; întru-
cât este așadar necesar să fie adoptate aceleași specificații de către
toate statele membre, fie în completarea, fie în locul reglementări-                                      Articolul 3
lor actuale ale acestora, în special pentru a permite aplicarea, în
cazul fiecărui tip de vehicul, a procedurii de omologare CEE care
face obiectul Directivei Consiliului din 6 februarie 1970 privind
apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la omologarea           Statele membre nu pot refuza sau interzice vânzarea,
autovehiculelor și a remorcilor acestora (3);                                înmatricularea, introducerea în circulație sau utilizarea vehiculelor
                                                                             din motive legate de dispozitivul de protecție față de o utilizare
                                                                             neautorizată, dacă acesta corespunde cerințelor din anexa I.

întrucât, în ceea ce privește specificațiile tehnice, este necesar să
fie reluate în principal acelea adoptate de către Comisia Econo-
mică pentru Europa a ONU în Regulamentul nr. 18 („Specificații
uniforme de omologare a vehiculelor în ceea ce privește protecția                                         Articolul 4
acestora contra utilizării neautorizate”) (4) care este anexat la
Acordul din 20 martie 1958 privind adoptarea condițiilor uni-
forme de omologare și recunoașterea reciprocă a omologării echi-
pamentelor și componentelor de autovehicule,                                 Statul membru care acordă omologarea de tip adoptă măsurile
                                                                             necesare pentru a fi informat cu privire la orice modificare a uneia
                                                                             dintre componentele sau caracteristicile prevăzute la anexa I
(1)   JO C 112, 27.10.1972, p. 16.
                                                                             punctul 2.2. Autoritățile competente ale acelui stat decid dacă
(2)   JO C 60, 26.7.1973, p. 12.                                             prototipul modificat trebuie supus unor încercări noi și dacă este
(3)   JO L 42, 23.2.1970, p. 1.                                              necesar un nou buletin de încercări. Dacă din aceste încercări
(4)   Document CEE de la Geneva E/CEE-ONU/324 – E/CEE-                       rezultă neîncadrarea în dispozițiile prezentei directive,
      ONU/TRANS/505/Rev. Add. 17.                                            modificarea nu se autorizează.
 ---pagebreak--- 24                  RO                               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene                                    13/vol. 2

                             Articolul 5                                                             Articolul 7
Modificările necesare pentru adaptarea specificațiilor din anexele
I și II la progresul tehnic se adoptă în conformitate cu procedura        Prezenta directivă se adresează statelor membre.
prevăzută la articolul 13 din Directiva Consiliului din 6 februarie
1970 privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare
la omologarea de tip a autovehiculelor și a remorcilor acestora.

                             Articolul 6                                  Adoptată la Bruxelles, 17 decembrie 1973.
(1) Statele membre pun în aplicare dispozițiile necesare pentru a
se conforma prezentei directive în termen de 18 luni de la
                                                                                Pentru Consiliu
notificarea sa și informează de îndată Comisia cu privire la aceasta.
(2) Statele membre asigură comunicarea către Comisie a textelor                                              Președintele
principalelor dispoziții de drept intern pe care le adoptă în
domeniul reglementat prin prezenta directivă.                                                              I. NØRGAARD
 ---pagebreak--- 13/vol. 2         RO                                    Jurnalul Oficial al Uniunii Europene                                                          25

                                                                         ANEXA I (1)

                  PREZENTARE, DEFINIȚII, CEREREA DE OMOLOGARE CEE, OMOLOGAREA CEE, SPECIFICAȚII
                                          GENERALE, SPECIFICAȚII INDIVIDUALE

            1.            PREZENTARE

                          Orice vehicul din categoriile M1 și N1 (definite în anexa I la Directiva din 6 februarie 1970) trebuie să fie
                          echipat cu un dispozitiv de protecție contra utilizării neautorizate. Echiparea cu acest dispozitiv a
                          vehiculelor din altă categorie este facultativă.

            2.            DEFINIȚII

                          În sensul prezentei directive, se înțelege prin:

            (2.1.)

            2.2.          „tip de vehicul”, în ceea ce privește protecția acestuia contra utilizării neautorizate, autovehiculele care nu
                          prezintă diferențe esențiale între ele, aceste diferențe putând apărea în special în următoarele cazuri:

            2.2.1.        desemnarea tipului de vehicul de către constructor,

            2.2.2.        dispunerea și construcția elementului sau elementelor vehiculului asupra cărora acționează dispozitivul de
                          protecție,

            2.2.3.        tipul de dispozitiv de protecție;

            2.3.          „dispozitiv de protecție”, ansamblul elementelor destinate să prevină utilizarea neautorizată a vehiculului.
                          Dispozitivul de protecție este constituit prin combinarea unui dispozitiv care împiedică pornirea motorului
                          prin acționare normală cu unul din următoarele dispozitive:

                          — dispozitiv care acționează asupra direcției

                          — dispozitiv care acționează asupra levierului schimbătorului de viteză;

                          — dispozitiv care acționează asupra transmisiei;

                          — dispozitiv care împiedică funcționarea motorului;

            2.3.1.        nu sunt considerate „dispozitive de protecție” dispozitivele care împiedică doar deblocarea frânelor
                          vehiculului;

            (2.4.)

            2.5.          „dispozitiv de conducere”, volanul direcției, coloana volanului și elementele anexe ale acesteia, arborele de
                          direcție, caseta de direcție, precum și celelalte elemente destinate să disipeze energia în cazul lovirii
                          volanului.

            3.            CEREREA DE OMOLOGARE CEE

            3.1.          Cererea de omologare a unui tip de vehicul în ceea ce privește dispozitivul de protecție contra utilizării
                          neautorizate se prezintă de către constructorul vehiculului sau de mandatarul acestuia.

            3.2.          Ea este însoțită de documentele menționate în continuare, în trei exemplare și de următoarele informații:

            (1)    Textul din prezenta anexă este, în esență, analog cu cel din Regulamentul nr. 18 al Comisiei Economice pentru Europa a ONU;
                   în special subpunctele sunt aceleași; de aceea, dacă un punct din Regulamentul nr. 18 nu are corespondent în prezenta directivă,
                   numărul acestuia este indicat în paranteză pentru referință.
 ---pagebreak--- 26        RO                                Jurnalul Oficial al Uniunii Europene                                                    13/vol. 2

     3.2.1.     descrierea detaliată a tipului de vehicul în ceea ce privește dispunerea și construcția comenzii sau a
                organului asupra căruia acționează dispozitivul de protecție;

     3.2.2.     desene cu dispozitivul de protecție și cu montarea acestuia pe vehicul, la o scală corespunzătoare și suficient
                de detaliate;

     3.2.3.     descrierea tehnică a acestui dispozitiv.

     3.3.       Autorității de inspecție tehnică care răspunde de încercările de omologare trebuie să i se prezinte:

     3.3.1.     un vehicul reprezentativ pentru tipul care urmează a fi omologat,

     3.3.2.     la cererea autorității de inspecție tehnică menționat anterior, componente ale vehiculului pe care acesta le
                consideră esențiale pentru verificările menționate la punctele 5 și 6.

     4.         OMOLOGAREA CEE

     (4.1.)

     (4.2.)

