title: Directiva Consiliului din 9 februarie 1976 privind punerea în aplicare a principiului egalității de tratament între bărbați și femei în ceea ce privește accesul la încadrarea în muncă, la formarea și la promovarea profesională, precum și condițiile de muncă

text:
               05/Volumul 01

               RO

               Jurnalul Ofícial al Uniunii Europene

               164

         31976L0207

               L 039/40

               JURNALUL OFÍCIAL AL UNIUNII EUROPENE

      DIRECTIVA CONSILIULUI

   din 9 februarie 1976
   privind punerea în aplicare a principiului egalității de tratament între bărbați și femei în ceea ce privește accesul la încadrarea în muncă, la formarea și la promovarea profesională, precum și condițiile de muncă
   (76/207/CEE)
   CONSILIUL COMUNITĂȚILOR EUROPENE,
   având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Economice Europene și, în special, articolul 235 al acestuia;
   având în vedere propunerea Comisiei;
   având în vedere avizul Adunării (1);
   având în vedere avizul Comitetului Economic și Social (2);
   întrucât, în Rezoluția sa din 21 ianuarie 1974 privind programul de acțiune socială (3), Consiliul a inclus printre priorități acțiuni în scopul asigurării egalității între bărbați și femei în ceea ce privește accesul la încadrarea în muncă, la formarea și la promovarea profesională, precum și condițiile de muncă, inclusiv remunerarea;
   întrucât, în ceea ce privește remunerarea, Consiliul a adoptat, la 10 februarie 1975, Directiva 75/117/CEE privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la aplicarea principiului egalității de remunerare între lucrătorii de sex masculin și cei de sex feminin (4);
   întrucât o acțiune a Comunității pare, de asemenea, necesară în vederea realizării principiului egalității de tratament între bărbați și femei în ceea ce privește accesul la încadrarea în muncă, la formarea și la promovarea profesională, precum și în ceea ce privește celelalte condiții de muncă; întrucât egalitatea de tratament între lucrătorii de sex masculin și cei de sex feminin constituie unul din obiectivele Comunității, în măsura în care trebuie promovată, în special, apropierea condițiilor de viață și de muncă pe calea progresului; întrucât tratatul nu a prevăzut atribuțiile de acțiune necesare în acest scop;
   întrucât consideră că definirea și aplicarea treptată a principiului egalității de tratament în domeniul securității sociale trebuie asigurate prin intermediul unor instrumente ulterioare,
   ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
   Articolul 1
   (1)   Scopul prezentei directive îl reprezintă punerea în aplicare în statele membre a principiului egalității de tratament între bărbați și femei în ceea ce privește accesul la încadrarea în muncă, inclusiv la promovare, și la formarea profesională, precum și în ceea ce privește condițiile de muncă și, în condițiile prevăzute la alineatul (2), securitatea socială. Acest principiu este denumit în continuare „principiul egalității de tratament”.
   (2)   În vederea asigurării aplicării progresive a principiului egalității de tratament în domeniul securității sociale, Consiliul, hotărând la propunerea Comisiei, va adopta dispoziții care vor preciza conținutul, domeniul de aplicare și normele de aplicare a acestuia.
   Articolul 2
   (1)   În înțelesul următoarelor dispoziții, principiul egalității de tratament presupune inexistența oricărei discriminări pe criterii de sex care privește, direct sau indirect, în special starea civilă sau familială.
   (2)   Prezenta directivă nu aduce atingere dreptului statelor membre de a exclude din domeniul său de aplicare acele activități profesionale și, după caz, formarea care conduce la acestea, pentru care, date fiind natura sau condițiile exercitării lor, sexul constituie o condiție determinantă.
   (3)   Prezenta directivă nu aduce atingere dispozițiilor referitoare la protecția femeilor, în special în ceea ce privește graviditatea și maternitatea.
   (4)   Prezenta directivă nu aduce atingere măsurilor de promovare a egalității de șanse între bărbați și femei, în special prin înlăturarea inegalităților de fapt care afectează șansele femeilor în domeniile menționate la articolul 1 alineatul (1).
   Articolul 3
   (1)   Aplicarea principiului egalității de tratament presupune inexistența oricărei discriminări pe criterii de sex în privința condițiilor de angajare, inclusiv a criteriilor de selecție, în toate locurile sau posturile de muncă, indiferent de sectorul sau ramura de activitate, și la toate nivelurile ierarhiei profesionale.
   (2)   În acest scop, statele membre adoptă măsurile necesare pentru a asigura că:

               (a)

               sunt abrogate dispozițiile actelor cu putere de lege și ale actelor administrative contrare principiului egalității de tratament;

               (b)

               sunt nule, pot fi declarate nule sau pot fi modificate dispozițiile contrare principiului egalității de tratament care sunt prevăzute de convenții colective sau de contracte individuale de muncă, de regulamentele de ordine interioară ale întreprinderilor sau în statutele care reglementează profesiile independente;

               (c)

               sunt revizuite acele dispoziții ale actelor cu putere de lege sau ale actelor administrative care sunt contrare principiului egalității de tratament, atunci când preocuparea pentru protecție care le-a inspirat inițial nu mai este întemeiată; în cazul în care dispoziții similare sunt incluse în convenții colective, partenerilor sociali li se solicită să întreprindă revizuirile necesare.

         Articolul 4
   Aplicarea principiului egalității de tratament în privința accesului la toate tipurile și la toate nivelurile de orientare profesională, formare profesională, perfecționare profesională și recalificare presupune că statele membre adoptă toate măsurile necesare pentru a asigura că:

               (a)

               sunt abrogate dispozițiile actelor cu putere de lege și ale actelor administrative contrare principiului egalității de tratament;

               (b)

               sunt nule, pot fi declarate nule sau pot fi modificate dispozițiile contrare principiului egalității de tratament care sunt prevăzute de convenții colective, contracte individuale de muncă, regulamente de ordine interioară ale întreprinderilor sau în statutele care reglementează profesiile independente;

               (c)

               fără a aduce atingere autonomiei recunoscute în unele state membre anumitor instituții private de formare, orientarea profesională, formarea profesională, perfecționarea profesională și recalificarea sunt accesibile pe baza acelorași criterii și la aceleași niveluri, fără discriminare pe criterii de sex.

         Articolul 5
   (1)   Aplicarea principiului egalității de tratament în privința condițiilor de muncă, inclusiv a condițiilor care reglementează concedierea, presupune că bărbaților și femeilor li se garantează aceleași condiții, fără discriminare pe criterii de sex.
   (2)   În acest scop, statele membre adoptă măsurile necesare pentru a asigura că:

               (a)

               sunt abrogate dispozițiile actelor cu putere de lege și ale actelor administrative contrare principiului egalității de tratament;

               (b)

               sunt nule, pot fi declarate nule sau pot fi modificate dispozițiile contrare principiului egalității de tratament care sunt prevăzute de convenții colective, contracte individuale de muncă, regulamente de ordine interioară ale întreprinderilor sau în statutele care reglementează profesiile independente;

               (c)

               sunt revizuite dispozițiile actelor cu putere de lege și ale actelor administrative care sunt contrare principiului egalității de tratament, atunci când preocuparea pentru protecție care le-a inspirat inițial nu mai este întemeiată; în cazul în care dispoziții similare sunt incluse în convenții colective, partenerilor sociali li se solicită să întreprindă revizuirile necesare.

         Articolul 6
   Statele membre introduc în ordinile lor juridice interne măsurile necesare pentru a permite oricărei persoane care se consideră lezată prin neaplicarea în raport cu ea a principiului egalității de tratament, în înțelesul articolelor 3, 4 și 5, să își realizeze drepturile pe cale judiciară, după ce a recurs, eventual, la alte autorități competente.
   Articolul 7
   Statele membre iau măsurile necesare pentru a proteja salariații împotriva concedierilor care ar constitui răspunsul angajatorilor la plângerile formulate la nivel de întreprindere sau la orice acțiune în justiție care ar urmări să impună respectarea principiului egalității de tratament.
   Articolul 8
   Statele membre veghează ca măsurile adoptate în aplicarea prezentei directive, precum și dispozițiile în materie deja în vigoare, să fie aduse la cunoștința lucrătorilor prin toate mijloacele corespunzătoare, de exemplu prin informare la locul de muncă.
   Articolul 9
   (1)   Statele membre adoptă și pun în aplicare actele cu putere de lege și actele administrative necesare aducerii la îndeplinire a prezentei directive în termen de 30 de luni de la notificarea acesteia și informează imediat Comisia cu privire la aceasta.
   Cu toate acestea, în ceea ce privește prima parte a articolului 3 alineatul (2) litera (c) și prima parte a articolului 5 alineatul (2) litera (c), statele membre vor proceda la o primă examinare și, dacă este necesar, la o primă revizuire a dispozițiilor actelor cu putere de lege și ale actelor administrative menționate în termen de patru ani de la notificarea prezentei directive.
   (2)   Statele membre procedează periodic la o examinare a activităților profesionale menționate la articolul 2 alineatul (2) pentru a decide, ținând seama de evoluțiile sociale, dacă există o justificare pentru menținerea exceptărilor respective. Statele membre comunică Comisiei rezultatele acestei evaluări.
   (3)   De asemenea, statele membre comunică Comisiei textul actelor cu putere de lege și ale actelor administrative pe care le adoptă în domeniul reglementat de prezenta directivă.
   Articolul 10
   În termen de doi ani de la expirarea perioadei de 30 de luni prevăzute la articolul 9 alineatul (1) primul paragraf, statele membre transmit Comisiei toate informațiile necesare pentru ca aceasta să poată redacta un raport cu privire la aplicarea prezentei directive, pe care să îl prezinte Consiliului.
   Articolul 11
   Prezenta directivă se adresează statelor membre.

      Adoptată la Bruxelles, 9 februarie 1976.

            Pentru Consiliu

            Președintele

         G. THORN

      (1)  JO C 111, 20.5.1975, p. 14.

      (2)  JO C 286, 15.12.1975, p. 8.

      (3)  JO C 13, 12.2.1974, p. 1.

      (4)  JO L 45, 19.2.1975, p. 19.


title: Directiva 98/44/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 6 iulie 1998 privind protecția juridică a invențiilor biotehnologice

text:
Anunţ juridic important

|

31998L0044

Official Journal L 213 , 30/07/1998 P. 0013 - 0021 Ediţie specială în limba cehă Chapter 13 Volume 020 P. 395  - 403 Ediţie specială în limba estonă Chapter 13 Volume 020 P. 395  - 403 Ediţie specială în limba maghiară Chapter 13 Volume 020 P. 395  - 403 Ediţie specială în limba lituaniană Chapter 13 Volume 020 P. 395  - 403 Ediţie specială în limba letonă Chapter 13 Volume 020 P. 395  - 403 Ediţie specială în limba malteză Chapter 13 Volume 020 P. 395  - 403 Ediţie specială în limba polonă Chapter 13 Volume 020 P. 395  - 403 Ediţie specială în limba slovacă Chapter 13 Volume 020 P. 395  - 403 Ediţie specială în limba slovenă Chapter 13 Volume 020 P. 395  - 403