     4.3.       La fișa de omologare CEE este anexată o fișă ca aceea din modelul prezentat în anexa II.

     (4.4.)

     (4.4.1.)

     (4.4.2.)

     (4.5.)

     (4.6.)

     5.         SPECIFICAȚII GENERALE

     5.1.       Dispozitivul de protecție trebuie să fie realizat astfel încât să fie necesară scoaterea lui din funcțiune:

     5.1.1.     pentru pornirea motorului prin acționare normală,

     5.1.2.     pentru conducerea sau deplasarea vehiculului înainte prin mijloace proprii.

     5.2.       Atunci când dispozitivul este în funcțiune, părțile acestuia care sunt necesare pentru a satisface condiția
                de la punctul 5.1.2 nu trebuie să poată fi neutralizate prin mijloace rudimentare.

     5.3.       Este necesar ca pornirea motorului să nu poată fi efectuată și cerințele prevăzute la punctul 5.1. să nu poată
                fi îndeplinite decât prin acționarea unei singure chei, care să se potrivească la o singură închizătoare; cu
                excepția cazului prevăzut la punctul 6.1.6, este necesar ca această cheie să nu poată fi complet retrasă din
                închizătoare fără ca dispozitivul de protecție menționat la punctul 5.1 să fie pus în funcțiune sau armat.

     5.4.       Este necesar ca dispozitivul de protecție menționat la punctul 5.1 să fie astfel proiectat încât să fie imposibil
                de deschis, de scos din funcțiune sau de distrus în mod rapid și fără să atragă atenția.

     5.5.       Dispozitivul de protecție trebuie să fie un echipament montat permanent pe vehicul. Este necesar ca el să
                fie astfel fixat încât, odată blocat, să nu poată fi demontat decât cu unelte speciale, chiar dacă au fost
                îndepărtate diferitele garnituri. Atunci când dispozitivul de protecție poate fi neutralizat prin demontarea
                anumitor șuruburi, este necesar ca aceste șuruburi, dacă sunt demontabile, să fie acoperite cu părți ale
                dispozitivului de protecție atunci când acesta este blocat.

     5.6.       Este necesar ca încuietoarea să fie asamblată solid la dispozitivul de protecție.
 ---pagebreak--- 13/vol. 2        RO                                 Jurnalul Oficial al Uniunii Europene                                                   27

            5.7.        Este necesar ca încuietorile utilizate să conțină cel puțin 1 000 de combinații diferite, ceea ce înseamnă că
                        o cheie care corespunde unei anumite combinații nu trebuie să poată deschide în medie mai mult de o
                        încuietoare din 1 000. Este necesar ca, pentru același tip de vehicul, frecvența de utilizare a unei anumite
                        combinații să fie de aproximativ 1 la 1 000.

            5.8.        Este necesar ca dispozitivele de protecție să fie astfel proiectate încât să nu apară riscul, atunci când
                        vehiculul se află în mișcare, de producere a unor blocaje accidentale care să poată afecta securitatea acestuia.

            5.9.        Dacă funcționarea dispozitivului de protecție necesită utilizarea unei surse de energie alta decât cea a
                        conducătorului auto, este necesar ca aceasta să nu fie utilizată decât pentru comanda de blocare sau de
                        deblocare a dispozitivului. Este necesar ca menținerea dispozitivului de protecție în poziție să fie asigurată
                        prin mijloace strict mecanice.

            5.10.       Dispozitivul de protecție poate conține un dispozitiv extern de alarmă acustică suplimentară acționat în
                        caz de tentativă de deschidere, de scoatere din funcțiune printr-o metodă alta decât cu cheia prevăzută în
                        mod normal sau de distrugere a dispozitivului de protecție: este necesar ca semnalele emise să fie scurte
                        și să se întrerupă automat după 30 secunde cel mult pentru a nu se mai activa decât la o nouă punere în
                        funcțiune. De asemenea, este necesar ca semnalul să fie emis de alarma montată în mod normal pe vehicul.

            (5.10.1)
            (5.10.2.)

            6.          SPECIFICAȚII INDIVIDUALE

                        Pe lângă specificațiile generale prevăzute la punctul 5, dacă dispozitivul de protecție este unul din cele care
                        acționează asupra direcției, a transmisiei sau a levierului schimbătorului de viteze, este necesar ca acesta
                        să respecte condițiile speciale prevăzute mai jos pentru acest tip de aparate.

            6.1.        Dispozitiv de protecție care acționează asupra direcției

            6.1.1.      Dispozitivul de protecție care acționează asupra direcției trebuie să o blocheze.

            6.1.2.      Este necesar să nu se poată produce un blocaj accidental al direcției atunci când cheia se află în încuietoarea
                        dispozitivului de protecție, chiar dacă dispozitivul care împiedică pornirea motorului este în funcțiune sau
                        armat.

            6.1.3.      Este necesar ca, la autovehiculele echipate cu motor alimentat cu benzină, contactul de aprindere să nu
                        poată fi acționat, iar la autovehiculele echipate cu motor diesel pornirea prin comanda normală a
                        vehiculelor să nu poată fi efectuată decât după deblocarea unui dispozitiv de închidere care acționează
                        asupra direcției.

            6.1.4.      Atunci când dispozitivul de protecție este armat, în nici un caz nu trebuie să fie împiedicată funcționarea
                        zăvorului.

            6.1.5.      Este necesar ca distanța până la care ajunge zăvorul să fie destul de mare pentru a garanta eficacitatea
                        dispozitivului de protecție, chiar și la un anumit grad de uzură.

            6.1.6.      Atunci când dispozitivul de protecție comportă o altă poziție decât cea care asigură blocarea direcției și
                        în care poate fi scoasă cheia, este necesar ca el să fie proiectat astfel încât manevra care constă în obținerea
                        acestei poziții și scoaterea cheii să nu poată fi efectuată accidental.

            6.1.7.      Este necesar ca dispozitivul de protecție să poată rezista, fără o deteriorare a dispozitivului de conducere
                        care poate afecta siguranța, la aplicarea, în ambele sensuri și în condiții statice, a unui cuplu de 19,6 mdaN,
                        al cărui moment este paralel cu axul volanului direcției.

            6.2.        Dispozitivul de protecție care acționează asupra transmisiei

                        Dispozitivul de protecție care acționează asupra transmisiei trebuie să împiedice rotirea roților motoare ale
                        vehiculului.
 ---pagebreak--- 28      RO                                Jurnalul Oficial al Uniunii Europene                                                  13/vol. 2

     6.3.     Dispozitivul de protecție care acționează asupra schimbătorului de viteze

     6.3.1.   Dispozitivul de protecție care acționează asupra schimbătorului de viteze trebuie să poată împiedica orice
              schimbare de viteză.

     6.3.2.   Pentru cutiile de viteze manuale, este necesar ca levierul de viteză să nu poată fi blocat decât în următoarele
              poziții: mers înapoi plus punct mort sau numai mers înapoi.

     6.3.3.   Pentru cutiile de viteze automate, este necesar ca blocarea să nu fie făcută decât în poziția „parcare”; este
              admisă o blocare suplimentară în poziția „neutru”.

     (7.)

     (8.)

     (9.)

     (10.)