		19980706Directiva 98/44/CE a Parlamentului European și a Consiliuluidin 6 iulie 1998privind protecția juridică a invențiilor biotehnologicePARLAMENTUL EUROPEAN ȘI CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Europene, în special articolul 100a,având în vedere propunerea Comisiei [1],având în vedere avizul Comitetului Economic și Social [2],hotărând în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 189b din tratat [3],(1) întrucât biotehnologia și ingineria genetică joacă un rol din ce în ce mai important într-o gamă largă de sectoare, iar protecția invențiilor din domeniul biotehnologiei va prezenta, cu siguranță, o importanță fundamentală pentru dezvoltarea industrială comunitară;(2) întrucât, mai ales în domeniul ingineriei genetice, cercetarea și dezvoltarea necesită investiții considerabile cu grad ridicat de risc și doar o protecție juridică adecvată le poate face, așadar, profitabile;(3) întrucât o protecție eficientă și armonizată în toate statele membre este esențială pentru menținerea și încurajarea investițiilor în domeniul biotehnologiei;(4) întrucât, în urma respingerii de către Parlamentul European a proiectului comun, aprobat de către comitetul de conciliere, pentru o directivă a Parlamentului European și a Consiliului privind protecția juridică a invențiilor din domeniul biotehnologiei [4], Parlamentul European și Consiliul au stabilit că protecția juridică a invențiilor din domeniul biotehnologiei necesită clarificări;(5) întrucât există disparități în ceea ce privește protecția juridică a invențiilor din domeniul biotehnologiei conferită prin legislațiile și practicile diferitelor state membre; întrucât aceste disparități ar putea crea bariere comerciale și, implicit, piedici în funcționarea corespunzătoare a pieței interne;(6) întrucât este posibil ca aceste disparități să se amplifice, pe măsură ce statele membre vor adopta noi dispoziții legale și practici administrative diferite, sau pe măsură ce interpretările jurisprudențiale naționale se dezvoltă în mod diferit;(7) întrucât evoluția eterogenă a legislației interne privind protecția juridică a invențiilor din domeniul biotehnologiei în cadrul Comunității poate constitui un factor de descurajare a comerțului, în detrimentul dezvoltării industriale a acestor invenții și al funcționării corespunzătoare a pieței interne;(8) întrucât protecția juridică a invențiilor din domeniul biotehnologiei nu necesită crearea unui corp de legi separat în locul normelor de drept intern privind brevetele de invenții; întrucât normele de drept intern privind brevetele de invenții constituie în continuare dreptul comun pentru protecția juridică a invențiilor din domeniul biotehnologiei, ținându-se cont de faptul că acestea trebuie adaptate sau completate în anumite privințe, având în vedere progresele tehnologice care implică material biologic și care îndeplinesc, de asemenea, condițiile de brevetare;(9) întrucât, în anumite cazuri, cum ar fi excluderea din categoria invențiilor brevetabile a varietăților de plante și rase de animale și a proceselor biologice esențiale pentru producerea plantelor și animalelor, unele concepte cuprinse în legislația internă care are la bază convențiile internaționale privind brevetele și varietățile de plante au dat naștere unui sentiment de nesiguranță în ceea ce privește protecția invențiilor din domeniul biotehnologiei și a anumitor invenții microbiologice; întrucât este necesară armonizarea pentru clarificarea incertitudinii menționate;(10) întrucât trebuie să se țină cont de potențialul de dezvoltare a biotehnologiei în domeniul mediului și, mai ales, de utilitatea acestei tehnologii pentru dezvoltarea unor metode de cultivare mai puțin poluante și mai economice din punct de vedere al modului de exploatare a pământului; întrucât sistemul de brevetare trebuie utilizat pentru a încuraja cercetarea acestor procedee și punerea lor în aplicare;(11) întrucât dezvoltarea biotehnologiei este importantă pentru țările în curs de dezvoltare, atât în domeniul sănătății și combaterii epidemiilor și bolilor endemice majore, cât și în cel al combaterii foametei în întreaga lume; întrucât ar trebui ca cercetarea în aceste domenii să fie încurajată prin intermediul sistemului de brevetare; întrucât trebuie să fie promovate procedurile internaționale pentru difuzarea acestor tehnologii în lumea a treia și în beneficiul grupurilor de populație în cauză;(12) întrucât Acordul privind aspectele comerciale ale drepturilor de proprietate intelectuală (ACDPI) [5], semnat de Comunitatea Europeană și de către statele membre, a intrat în vigoare și prevede că trebuie garantată protecția brevetelor pentru produse și procedee în toate domeniile tehnologiei;(13) întrucât cadrul juridic comunitar pentru protecția invențiilor din domeniul biotehnologiei se poate limita la stabilirea unor principii care se aplică brevetabilității materialului biologic ca atare, aceste principii fiind menite, în special, să stabilească diferența dintre invenții și descoperiri în ceea ce privește brevetabilitatea anumitor elemente de origine umană, domeniului de aplicare a protecției conferite de un brevet unei invenții biotehnologice, dreptului de utilizare a unui mecanism de stocare în afară de descrierile scrise și, în final, opțiunii de a dobândi licențe obligatorii fără drept de exclusivitate în ceea ce privește interdependența dintre varietățile de plante și invenții, și invers;(14) întrucât un brevet de invenție nu îl autorizează pe titular să pună în aplicare acea invenție, ci îi dă dreptul de a interzice terților să o exploateze în scopuri industriale și comerciale; întrucât, în consecință, legea privind brevetele în sine nu poate servi pentru a înlocui sau a face inutilă o lege internă, europeană sau internațională care poate impune restricții sau interdicții sau care privește monitorizarea cercetării și utilizarea sau comercializarea rezultatelor acesteia, mai ales din punct de vedere al cerințelor sănătății publice, securității, protecției mediului, protecției