     (11.)
 ---pagebreak--- 13/vol. 2   RO   Jurnalul Oficial al Uniunii Europene   29

                              ANEXA II


title: Directiva 1999/99/CE a Comisiei din 15 decembrie 1999 de adaptare la progresul tehnic a Directivei 80/1269/CEE a Consiliului privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la puterea motoarelor autovehiculelorText cu relevanță pentru SEE.

text:
               13/Volumul 28

               RO

               Jurnalul Ofícial al Uniunii Europene

               92

         31999L0099

               L 334/32

               JURNALUL OFÍCIAL AL UNIUNII EUROPENE

      DIRECTIVA 1999/99/CE A COMISIEI

   din 15 decembrie 1999
   de adaptare la progresul tehnic a Directivei 80/1269/CEE a Consiliului privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la puterea motoarelor autovehiculelor
   (Text cu relevanță pentru SEE)
   COMISIA COMUNITĂȚILOR EUROPENE
   având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Europene,
   având în vedere Directiva 70/156/CEE a Consiliului din 6 februarie 1970 privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la omologarea de tip a autovehiculelor și a remorcilor acestora (1), astfel cum a fost modificată prin Directiva 98/91/CE a Parlamentului European și a Consiliului (2) și, în special, articolul 13 alineatul (2) al celei dintâi,
   având în vedere Directiva 80/1269/CEE din 16 decembrie 1980 privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la puterea motoarelor autovehiculelor (3), astfel cum a fost modificată prin Directiva 97/21/CE a Comisiei (4) și, în special, articolul 3 al celei dintâi,
   întrucât:

               (1)

               Directiva 80/1269/CEE este una din directivele speciale ale procedurii de omologare care a fost instituită prin Directiva 70/156/CEE. În consecință, dispozițiile prevăzute prin Directiva 70/156/CEE referitoare la sistemele, componentele și unitățile tehnice separate ale autovehiculelor se aplică prezentei directive.

               (2)

               În cadrul omologării vehiculelor alimentate cu gaz (GPL și GN), este necesar să se introducă în Directiva 80/1269/CEE dispoziții privind măsurarea puterii motoarelor acestor vehicule, în special în privința carburanților de încercare ce trebuie utilizați, astfel cum este definit prin Directiva 98/77/CE a Comisiei din 2 octombrie 1998 de adaptare la progresul tehnic a Directivei 70/220/CEE a Consiliului privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la măsurile preconizate împotriva poluării aerului cu emisiile provenind de la autovehicule (5). În acest sens, este necesar să se respecte cerințele tehnice adoptate de Comisia Economică pentru Europa a Organizației Națiunilor Unite în Regulamentul nr. 85 (6).

               (3)

               Măsurile prevăzute în prezenta directivă sunt conforme cu avizul Comitetului pentru adaptarea la progresul tehnic instituit prin Directiva 70/156/CEE,

         ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
   Articolul 1
   Anexa I la Directiva 80/1269/CEE se modifică în conformitate cu anexa la prezenta directivă.
   Articolul 2
   (1)   Începând cu 1 ianuarie 2000, statele membre:

               —

               nu pot refuza, cu privire la orice tip de autovehicul, să acorde omologarea CE de tip în temeiul articolului 4 alineatul (1) din Directiva 70/156/CEE;

               —

               nu pot refuza să acorde omologarea națională de tip;

               —

               nu pot interzice înregistrarea, vânzarea sau introducerea în circulație a vehiculelor în temeiul articolului 7 din Directiva 70/156/CEE,

         din motive legate de puterea motorului, dacă puterea motorului a fost determinată conform cerințelor Directivei 80/1269/CEE, astfel cum a fost modificată de prezenta directivă.
   (2)   Începând cu 1 ianuarie 2000, statele membre:

               —

               nu mai acordă omologări CE de tip în temeiul articolului 4 alineatul (1) din Directiva 70/156/CEE;

               —

               pot refuza să acorde omologare națională de tip, cu excepția situațiilor în care sunt invocate dispozițiile articolului 8 alineatul (2) din Directiva 70/156/CEE,

         pentru un tip de vehicul la care puterea motorului nu a fost determinată conform cerințelor Directivei 80/1269/CEE, astfel cum a fost modificată de prezenta directivă.
   Articolul 3
   (1)   Statele membre pun în aplicare actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive până la 31 decembrie 1999. Statele membre informează de îndată Comisia cu privire la aceasta.
   Atunci când statele membre adoptă aceste dispoziții, ele cuprind o trimitere la prezenta directivă sau sunt însoțite de o asemenea trimitere la data publicării lor oficiale. Statele membre stabilesc modalitatea de efectuare a acestei trimiteri.
   (2)   Comisiei îi sunt comunicate de către statele membre textele principalelor dispoziții de drept intern pe care le adoptă în domeniul reglementat prin prezenta directivă.
   Articolul 4
   Prezenta directivă intră în vigoare în a treia zi de la data publicării în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene.
   Articolul 5
   Prezenta directivă se adresează statelor membre.

      Adoptată la Bruxelles, 15 decembrie 1999.

            Pentru Comisie

         Erkki LIIKANEN

            Membru al Comisiei

      (1)  JO L 42, 23.2.1970, p. 1.

      (2)  JO L 11, 16.1.1999, p. 25.

      (3)  JO L 375, 31.12.1980, p. 46.

      (4)  JO L 125, 16.5.1997, p. 31.

      (5)  JO L 286, 23.10.1998, p. 34.

      (6)  Regulamentul nr. 85 al CEE-ONU (E/ECE324 - E/ECE/TRANS/505/Rev.1/Add.84), astfel cum a fost modificat.
   ANEXĂ
   MODIFICĂRI ALE ANEXEI I LA DIRECTIVA 80/1269/CEE

               1.