animalelor, păstrării diversității genetice și respectării anumitor standarde etice;(15) întrucât în legislația internă sau europeană a brevetelor (Convenția de la München) nu există nici o interdicție sau excepție care să împiedice a priori brevetabilitatea materiei biologice;(16) întrucât legislația privind brevetele de invenții trebuie aplicată în așa fel încât să se respecte principiile fundamentale de garantare a demnității și integrității persoanei; întrucât este important să se reafirme principiul potrivit căruia corpul uman, în oricare stadiu al formării sau dezvoltării sale, celulele embrionare, precum și simpla descoperire a unuia dintre elementele sale sau a unuia dintre produsele sale, inclusiv secvența sau secvența parțială a unei gene umane, nu pot fi brevetate; întrucât aceste principii sunt în conformitate cu criteriile de brevetabilitate prevăzute de legislația privind brevetele de invenție, conform căreia o simplă descoperire nu poate face obiectul unui brevet;(17) întrucât s-au făcut deja progrese semnificative în tratamentul bolilor datorită existenței produselor medicinale derivate din elemente izolate din corpul uman și/sau produse în alte moduri, aceste produse medicinale rezultând în urma unor procese tehnice care urmăresc obținerea unor elemente similare ca structură celor existente în mod natural în corpul uman și întrucât, în consecință, cercetarea care urmărește obținerea și izolarea de asemenea elemente valoroase pentru producția de medicamente ar trebui încurajată prin intermediul sistemului de brevetare;(18) întrucât, având în vedere că sistemul de brevetare oferă o stimulare insuficientă pentru a încuraja cercetarea în domeniul medicamentelor biotehnologice și producția acestor medicamente necesare pentru combaterea bolilor rare sau "orfane", Comunitatea și statele membre au datoria să răspundă adecvat la această problemă;(19) întrucât s-a ținut cont de avizul nr. 8 al Grupului de Consilieri al Comisiei Europene în problema implicațiilor etice ale biotehnologiei;(20) întrucât trebuie, așadar, clarificat faptul că o invenție bazată pe un element izolat din corpul uman sau produs într-un alt mod prin intermediul unui procedeu tehnic care poate fi aplicat la scară industrială nu este exclusă din categoria celor brevetabile, chiar și atunci când structura acelui element este identică cu aceea a unui element natural, cu condiția ca drepturile conferite de brevet să nu se extindă asupra corpului uman și a elementelor acestuia în mediul lor natural;(21) întrucât un astfel de element izolat din corpul uman sau produs într-un alt mod nu este exclus din categoria celor brevetabile pentru că este, de exemplu, rezultatul unor procedee tehnice utilizate pentru identificarea, purificarea și clasificarea sa și pentru reproducerea sa în afara corpului uman, tehnici pe care numai ființele umane sunt capabile să le pună în practică și pe care natura nu este capabilă să le realizeze singură;(22) întrucât discuția pe tema brevetabilității secvențelor sau secvențelor parțiale de gene este controversată; întrucât, conform prezentei directive, acordarea unui brevet pentru invenții care privesc astfel de secvențe sau secvențe parțiale trebuie să fie supusă acelorași criterii de brevetabilitate ca în toate celelalte domenii ale tehnologiei: noutate, inventivitate și aplicabilitate industrială; întrucât aplicabilitatea industrială a unei secvențe sau secvențe parțiale trebuie să fie dezvăluită în cererea de brevet;(23) întrucât o simplă secvență ADN fără indicarea unei funcții nu conține nici un fel de informație tehnică și nu este, așadar, o invenție brevetabilă;(24) întrucât, în conformitate cu criteriul aplicabilității industriale, în cazurile în care se utilizează o secvență sau o secvență parțială de genă pentru producerea unei proteine sau a unei porțiuni de proteină este necesar să se specifice care proteină sau porțiune de proteină este produsă sau ce funcție îndeplinește aceasta;(25) întrucât, în scopul interpretării drepturilor conferite de un brevet, atunci când secvențele se suprapun doar pe porțiuni care nu sunt esențiale pentru invenție, fiecare secvență va fi considerată o secvență independentă în termenii legislației privind brevetele de invenție;(26) întrucât, dacă o invenție se bazează pe material biologic de origine umană sau dacă utilizează un astfel de material, la înregistrarea cererii de brevet, persoana din al cărei corp a fost prelevat materialul trebuie să fi avut posibilitatea să își exprime consimțământul liber și în cunoștință de cauză în acest scop, în concordanță cu legislația națională;(27) întrucât, dacă o invenție se bazează pe material biologic de origine vegetală sau animală sau dacă utilizează un astfel de material, cererea de brevet ar trebui să includă, acolo unde este cazul, informații privind originea geografică a acestui material, dacă aceasta este cunoscută; întrucât acest lucru nu aduce atingere examinării cererilor de brevet sau validității drepturilor care decurg din acordarea brevetului;(28) întrucât prezenta directivă nu aduce atingere în nici un fel fundamentelor legislației în vigoare privind brevetele de invenție, conform căreia un brevet poate fi acordat pentru orice nouă aplicație a unui produs brevetat;(29) întrucât prezenta directivă nu aduce atingere excluderii din categoria produselor brevetabile a varietăților de plante și a raselor de animale; întrucât, pe de altă parte, invențiile care privesc plantele sau animalele sunt brevetabile, cu condiția ca aplicarea invenției să nu fie limitată tehnic la o singură varietate de plantă sau rasă de animal;(30) întrucât conceptul de "varietate de plantă" este definit de legislația privind protecția varietăților noi, conform căreia o varietate se definește prin întregul său genom, posedând așadar individualitate și deosebindu-se clar de celelalte varietăți;(31) întrucât o grupare de plante caracterizată printr-o genă anume (și nu prin întregul său genom) nu intră în domeniul de aplicare a legislației privind protecția noilor varietăți și nu este, așadar, exceptată din categoria produselor brevetabile, chiar dacă conține noi varietăți de plante;(32) întrucât, cu toate acestea, dacă o invenție constă doar în modificarea genetică a unei anumite varietăți de plantă și dacă se creează astfel o nouă varietate, aceasta va fi totuși exceptată din categoria produselor brevetabile, chiar dacă modificarea genetică nu este rezultatul unui proces biologic în esență, ci al unui proces biotehnologic;(33) întrucât, în sensul prezentei directive, este necesar să se definească când anume un procedeu de obținere a plantelor și animalelor devine esențialmente biologic;(34) întrucât prezenta directivă nu aduce atingere conceptelor de invenție și descoperire, reglementate de legislația națională, europeană și internațională privind brevetele de invenție;(35) întrucât prezenta directivă nu aduce atingere prevederilor legislației naționale privind brevetele de invenție, prin care procedeele pentru tratamentul terapeutic sau chirurgical al corpului uman și animal și metodele de diagnosticare practicate pe organismele umane sau animale sunt excluse din categoria celor brevetabile;(36) întrucât Acordul ACDPI asigură membrilor Organizației Mondiale a Comerțului posibilitatea de a exclude invenții din categoria celor brevetabile pentru a preveni, pe teritoriul lor, exploatarea comercială a acestora atunci când această excludere este considerată necesară pentru protecția ordinii publice sau a moralei, inclusiv pentru protecția vieții sau sănătății umane, animale sau vegetale sau pentru evitarea prejudicierii grave a mediului, cu condiția ca aceste excluderi să nu fie efectuate doar pentru că exploatarea este interzisă de legislația lor;(37) întrucât prezenta directivă trebuie să insiste asupra principiului conform căruia invențiile a căror exploatare comercială este contrară ordinii publice și bunelor moravuri sunt excluse de la brevetare;(38) întrucât partea dispozitivă a prezentei directive trebuie să includă și o listă ilustrativă cu invențiile excluse din categoria celor brevetabile, astfel încât să furnizeze instanțelor naționale și oficiilor de brevetare un ghid general pentru interpretarea referirilor la ordine publică și bune moravuri; întrucât această listă nu poate fi, în mod evident, exhaustivă; întrucât procedeele a căror aplicare constituie o ofensă adusă demnității umane, cum ar fi procedeele de producere a unor ființe hibride din celule embrionare sau din celule atotputernice de oameni și animale, sunt evident excluse din cadrul celor brevetabile;(39) întrucât ordinea publică și moralitatea corespund, în esență, principiilor etice sau morale recunoscute în statele membre, iar respectul pentru acestea este deosebit de important în domeniul biotehnologiei, având în vedere amploarea potențială a invențiilor în acest domeniu și relația lor inerentă cu materia vie; întrucât aceste principii etice sau morale se adaugă examinărilor juridice standard prevăzute de legislația privind brevetele de invenție, indiferent de domeniul tehnic al invenției;(40) întrucât există un consens în interiorul Comunității în privința ideii că intervențiile în domeniul embrionului uman și clonarea ființelor umane contravin ordinii publice și moralității; întrucât este, așadar, important să se excludă de o manieră lipsită de echivoc din categoria brevetabilă procedeele destinate modificării identității genetice a ființelor umane și procedeele de clonare a ființelor umane;(41) întrucât procedeele de clonare a ființei umane pot fi definite ca fiind orice procedeu, inclusiv tehnicile de scindare a embrionului, menit să creeze o ființă umană cu aceeași informație genetică la nivelul nucleului cu a unei alte ființe umane în viață sau decedate;(42) întrucât, mai mult, utilizările embrionilor umani în scopuri industriale sau comerciale trebuie, de asemenea, excluse de la brevetare; întrucât, în orice caz, o atare excludere nu afectează invențiile în scopuri terapeutice sau de diagnosticare care se aplică embrionului uman și sunt utile acestuia;(43) întrucât, conform articolului F alineatul (2) din Tratatul privind Uniunea Europeană, Uniunea trebuie să respecte drepturile fundamentale garantate de Convenția europeană pentru protecția drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950, și așa cum rezultă din tradiția constituțională comună statelor membre, ca principii generale ale legislației comunitare;(44) întrucât Grupul european pentru deontologie în domeniul științei și noilor tehnologii din cadrul Comisiei evaluează toate aspectele etice ale biotehnologiei; întrucât trebuie evidențiat, în această privință, faptul că grupul poate fi consultat doar atunci când biotehnologia urmează să fie evaluată la nivelul principiilor etice elementare, inclusiv atunci când este consultat cu privire la legislația referitoare la brevetele de invenție;(45) întrucât procedeele de modificare a identității genetice a animalelor, care le pot provoca suferință fără un beneficiu medical substanțial pentru om sau animal în ceea ce privește cercetarea, prevenirea, diagnosticarea sau terapia, precum și animalele rezultate din astfel de procese, trebuie excluse din categoria celor brevetabile;(46) întrucât, având în vedere faptul că funcția unui brevet este de a-l recompensa pe inventator pentru eforturile sale creatoare prin acordarea unui drept exclusiv, dar limitat în timp, încurajând astfel activitățile inventive, titularul brevetului trebuie să aibă dreptul de a interzice utilizarea materialului brevetat care se autoreproduce în situații similare celor în care ar fi permisă interzicerea utilizării produselor brevetate care nu se autoreproduc, adică producerea chiar a produsului brevetat;(47) întrucât este necesar să fie prevăzută o primă derogare de la drepturile titularului de brevet, în cazul în care materialul de înmulțire care încorporează invenția protejată este vândut, de către titularul brevetului sau cu consimțământul acestuia, unui fermier, pentru a fi utilizat în scopuri agricole; întrucât acea derogare