               Punctul 5.3.11 se înlocuiește cu următoarele:
               carburantul utilizat:
               5.3.11.1.   pentru motoarele cu aprindere prin scânteie alimentate cu benzină:
               carburantul utilizat este cel disponibil pe piață. În caz de diferend, se utilizează carburantul de referință specificat la primul punct din anexa IX la Directiva 70/220/CEE, astfel cum a fost modificată. În locul carburantului de referință sus-menționat, se pot utiliza carburanții de referință definiți de CEC (1) pentru motoare alimentate cu benzină în documentele CEC RF-08-A-85.
               Pentru motoare cu aprindere prin scânteie alimentate cu GPL:
               5.3.11.2.1.   În cazul unui motor cu alimentare cu adaptare automată:
               carburantul utilizat este cel disponibil pe piață. În caz de diferend, se utilizează unul din carburanții de referință specificați în anexa IX la Directiva 70/220/CEE, astfel cum a fost modificată.
               5.3.11.2.2.   În cazul unui motor fără alimentare cu adaptare automată:
               carburantul utilizat este carburantul de referință specificat în anexa IX la Directiva 70/220/CEE, astfel cum a fost modificată, cu cel mai mic conținut de C3 sau
               5.3.11.2.3.   În cazul unui motor etichetat pentru o anumită compoziție de carburant:
               carburantul utilizat este cel pentru care este etichetat motorul.
               5.3.11.2.4.   Carburantul utilizat este specificat în raportul de încercare.
               Pentru motoare cu aprindere prin scânteie alimentate cu GN:
               5.3.11.3.1.   În cazul unui motor cu alimentare cu adaptare automată:
               carburantul utilizat este cel disponibil pe piață. În caz de diferend, se utilizează unul din carburanții de referință specificați în anexa IX la Directiva 70/220/CEE, astfel cum a fost modificată.
               5.3.11.3.2.   În cazul unui motor fără alimentare cu adaptare automată: (
               carburantul utilizat este cel disponibil pe piață, cu un indice Wobbe de cel puțin 52,6 MJm-3 (0 °C, 101,3 kPa). În caz de diferend, se utilizează carburantul de referință G20 specificat în anexa IX la Directiva 70/220/CEE, astfel cum a fost modificată, respectiv carburantul cu cel mai mare index Wobbe, ori
               5.3.11.3.3.   În cazul unui motor etichetat pentru o anumită gamă de carburanți:
               carburantul utilizat este cel disponibil pe piață, cu un indice Wobbe de cel puțin 52,6 MJm-3 (0 °C, 101,3 kPa), dacă motorul este etichetat pentru gama de gaze H sau cel puțin 47,2 MJm-3 (0 °C, 101,3 kPa), dacă motorul este etichetat pentru gama de gaze L. În caz de diferend, se utilizează carburantul de referință G20, specificat în anexa IX la Directiva 70/220/CEE, astfel cum a fost modificată, dacă motorul este etichetat pentru gama de gaze H, ori cu carburantul de referință G23, dacă motorul este etichetat pentru gama de gaze L, respectiv carburantul cu cel mai ridicat indice Wobbe pentru gama relevantă, ori
               5.3.11.3.4.   În cazul unui motor etichetat pentru o anumită compoziție de carburant:
               carburantul utilizat este cel pentru care motorul este etichetat.
               5.3.11.3.5.   Carburantul utilizat este specificat în raportul de încercare.
               5.3.11.4.   Pentru motoare cu aprindere prin comprimare:
               carburantul utilizat este cel disponibil pe piață. În caz de diferend, se utilizează carburantul de referință specificat în al doilea punct din anexa IX la Directiva 70/220/CEE, astfel cum a fost modificată. În locul carburantului de referință sus-menționat, se poate utiliza carburantul de referință definit de CEC (1)

               5.3.11.5.   Motoarele cu aprindere prin scânteie ale vehiculelor care funcționează cu benzină sau cu carburant gazos sunt supuse încercărilor cu ambele tipuri de carburanți, în conformitate cu dispozițiile de la punctul 5.3.11.1 până la 5.3.11.3. Vehiculele care pot fi alimentate și cu benzină și cu carburant gazos, dar la care sistemul de alimentare cu benzină este destinat doar pentru scopuri de urgență sau pentru pornire și la care rezervorul de benzină nu poate conține mai mult de 15 litri de carburant, vor fi considerate vehicule care pot funcționa doar cu carburant gazos.

               2.

               La sfârșitul punctului 8.1 se adaugă nota de subsol 1 cu următorul conținut:

                           „(1)

                           Producătorul poate declara o singură valoare dacă puterea motorului este aceeași în cadrul unei variante a tipului de motor. Fiecare variantă trebuie să fie definită clar.”

               3.

               Punctul 3.2.2 din anexa I se înlocuiește cu textul următor:
               „3.2.2. Carburant: motorină/benzină/GPL/GN (1)”

               4.

               La apendicele 1 se adaugă punctele 3.2.15 și 3.2.16, cu următorul conținut:
               Sistem de alimentare cu GPL: da/nu (1)
               3.2.15.1.   Număr de omologare de tip în conformitate cu Directiva 70/221/CEE (3): …
               Unitate de reglare electronică a motorului electronic pentru alimentarea cu GPL:
               3.2.15.2.1.   Marcă (mărci): …
               3.2.15.2.2.   Tip (tipuri): …
               3.2.15.2.3.   Posibilități de reglare în funcție de emisii …
               Informații suplimentare:
               3.2.15.3.1.   Descrierea sistemului de protecție a catalizatorului la trecerea de pe benzină pe GPL sau invers: …
               3.2.15.3.2.   Configurația sistemului (legături electrice, racorduri de admisie, furtunuri de compensare etc.)…
               3.2.15.3.3.   Desenul simbolului …
               Sistem de alimentare cu GN: da/nu (1)
               3.2.16.1.   Număr de omologare de tip în conformitate cu Directiva 70/221/CEE (3): …
               Unitatea de reglare electronică a motorului pentru alimentare cu NG:
               3.2.16.2.1.   Marcă (mărci): …
               3.2.16.2.2.   Tip (tipuri): …
               3.2.16.2.3.   Posibilități de reglare în funcție de emisii …
               Informații suplimentare:
               3.2.16.3.1.   Descrierea sistemului de protecție a catalizatorului la trecerea de pe benzină pe GN și invers: …
               3.2.16.3.2.   Configurația sistemului (legături electrice, racorduri de admisie, furtunuri de compensare etc.).…
               3.2.16.3.3.   Desenul simbolului …”

               5.

               La sfârșitul anexei I se adaugă nota de subsol 3, cu următorul conținut:

                           „(3)

                           Atunci când această directivă va fi modificată pentru a reglementa rezervoarele de carburant gazos.”

               6.

               Punctul 1.1.3 din addendum la apendicele 2 are următorul conținut:
               „1.1.3. Carburant: motorină/benzină/GPL/GN (1).”

      (1)  Consiliul european de coordonare pentru dezvoltarea încercărilor de performanță pentru lubrifianți și carburanți.


title: Directiva 2005/41/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 7 septembrie 2005 de modificare a Directivei 76/115/CEE a Consiliului de apropiere a legislațiilor statelor membre privind punctele de ancorare ale centurilor de siguranță la autovehiculeText cu relevanță pentru SEE.

text:
               13/Volumul 49

               RO

               Jurnalul Ofícial al Uniunii Europene

               168

         32005L0041

               L 255/149

               JURNALUL OFÍCIAL AL UNIUNII EUROPENE

      DIRECTIVA 2005/41/CE A PARLAMENTULUI EUROPEAN ȘI A CONSILIULUI

   din 7 septembrie 2005
   de modificare a Directivei 76/115/CEE a Consiliului de apropiere a legislațiilor statelor membre privind punctele de ancorare ale centurilor de siguranță la autovehicule
   (Text cu relevanță pentru SEE)
   PARLAMENTUL EUROPEAN ȘI CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,
   având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Europene și, în special, articolul 95 al acestuia,
   având în vedere propunerea Comisiei,
   având în vedere avizul Comitetului Economic și Social European (1),
   hotărând în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 251 din tratat (2),
   întrucât:

               (1)

               Cercetările au arătat că folosirea centurilor de siguranță și a sistemelor de reținere poate contribui la reducerea substanțială a numărului de decese și a severității rănilor în cazul unui accident, chiar al unuia produs prin rostogolire. Montarea acestor elemente la toate categoriile de vehicule va constitui cu siguranță un important pas înainte către creșterea siguranței rutiere și implicit către salvarea de vieți omenești.

               (2)

               Se poate obține un beneficiu substanțial pentru societate în cazul în care toate vehiculele sunt prevăzute cu centuri de siguranță.