inițială trebuie să îl autorizeze pe fermier să utilizeze produsul recoltei sale pentru multiplicare în continuare sau înmulțire în propria sa fermă; întrucât domeniul de aplicare și condițiile derogării menționate trebuie limitate în conformitate cu domeniul de aplicare și condițiile stabilite prin Regulamentul (CE) nr. 2100/94 al Consiliului din 27 iulie 1994 privind protecția comunitară a varietăților de plante [6];(48) întrucât fermierului nu i se poate solicita decât plata taxei prevăzute de legislația comunitară referitoare la drepturile privind varietățile de plante ca o modalitate de aplicare a derogării de la instrumentul comunitar referitor la protecția comunitară a varietăților de plante;(49) întrucât, cu toate acestea, titularul brevetului își poate apăra drepturile împotriva fermierului care abuzează de derogare sau împotriva cultivatorului care a creat o varietate de plante care încorporează invenția protejată, dacă acesta din urmă nu își respectă angajamentele;(50) întrucât o a doua derogare de la drepturile titularului de brevet trebuie să îl autorizeze pe fermier să folosească animale protejate în scopuri agricole;(51) întrucât, în absența legislației comunitare referitoare la drepturile privind varietățile de rase animale, domeniul și modalitățile de aplicare a celei de a doua derogări trebuie stabilite de legile, regulamentele și practicile naționale;(52) întrucât în domeniul de exploatare a noilor caracteristici vegetale rezultate din ingineria genetică trebuie acordat accesul garantat, contra achitării unei taxe, sub forma unei licențe obligatorii, atunci când, prin comparație cu sortimentul sau specia în cauză, varietatea de plante reprezintă un progres tehnic semnificativ, cu un interes economic considerabil comparativ cu invenția revendicată în brevet;(53) întrucât în domeniul de utilizare a noilor caracteristici vegetale rezultate din noi varietăți de plante obținute prin inginerie genetică trebuie acordat accesul garantat, contra achitării unei taxe, sub forma unei licențe obligatorii, în cazul în care invenția reprezintă un progres tehnic semnificativ, cu un interes economic considerabil;(54) întrucât articolul 34 din Acordul ACDPI conține dispoziții detaliate privind obligativitatea sarcinii probei pentru toate statele membre; întrucât prevederea ei în cadrul prezentei directive nu este, așadar, necesară;(55) întrucât, în conformitate cu Decizia 93/626/CEE [7], Comunitatea a aderat la Convenția privind diversitatea biologică din 5 iunie 1992; întrucât, în acest sens, statele membre trebuie să acorde o importanță deosebită articolului 3 și articolului 8 litera (j), articolului 16 alineatul (2) a doua teză și articolului 16 alineatul (5) din Convenție, atunci când adoptă actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive;(56) întrucât cea de-a treia Conferință a părților la Convenția pentru biodiversitate, care a avut loc în noiembrie 1996, a luat notă în Decizia III/17 că "este necesar să se acționeze în continuare pentru sprijinirea formării unei opinii comune privind relația dintre drepturile de proprietate intelectuală și prevederile relevante ale Acordului ACDPI și ale Convenției privind diversitatea biologică, în special în privința problemelor legate de transferul de tehnologie și de conservarea și utilizarea rațională a diversității biologice și repartizarea corectă și echitabilă a beneficiilor rezultate din utilizarea resurselor genetice, inclusiv protecția cunoștințelor, inovațiilor și practicilor comunităților indigene și locale care întruchipează moduri tradiționale de viață relevante pentru conservarea și utilizarea rațională a diversității biologice",ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:CAPITOLUL ICaracterul brevetabilArticolul 1(1) Statele membre trebuie să protejeze invențiile biotehnologice prin legislația internă privind brevetele de invenție. Ele trebuie, dacă este necesar, să își adapteze legislația internă privind brevetele de invenție pentru a ține cont de dispozițiile prezentei directive.(2) Prezenta directivă nu aduce atingere obligațiilor statelor membre rezultate din acordurile internaționale, în special din Acordul ACDPI și din Convenția privind diversitatea biologică.Articolul 2(1) În înțelesul prezentei directive:(a) "material biologic" înseamnă orice material care conține informație genetică capabilă de a se reproduce pe ea însăși sau de a fi reprodusă într-un sistem biologic;(b) "procedeu microbiologic" înseamnă orice procedeu care implică material microbiologic, care este realizat pe material microbiologic sau care are ca rezultat un material microbiologic.(2) Un procedeu pentru obținerea de plante sau animale este esențialmente biologic dacă constă în întregime din fenomene naturale, cum ar fi încrucișarea sau selecția.(3) Conceptul de "varietate de plante" este definit la articolul 5 din Regulamentul (CE) nr. 2100/94.Articolul 3(1) În înțelesul prezentei directive, sunt brevetabile invențiile noi, care implică o activitate inventivă și au aplicabilitate industrială, chiar dacă privesc un produs care constă din sau conține material biologic sau un procedeu prin care se produce, se prelucrează sau se folosește material biologic.(2) Materialul biologic izolat din mediul său natural sau produs prin intermediul unui procedeu tehnic poate constitui obiectul unei invenții, chiar dacă acesta a apărut anterior în natură.Articolul 4(1) Următoarele nu au caracter brevetabil:(a) varietăți de plante și rase de animale;(b) procedeele esențialmente biologice pentru producerea plantelor sau animalelor.(2) Invențiile care privesc plantele sau animalele au caracter brevetabil dacă realizarea tehnică a invenției nu se limitează la o anumită varietate de plantă sau rasă de animal.(3) Alineatul (1) litera (b) nu aduce atingere caracterului brevetabil al invențiilor care privesc un procedeu microbiologic sau alt procedeu tehnic sau un produs obținut prin intermediul unui astfel de procedeu.Articolul 5(1) Corpul uman, în diversele sale stadii de formare și dezvoltare și simpla descoperire a unuia dintre elementele sale, inclusiv secvența sau secvența parțială a unei gene, nu pot constitui invenții brevetabile.