               (3)

               În Rezoluția sa din 18 februarie 1986 privind măsurile comune de reducere a accidentelor rutiere, ca parte a programului comunitar pentru siguranța rutieră (3), Parlamentul European a accentuat necesitatea de a impune obligativitatea purtării centurii de siguranță de către toți pasagerii, inclusiv copiii, cu excepția cazului în care circulă în vehicule de transport public. Prin urmare, trebuie să se facă distincție între autobuzele utilizate pentru transportul public și alte vehicule în ceea ce privește instalarea obligatorie a centurilor de siguranță și/sau a sistemelor de reținere.

               (4)

               În conformitate cu Directiva 70/156/CEE a Consiliului din 6 februarie 1970 privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la omologarea de tip a autovehiculelor și a remorcilor acestora (4), sistemul comunitar de omologare a fost pus în aplicare, pentru toate vehiculele noi din categoria M1, doar de la 1 ianuarie 1998. Prin urmare, doar aceste vehicule trebuie să fie echipate cu puncte de ancorare pentru centurile de siguranță și/sau sistemele de reținere care să îndeplinească dispozițiile Directivei 76/115/CEE (5).

               (5)

               Până la extinderea sistemului comunitar de omologare la toate categoriile de vehicule, ar trebui impusă, în interesul siguranței rutiere, instalarea punctelor de ancorare pentru centurile de siguranță și/sau sistemele de reținere la vehiculele aparținând altor categorii decât M1.

               (6)

               Directiva 76/115/CEE prevede deja toate dispozițiile tehnice și administrative care permit omologarea vehiculelor aparținând altor categorii decât M1. Prin urmare, nu este necesar ca statele membre să introducă norme suplimentare.

               (7)

               De la intrarea în vigoare a Directivei 96/38/CE a Comisiei din 17 iunie 1996 de adaptare la progresul tehnic a Directivei 76/115/CE a Consiliului privind punctele de ancorare ale centurilor de siguranță ale autovehiculelor, mai multe state membre au impus deja obligativitatea dispozițiilor prevăzute de aceasta în privința vehiculelor care aparțin altor categorii decât M1. Constructorii și furnizorii lor au dezvoltat, astfel, tehnologia adecvată.

               (8)

               Este necesar ca Directiva 76/115/CEE să fie modificată în consecință.

               (9)

               Întrucât obiectivul prezentei directive, respectiv îmbunătățirea siguranței rutiere prin impunerea obligativității montării centurilor de siguranță la anumite categorii de vehicule nu poate fi realizat în mod satisfăcător de către statele membre, însă, dată fiind amploarea acestei acțiuni poate fi mai bine realizat la nivel comunitar, Comunitatea poate adopta măsuri în conformitate cu principiul subsidiarității prevăzut la articolul 5 din tratat. În conformitate cu principiul proporționalității prevăzut la articolul menționat, prezenta directivă nu depășește ceea ce este necesar pentru a realiza acest obiectiv,

         ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
   Articolul 1
   Modificări aduse Directivei 76/115/CEE
   Directiva 76/115/CEE se modifică după cum urmează:

               1.

               La articolul 2 se adaugă următorul alineat:
               „Vehiculele aparținând categoriilor M2 și M3 se împart în clase conform definițiilor prevăzute la punctul 2 din anexa I la Directiva 2001/85/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 20 noiembrie 2001 privind dispozițiile speciale aplicabile vehiculelor destinate transportului de pasageri, care au mai mult de opt locuri pe scaune în plus față de locul conducătorului auto (6).

               2.

               Anexa I se modifică după cum urmează:

                           (a)

                           punctul 1.9 se elimină;

                           (b)

                           punctul 4.3.1 se înlocuiește cu următorul text:

                                       „4.3.1.

                                       Vehiculele aparținând categoriilor M1, M2 (din clasa III sau B), M3 (din clasa III sau B) și N trebuie să fie echipate cu puncte de ancorare ale centurilor de siguranță în conformitate cu cerințele prezentei directive.”;

                           (c)

                           punctul 4.3.8 se înlocuiește cu următorul text:

                                       „4.3.8.

                                       Pentru scaunele destinate utilizării doar în cazul staționării vehiculului, precum și pentru orice scaune ale oricărui vehicul care nu este inclus la punctele de la 4.3.1 la 4.3.5, nu sunt necesare puncte de ancorare ale centurilor. În cazul în care vehiculul este echipat cu puncte de ancorare pentru astfel de scaune, aceste puncte de ancorare trebuie să respecte dispozițiile prezentei directive. Cu toate acestea, orice punct de ancorare destinat doar utilizării împreună cu centuri de siguranță pentru persoanele cu handicap sau orice alt sistem de reținere prevăzut la articolul 2a din Directiva 77/541/CEE a Consiliului din 28 iunie 1977 privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la centurile de siguranță și la sistemele de reținere ale autovehiculelor (7), nu este necesar să respecte cerințele prezentei directive cu condiția ca acest punct de ancorare să fie proiectat și construit în conformitate cu cerințele normele interne pentru a se asigura nivelul maxim de siguranță.

         Articolul 2
   Măsurile avute în vedere pentru persoanele cu handicap
   Comisia examinează, până la 20 aprilie 2008, procedurile specifice pentru armonizarea cerințelor pentru punctele de ancorare destinate doar utilizării împreună cu centuri de siguranță pentru persoanelor cu handicap sau orice alt sistem de reținere prevăzut la articolul 2a din Directiva 77/541/CEE, pe baza standardelor internaționale și a normelor interne existente, pentru a asigura un nivel de siguranță echivalent celui prevăzut de prezenta directivă. Comisia prezintă, după caz, proiecte de măsuri. Modificările prezentei directive se adoptă în conformitate cu articolul 13 din Directiva 70/156/CEE.
   Articolul 3
   Punerea în aplicare
   (1)   Începând cu 20 aprilie 2006, în ceea ce privește punctele de ancorare ale centurilor de siguranță care sunt în conformitate cu cerințele prevăzute de Directiva 76/115/CEE, astfel cum a fost modificată prin prezenta directivă, statele membre:

               (a)

               nu refuză acordarea omologării CE de tip sau a omologării naționale de tip pentru un tip de vehicul;

               (b)

               nu interzic înmatricularea, vânzarea sau introducerea în circulație a vehiculelor noi.

         (2)   Începând cu 20 octombrie 2006, în ceea ce privește punctele de ancorare ale centurilor de siguranță care nu sunt în conformitate cu cerințele prevăzute de Directiva 76/115/CEE, astfel cum a fost modificată prin prezenta directivă, pentru un tip nou de vehicul, statele membre:

               (a)

               nu mai acordă omologrea CE de tip;

               (b)

               refuză acordarea omologării naționale de tip.

         (3)   Începând cu 20 octombrie 2007, în ceea ce privește punctele de ancorare pentru centurile de siguranță care nu sunt în conformitate cu cerințele prevăzute de Directiva 76/115/CEE, astfel cum a fost modificată prin prezenta directivă, statele membre:

               (a)

               consideră certificatele de conformitate care însoțesc vehiculele noi ca nemaifiind valabile, în sensul articolului 7 alineatul (1) din Directiva 70/156/CEE;

               (b)

               refuză înmatricularea, vânzarea sau introducerea în circulație a vehiculelor noi, cu excepția cazurilor în care se invocă dispozițiile articolului 8 alineatul (2) din Directiva 70/156/CEE.