(2) Un element izolat din corpul uman sau produs într-un alt mod prin intermediul unui procedeu tehnic, inclusiv secvența sau secvența parțială a unei gene, poate constitui o invenție brevetabilă, chiar dacă structura acelui element este identică cu aceea a unui element natural.(3) Aplicarea industrială a unei secvențe sau a unei secvențe parțiale dintr-o genă trebuie să fie descrisă în cererea de brevet.Articolul 6(1) Invențiile trebuie considerate nebrevetabile în cazul în care exploatarea lor comercială ar contraveni ordinii publice sau bunelor moravuri; cu toate acestea, exploatarea neputând fi considerată contrară celor de mai sus doar pentru simplul fapt că este interzisă printr-o dispoziție legală sau de reglementare.(2) În temeiul alineatului (1), nu sunt considerate brevetabile:(a) procedeele de clonare a ființelor umane;(b) procedeele de modificare a identității genetice a ființelor umane;(c) utilizarea embrionilor umani în scopuri industriale sau comerciale;(d) procedeele de modificare a identității genetice a animalelor, care le pot produce suferință fără un beneficiu medical substanțial pentru om sau animale, precum și animalele rezultate din astfel de procedee.Articolul 7Grupul european pentru deontologie în știință și noile tehnologii din cadrul Comisiei evaluează toate aspectele etice ale biotehnologiei.CAPITOLUL IIDomeniul de aplicare a protecțieiArticolul 8(1) Protecția conferită de un brevet pentru un material biologic care posedă caracteristici specifice ca rezultat al invenției trebuie să acopere toate materialele biologice derivate din acel material biologic prin înmulțire sau multiplicare într-o formă identică sau diferită și având aceleași caracteristici.(2) Protecția conferită de un brevet pentru un procedeu care permite producerea unui material biologic cu caracteristici specifice ca rezultat al invenției trebuie să includă materialul biologic obținut direct prin acel proces și orice alt material biologic derivat din materialul biologic obținut direct prin înmulțire sau multiplicare într-o formă identică sau diferită și având aceleași caracteristici.Articolul 9Protecția conferită de un brevet pentru un produs care conține sau constă în informații genetice trebuie să cuprindă toate materialele în care este încorporat produsul, cu excepțiile prevăzute la articolul 5 alineatul (1), și în care informația genetică este conținută și își îndeplinește funcția.Articolul 10Protecția prevăzută la articolele 8 și 9 nu trebuie să cuprindă materialul biologic obținut din reproducerea sau multiplicarea materialului biologic introdus pe piață pe teritoriul unui stat membru de către titularul brevetului sau cu consimțământul acestuia, atunci când multiplicarea sau reproducerea rezultă în mod necesar din aplicația în vederea căreia materialul biologic a fost comercializat, cu condiția ca materialul obținut să nu fie utilizat ulterior pentru alte reproduceri sau multiplicări.Articolul 11(1) Prin derogare de la articolele 8 și 9, vânzarea sau altă formă de comercializare a materialelor pentru înmulțirea plantelor către un fermier de către titularul brevetului sau cu consimțământul acestuia, pentru uz agricol, implică autorizarea fermierului de a folosi produsul recoltei sale pentru reproducere sau multiplicare de către el însuși în ferma sa, domeniul de aplicare și condițiile acestei derogări fiind corespunzătoare celor de la articolul 14 din Regulamentul (CE) nr. 2100/94.(2) Prin derogare de la articolele 8 și 9, vânzarea sau orice altă formă de comercializare a animalelor de prăsilă sau a altor materiale de reproducere animală către un fermier de către titularul brevetului sau cu consimțământul acestuia implică autorizarea fermierului de a utiliza animalele protejate în scopuri agricole. Aceasta include și folosirea animalelor sau a altor materiale de reproducere animală în scopul desfășurării activității sale agricole, dar nu pentru vânzare în cadrul sau în scopul unei activități reproductive comerciale.(3) Domeniul de aplicare și condițiile derogării prevăzute la alineatul (2) trebuie stabilite prin acte cu putere de lege, norme administrative și practici naționale.CAPITOLUL IIILicențe reciproce obligatoriiArticolul 12(1) În cazul în care un cultivator nu poate obține sau exploata un drept privind o varietate de plante fără să încalce un brevet anterior, acesta poate face cerere pentru a obține o licență obligatorie fără drept de exploatare exclusivă asupra invenției protejate de brevet, în măsura în care licența îi este necesară pentru exploatarea varietății de plantă care trebuie protejată, cu condiția achitării unei redevențe corespunzătoare. Statele membre trebuie să prevadă că, în cazul în care această licență este acordată, titularul dreptului anterior privind varietatea de plante va fi îndreptățit la o licență reciprocă în condiții rezonabile pentru utilizarea invenției protejate.(2) În cazul în care titularul unui brevet privind o invenție biotehnologică nu o poate exploata fără să aducă atingere unui drept anterior cu privire la o varietate de plante, acesta poate face cerere pentru obținerea unei licențe obligatorii fără drept de exploatare exclusivă asupra varietății de plante protejate prin acel drept, cu condiția să achite redevența corespunzătoare. Statele membre trebuie să prevadă că, în cazul în care această licență este acordată, titularul dreptului anterior privind varietatea de plante va fi îndreptățit la o licență reciprocă în condiții rezonabile pentru utilizarea invenției protejate.(3) Solicitanții licențelor prevăzute la alineatele (1) și (2) trebuie să demonstreze că:(a) au apelat fără succes la titularul brevetului sau al dreptului privind varietatea de plante pentru a obține o licență contractuală;(b) varietatea de plante sau invenția constituie un progres tehnic semnificativ, cu un interes economic considerabil prin comparație cu invenția revendicată în brevet sau varietatea de plante protejată.