         Articolul 4
   Transpunerea
   (1)   Statele membre adoptă și publică actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive până la 20 aprilie 2006. Statele membre informează de îndată Comisia în această privință.
   (2)   Statele membre aplică aceste dispoziții începând cu 21 aprilie 2006.
   (3)   Atunci când statele membre adoptă aceste dispoziții, ele cuprind o trimitere la prezenta directivă sau sunt însoțite de o asemenea trimitere la data publicării lor oficiale. Statele membre stabilesc modalitatea de efectuare a acestei trimiteri.
   (4)   Comisiei îi sunt comunicate de către statele membre textele principalelor dispoziții de drept intern pe care le adoptă în domeniul reglementat de prezenta directivă.
   Articolul 5
   Intrarea în vigoare
   Prezenta directivă intră în vigoare în a douăzecea zi de la data publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.
   Articolul 6
   Destinatari
   Prezenta directivă se adresează statelor membre.

      Adoptată la Strasburg, 7 septembrie 2005.

            Pentru Parlamentul European

            Președintele

         J. BORRELL FONTELLES

            Pentru Consiliu

            Președintele

         C. CLARKE

      (1)  JO C 80, 30.3.2004, p. 8.

      (2)  Avizul Parlamentului European din 17 decembrie 2003 (JO C 91 E, 15.4.2004, p. 496), Poziția comună a Consiliului din 24 ianuarie 2005 (JO C 111 E, 11.5.2005, p. 23), Poziția Parlamentului European din 26 mai 2005 (nepublicată încă în Jurnalul Oficial).

      (3)  JO C 68, 24.3.1986, p. 35.

      (4)  JO L 42, 23.2.1970, p. 1, directivă astfel cum a fost modificată ultima dată prin Directiva 2004/78/CE a Comisiei (JO L 153, 30.4.2004, p. 103).

      (5)  JO L 24, 30.1.1976, p. 6, directivă astfel cum a fost modificată ultima dată prin Directiva 96/38/CE a Comisiei (JO L 187, 26.7.1996, p. 95).

      (6)  JO L 42, 13.2.2002, p. 1.”

      (7)  JO L 220, 29.8.1977, p. 95, directivă astfel cum a fost modificată ultima dată prin Actul de aderare din 2003.”


title: Directiva Comisiei din 25 iulie 1980 privind metoda comunitară de analiză referitoare la determinarea conținutului de acid erucic în uleiurile și grăsimile destinate ca atare consumului uman, precum și în produsele alimentare cu adaos de uleiuri sau grăsimi

text:
               13/Volumul 05

               RO

               Jurnalul Ofícial al Uniunii Europene

               127

         31980L0891

               L 254/35

               JURNALUL OFÍCIAL AL UNIUNII EUROPENE

      DIRECTIVA COMISIEI

   din 25 iulie 1980
   privind metoda comunitară de analiză referitoare la determinarea conținutului de acid erucic în uleiurile și grăsimile destinate ca atare consumului uman, precum și în produsele alimentare cu adaos de uleiuri sau grăsimi
   (80/891/CEE)
   COMISIA COMUNITĂȚILOR EUROPENE,
   având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Economice Europene,
   având în vedere Directiva 76/621/CEE a Consiliului din 20 iulie 1976 privind stabilirea nivelului maxim de acid erucic în uleiurile și grăsimile destinate consumului uman, precum și în produsele alimentare cu adaos de uleiuri sau grăsimi (1), în special articolul 3,
   întrucât articolul 2 din Directiva 76/621/CEE prevede ca, începând cu 1 iulie 1979, nivelul de acid erucic din produsele menționate la articolul 1, calculat pentru nivelul total de acizi grași din componenta de grăsime, să nu depășească 5 %;
   întrucât articolul 3 din Directiva 76/621/CEE stabilește ca nivelul de acid erucic să fie determinat printr-o metodă comunitară de analiză;
   întrucât Regulamentul (CEE) nr. 1470/68 al Comisiei din 23 septembrie 1968 privind extragerea și reducerea eșantioanelor, precum și stabilirea conținutului de ulei, impurități și umiditate al semințelor oleaginoase (2) prevede la anexa VI, introdusă prin Regulamentul (CEE) nr. 72/77 (3), o metodă de analiză pentru determinarea conținutului de acid erucic în semințele de colză și de navetă;
   întrucât această metodă trebuie utilizată ca o metodă de preselecție;
   întrucât, în condiții normale de analiză prin cromatografie gaz-lichid a acizilor grași care intră în compoziția uleiurilor și grăsimilor, nu este posibilă distingerea acidului erucic de alți izomeri ai acidului docosenoic cum ar fi acidul cetoleic;
   întrucât este necesară determinarea nivelului de acid erucic în uleiuri și grăsimi, precum și în produsele alimentare cu adaos de uleiuri sau grăsimi din a căror analiză preliminară s-a constatat că nivelul total de acizi docosenoici sau acizi cis-docosenoici nu depășește 5 %;
   întrucât, până la introducerea unei metode îmbunătățite de analiză pentru determinarea acidului erucic, această metodă de analiză este considerată ca fiind cea mai indicată în prezent;
   întrucât măsurile prevăzute de prezenta directivă sunt conforme cu avizul Comitetului permanent pentru produsele alimentare,
   ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
   Articolul 1
   Statele membre pot solicita ca efectuarea analizei necesare pentru determinarea conținutului de acid erucic din produsele menționate la articolul 1 din Directiva 76/621/CEE să se facă în conformitate cu articolul 2.
   Articolul 2
   (1)   În scopul preselecției, se determină următoarele:

               (a)

               conținutul total de acizi grași docosenoici din produsele menționate la articolul 1 utilizând metoda prevăzută în anexa VI la Regulamentul (CEE) nr. 1470/68 sau

               (b)

               conținutul total de acizi grași cis-docosenoici din produsele menționate la articolul 1, prin metoda prevăzută în anexa VI la Regulamentul (CEE) nr. 1470/68 utilizând cromatografia gaz-lichid în condițiile de separare a izomerilor cis și trans de acizii docosenoici; fazele staționare corespunzătoare utilizate în acest sens sunt, de exemplu, de tipul cianopropilpolisiloxan sau cristale lichide.

         (2)   În cazul în care conținutul total al următoarelor substanțe:

               (a)

               acizii grași docosenoici determinați în conformitate cu alineatul (1) litera (a) sau

               (b)

               acizii grași cis-docosenoici determinați în conformitate cu alineatul (1) litera (b) din produsele menționate la articolul 1, calculat în funcție de conținutul total de acizi grași din componenta de grăsime, nu depășește 5 %, nu sunt necesare determinări suplimentare. În caz contrar, conținutul de acid erucic se determină prin metoda prevăzută în anexa la prezenta directivă.

         Articolul 3
   Statele membre pun în aplicare actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive până la 1 februarie 1982. Statele membre informează de îndată Comisia cu privire la aceasta.
   Articolul 4
   Prezenta directivă se adresează statelor membre.

      Adoptată la Bruxelles, 25 iulie 1980.

            Pentru Comisie

         Étienne DAVIGNON

            Membru al Comisiei

      (1)  JO L 202, 28.7.1976, p. 35.

      (2)  JO L 239, 28.9.1968, p. 2.

      (3)  JO L 12, 15.1.1977, p. 11.
   ANEXĂ
   DETERMINAREA CONȚINUTULUI DE ACID ERUCIC ÎN ULEIURI ȘI GRĂSIMI DESTINATE CA ATARE CONSUMULUI UMAN, PRECUM ȘI ÎN PRODUSELE ALIMENTARE CU ADAOS DE ULEIURI SAU GRĂSIMI
   I.   INTRODUCERE
   1.   PREPARAREA PROBEI PENTRU ANALIZĂ
   1.1.   Generalități
   Masa probei de laborator destinată analizei trebuie să fie în mod normal de 50 g, exceptând cazul în care este necesară o cantitate mai mare.
   1.2.   Pregătirea probei pentru analiza de laborator
   Proba trebuie omogenizată înainte de analiză.
   1.3.   Conservare
   Proba preparată trebuie menținută în permanență într-un recipient ermetic.
   2.   REACTIVI
   2.1.   Apă
   2.1.1.   Atunci când se menționează apa pentru soluții, diluări sau spălări, se face referire la apa distilată sau demineralizată de puritate cel puțin echivalentă.
   2.1.2.   Atunci când se menționează o soluție sau o diluare, fără altă indicație asupra reactivului, se face referire la o soluție apoasă.
   2.2.   Produse chimice
   Toți reactivii chimici trebuie să fie de calitate analitică recunoscută în cazul în care nu se specifică altfel.
   3.   APARATURĂ
   3.1.   Lista cu aparatura
   Lista cu aparatura conține numai piese destinate utilizării specializate și care prezintă specificații speciale.
   3.2.   Balanța analitică
   Prin „balanță analitică” se înțelege o balanță care are o precizie de cel puțin 0,1 mg.
   4.   EXPRIMAREA REZULTATELOR
   4.1.   Rezultate
   Rezultatul scris pe buletinul de analiză oficială reprezintă valoarea medie obținută din cel puțin două determinări a căror repetabilitate este satisfăcătoare.
   4.2.   Calculul procentului
   În cazul în care nu se prevede altfel, rezultatele se exprimă în procente (m/m) de acizi grași totali în proba primită de laborator
   4.3.   Număr de cifre semnificative
   Rezultatul comportă un număr de cifre semnificative în funcție de precizia metodei.
   II.   DETERMINAREA ACIDULUI ERUCIC
   1.   OBIECTUL ȘI DOMENIUL DE APLICARE
   Metoda permite determinarea conținutului de acid erucic în următoarele:

               (a)

               uleiuri și grăsimi care conțin acid cetoleic (un izomer cis al acidului docosenoic care se găsește în uleiurile de pește) și

               (b)

               uleiuri și grăsimi hidrogenate care conțin izomeri trans și cis ai acidului docosenoic.

         2.   DEFINIȚIE
   Conținut de acid erucic: conținutul de acid erucic se determină prin metoda descrisă mai jos.
   3.   PRINCIPIU
   Esterii metilici ai acizilor grași componenți ai uleiului și grăsimii sunt separați prin cromatografie în strat subțire prin argintare la temperatură scăzută și se determină cantitativ prin cromatografie gaz-lichid.
   4.   REACTIVI
   4.1.   Eter dietilic uscat, fără peroxid, proaspăt distilat.
   4.2.   n-hexan.
   4.3.   Gel de siliciu G pentru cromatografie în strat subțire.
   4.4.   Gel de siliciu pentru cromatografie în coloană.
   4.5.   Soluție de nitrat de argint, 200 g/l. Se dizolvă 24 g nitrat de argint în apă și se completează cu apă până la 120 ml.
   4.6.   Soluție de erucat de metil, 5 mg/ml. Se dizolvă 50 mg erucat de metil în câțiva ml de n-Hexan și se diluează cu n-Hexan până la 10 ml.
   4.7.   Soluție etalon internă de tetracosanoat de metil, 0,25 mg/ml. Se dizolvă 25 mg tetracosanoat de metil în câțiva ml de n-hexan (a se vedea punctul 4.6) și se diluează cu n-hexan până la 100 ml.
   4.8.   Solvent de developare: toluen și n-hexan în raport de 90:10 (v/v).
   4.9.   Soluție de 2,7 diclorofluoresceină, 0,5 g/l. Se dizolvă prin încălzire și se agită 50 mg de 2,7 diclorofluoresceină în 100 ml de soluție apoasă conținând 50 % metanol.
   5.   APARATURĂ
   Aparat pentru cromatografie în strat subțire care cuprinde următoarele:
   5.1.1.   o unitate de congelare, capabilă să mențină recipientul de developare și conținutul său la o temperatură de la minus 20 la minus 25 °C;
   5.1.2.   plăci din sticlă, 200 x 200 mm;
   5.1.3.   lampă cu raze ultraviolete;
   5.1.4.   coloane din sticlă, cu lungimea de aproximativ 200 mm, diametrul intern de aproximativ 10 mm, prevăzute cu filtre din vată de sticlă sau sticlă sinterizată sau pâlnii mici prevăzute cu filtre din sticlă sinterizată;
   5.1.5.   un aplicator pentru depozitarea soluțiilor în formă de bandă îngustă sau dungă pe plăci de TLC.
   5.2.   Cromatograf gaz-lichid cuplat cu un integrator electronic, descris în partea III din anexa VI din Regulamentul (CEE) nr. 72/77 al Comisiei.
   6.   MOD DE OPERARE
   6.1.   Pregătirea esterilor metilici ai acizilor grași
   Se ia o probă de aproximativ 400 mg din componenta de ulei sau grăsime pentru analiză și se prepară o soluție care conține aproximativ 20 – 50 mg/ml de esteri metilici ai acizilor grași din n-hexan, prin metoda descrisă în partea II punctul 3 din anexa VI din Regulamentul (CEE) nr. 72/77 al Comisiei.
   6.2.   Cromatografie în strat subțire
   6.2.1.   Pregătirea plăcilor
   Se introduc 60 g gel de siliciu (4.3) într-un balon cu fund rotund de 500 ml, se adaugă 120 ml soluție de nitrat de argint (4.5) și se agită 1 minut până la obținerea unei paste foarte omogene. Se întinde pasta în mod obișnuit pe plăci; grosimea stratului trebuie să fie de aproximativ 0,5 mm. Această cantitate de pastă este suficientă pentru prepararea a cinci plăci de 200 mm × 200 mm.
   Se usucă parțial plăcile cu aer (de preferință în întuneric pentru aproximativ 30 minute). Se usucă și se activează plăcile prin uscare în cuptor, menținându-l la 100 °C, timp de 2 ore și 30 de minute. Plăcile trebuie utilizate cât mai repede posibil după faza de activare sau se păstrează cu atenție într-un spațiu întunecat și se reactivează înainte de utilizare. (Notă: activarea la 110 °C timp de o oră poate fi satisfăcătoare, cu condiția ca plăcile să nu se înnegrească). Se trasează liniile prin învelișul, la 10 mm de la marginile și vârful fiecărei plăci, înainte de reducerea marginilor pe parcursul developării.
   6.2.2.   Aplicarea esterilor metilici
   Cu ajutorul aplicatorului (5.1.5) se depozitează 50 μl soluție de esteri metilici (6.1) preparată din proba de analiză pe o linie subțire cu lungimea de aproximativ 50 mm, la cel puțin 40 mm de marginile plăcii și 10 mm de bază. Se aplică în mod similar 100 μl de soluție care conține volume egale de soluție preparată de esteri metilici (6.1) și soluție de erucat de metil (4.6). Aplicarea soluțiilor necesită o atenție deosebită datorită fragilității substratului. (Notă: dacă se dorește, se pot aplica 50 μl soluție de erucat metilic (4.6) pe placă pentru a ajuta la identificarea benzii de erucat metilic după developare: a se vedea figura). După aplicarea esterilor metilici, se introduce baza plăcii în eter dietilic până ce eterul urcă la aproximativ 5 mm deasupra zonei de aplicare a probei de analiză. Această operație concentrează esterii metilici pe o bandă îngustă.
   6.2.3.   Developarea plăcilor
   Se toarnă soluția de developare (4.8) în cuvă la o adâncime de aproximativ 5 mm și se introduce cuva prevăzută cu capac într-un congelator (5.1.1) la minus 25 °C sau la o temperatură cât mai apropiată de aceasta. (În unele cazuri este avantajoasă protejarea pereților cuvei cu o căptușeală). După două ore, se introduce placa cu atenție în cuvă și se lasă soluția până ce atinge între o jumătate și două treimi din înălțimea plăcii. Se scoate placa și se evaporă cu atenție soluția din aceasta într-un curent de azot. Se reintroduce placa în cuvă și se lasă soluția să ajungă până la vârful plăcii. Se scoate placa și după ce se usucă într-un curent de azot se pulverizează cu atenție cu soluție de 2,7 diclorofluoresceină (4.9).
   Se examinează placa în raze ultraviolet și se localizează banda care conține erucatul metilic din probă în raport cu banda mai intensă din proba la care s-a adăugat erucatul metilic (a se vedea figura).
   6.2.4.   Separarea fracțiunilor de ester metilic
   Se răzuiește banda de erucat metilic ce provine din probă într-un pahar de laborator de 50 ml prevenind pierderile. În mod similar se transferă gelul de siliciu situat peste și sub banda de erucat metilic în alt pahar de laborator de 50 ml. Această bandă va conține toate celelalte fracțiuni de esteri metilici ai acizilor grași. În fiecare pahar de laborator se adaugă 1,0 ml soluție etalon de tetracosanoat de metil (4.7) și 10 ml eter dietilic (4.1). Se agită și se transferă separat conținutul din paharele de laborator în coloane sau în pâlnii (5.1.4) conținând fiecare aproximativ 1 g gel de siliciu (4.4); se extrag de trei sau patru ori esterii metilici cu 10 ml eter dietilic. Se colectează filtratele în baloane mici. Se evaporă fiecare filtrat în cantitate mică utilizând un curent slab de azot și se transferă esterii metilici în eprubete mici de sticlă cu fund plat. Se evaporă restul soluției cu un curent de azot astfel încât să se concentreze esterii metilici pe fundul eprubetelor. Se dizolvă esterii metilici în aproximativ 25-50 μl de n-hexan (4.2).
   6.3.   Cromatografie gaz-lichid
   6.3.1.   Se efectuează procedura descrisă în partea III din anexa VI din Regulamentul 72/77/CEE al Comisiei și se analizează 1-2 μl din soluțiile de esteri metilici obținute din (i) fracția conținând erucatul de metil și (ii) fracțiile conținând alți esteri metilici ai acizilor grași.
   6.3.2.   Prin integratorul electronic se obțin următoarele zone de vârf:

               (i)

               din cromatograma fracției care conține erucatul metilic:

                           (a)

                           erucat de metil [E];

                           (b)

                           etalon intern [L1];

                           (c)

                           zonele totale de vârf ale esterilor metilici care exclud etalonul intern [EF];

               (i)

               din cromatograma fracțiilor care conțin alți esteri metilici ai acizilor grași:

                           (a)

                           zonele totale de vârf ale esterilor metilici care exclud etalonul intern [RF];

                           (b)

                           etalonul intern [L2].

         7.   EXPRIMAREA REZULTATELOR
   7.1.   Formula și modul de calcul
   7.1.1.   Conținutul de acid erucic din probă, exprimat ca ester etilic în procente de esteri metilici ai acizilor grași totali preparați din probă, este dat de următoarea formulă:

   unde
   E, EF, RF, L1 și L2 sunt zonele de vârf definite la punctul 6.3.2, corectate, dacă este necesar, cu ajutorul factorilor de etalonare.
   În scopuri practice, conținutul de erucat de metil obținut prin formula de mai sus este echivalent cu nivelul de acid erucic exprimat în procente ale nivelului total de acizi grași din probă.
   7.1.2.   În cazul în care zonele de vârf se exprimă în procente, valorile pentru EF și RF pot fi calculate după cum urmează:
   EF = 100 – L1;
   RF = 100 – L2.
   7.1.3.   Metoda de calcul (7.1.1) presupune că nivelul de acid tetracosanoic din probă este neglijabil. În cazul în care anumite cantități din acest acid sunt prezente, valoarea acidului tetracosanoic (L2) obținut prin cromatograma fracțiilor care conțin alți esteri metilici ai acizilor grași se poate reduce la:
   L2 - T2

   unde
   și

               T2

               =

               zona de vârf a tetracosanoatului metilic provenind din probă care constituie o parte din zona de vârf atribuită etalonului intern al cromatogramei fracției rămase a esterilor metilici ai acizilor grași

               P2

               =

               zona de vârf a palmitatului metilic obținută prin cromatograma fracției rămase

               T0

               =

               zona de vârf a tetracosanoatului obținută prin cromatograma esterilor metilici ai acizilor grași totali conform determinărilor prin analiză menționate la articolul 2 din prezenta directivă

               P0

               =

               zona de vârf a palmitatului metilic obținută prin cromatograma esterilor metilici ai acizilor grași totali conform determinărilor prin analiză menționate la articolul 2 din prezenta directivă

         7.1.4.   Originea formulei
   Proporția de acizi grași din fracția care conține erucatul de metil, exprimată în procente de acizi grași totali din probă este dată de următoarele formule:

               sau

         Proporția de acid erucic din fracția conținând erucatul de metil este dată de formula:

   Astfel, conținutul de acid erucic al probei, exprimat în procente de acizi grași totali, este dat de următoarele formule:

               sau

         7.1.5.   Repetabilitate
   Diferența între rezultatele celor două determinări ale aceleiași probe, efectuate simultan sau în succesiune rapidă, în aceleași condiții, de către același analist, nu trebuie să depășească 10 % din rezultat sau 0,5 g pentru 100 g probă, luând valoarea cea mai mare.
   FIGURĂ
   Cromatogramă tip în strat subțire prezentând separarea esterilor metilici din acidul erucic, acidul cetoleic și izomerii trans ai acidului docosenoic