(4) Fiecare stat membru trebuie să desemneze autoritatea sau autoritățile competente pentru acordarea licenței. În cazul în care o licență pentru o varietate de plante poate fi obținută doar de la Oficiul Comunitar pentru Varietăți de Plante, se aplică articolul 29 din Regulamentul (CE) nr. 2100/94.CAPITOLUL IVDepozitul unui material biologic, accesul la acest material și noul depozitArticolul 13(1) În cazul în care o invenție are ca obiect material biologic sau privește un material biologic care nu este accesibil publicului și care nu poate fi descris în cererea de brevet într-o asemenea manieră încât să permită reproducerea invenției de către o persoană calificată în materie, descrierea trebuie considerată inadecvată în termenii legislației privind brevetele de invenție, cu excepția cazurilor în care:(a) materialul biologic a fost depozitat într-o instituție depozitară recunoscută cel târziu la data înregistrării cererii de brevet. Sunt recunoscute cel puțin autoritățile depozitare internaționale care au dobândit acest statut în temeiul articolului 7 din Tratatul de la Budapesta din 28 aprilie 1977 privind recunoașterea internațională a depozitului microorganismelor în scopul îndeplinirii procedurii de brevetare, denumit în continuare "Tratatul de la Budapesta";(b) cererea înregistrată conține informații la fel de relevante ca și cele disponibile pentru solicitant asupra caracteristicilor materialului biologic depozitat;(c) cererea de brevet cuprinde denumirea instituției depozitare și numărul de depozit.(2) Accesul la materialul biologic depozitat trebuie asigurat prin furnizarea unei mostre:(a) până la prima publicare a cererii de brevet, numai acelor persoane care sunt autorizate conform legislației interne privind brevetele de invenție;(b) între prima publicare a cererii de brevet și acordarea brevetului, oricărei persoane care o solicită sau, la cererea solicitantului de brevet, doar unui expert independent;(c) după acordarea brevetului și în pofida revocării sau anulării brevetului, oricărei persoane care o solicită.(3) Mostra este furnizată numai dacă persoana care o solicită se angajează ca, în perioada în care brevetul este în vigoare:(a) să nu pună la dispoziția terților mostra sau orice material derivat din aceasta;(b) să nu folosească mostra sau orice material derivat din aceasta decât în scopuri experimentale, cu excepția situației în care solicitantul sau titularul brevetului, după caz, renunță la acest angajament în mod expres.(4) La cererea solicitantului de brevet, în cazul în care cererea este respinsă sau retrasă, accesul la materialul depozitat este limitat la un expert independent timp de 20 de ani de la data înregistrării cererii de brevet. În acest caz, se aplică dispozițiile alineatului (3).(5) Cererile solicitantului de brevet menționate la alineatul (2) punctul (b) și la alineatul (4) pot fi formulate numai până la data la care se consideră că s-au încheiat pregătirile tehnice pentru publicarea cererii de brevet.Articolul 14(1) Dacă materialul biologic depozitat în conformitate cu dispozițiile articolului 13 nu mai este disponibil la instituția depozitară recunoscută, trebuie să se permită efectuarea unui nou depozit de material în aceleași condiții ca acelea stabilite prin Tratatul de la Budapesta.(2) Orice nou depozit trebuie însoțit de o declarație semnată de depozitar, prin care se certifică faptul că noul material biologic depozitat este același cu cel depozitat inițial.CAPITOLUL VDispoziții finaleArticolul 15(1) Statele membre pun în aplicare actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive până la 30 iulie 2000. Statele membre informează de îndată Comisia cu privire la aceasta.Atunci când statele membre adoptă aceste dispoziții, ele cuprind o trimitere la prezenta directivă sau sunt însoțite de o asemenea trimitere la data publicării lor oficiale. Statele membre stabilesc modalitatea de efectuare a acestei trimiteri.(2) Comisiei îi sunt comunicate de către statele membre textele dispozițiilor de drept intern pe care le adoptă în domeniul reglementat de prezenta directivă.Articolul 16Comisia trimite Parlamentului European și Consiliului:(a) la fiecare cinci ani, începând cu data menționată la articolul 15 alineatul (1), un raport asupra oricăror probleme cu care s-a confruntat în ceea ce privește relația dintre prezenta directivă și acordurile internaționale asupra protecției drepturilor omului la care au aderat statele membre;(b) în termen de doi ani de la intrarea în vigoare a prezentei directive, un raport care să evalueze implicațiile pentru cercetarea fundamentală în domeniul ingineriei genetice datorate nepublicării sau publicării întârziate a documentelor privind subiecte care puteau fi brevetabile;(c) anual, de la data specificată la articolul 15 alineatul (1), un raport asupra progreselor și implicațiilor legislației privind brevetele de invenție în domeniul biotehnologiei și ingineriei genetice.Articolul 17Prezenta directivă intră în vigoare la data publicării ei în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene.Articolul 18Prezenta directivă se adresează statelor membre.Adoptată la Bruxelles, 6 iulie 1998.Pentru Parlamentul EuropeanPreședinteleJ. M. Gil-RoblesPentru ConsiliuPreședinteleR. Edlinger[1] JO C 296, 8.10.1996, p. 4 și JO C 311, 11.10.1997, p. 12.[2] JO C 295, 7.10.1996, p. 11.[3] Avizul Parlamentului European din 16 iulie 1997 (JO C 286, 22.9.1997, p. 87). Poziția comună a Consiliului din 26 februarie 1998 (JO C 110, 8.4.1998, p. 17) și Decizia Parlamentului European din 12 mai 1998 (JO C 167, 1.6.1998). Decizia Consiliului din 16 iunie 1998.[4] JO C 68, 20.3.1995, p. 26.[5] JO L 336, 23.12.1994, p. 213.[6] JO L 227, 1.9.1994, p. 1, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 2506/95 (JO L 258, 28.10.1995, p. 3).[7] JO L 309, 31.12.1993, p. 1.--------------------------------------------------


title: Directiva Consiliului din 23 noiembrie 1988 privind procedurile standard de control pentru aplicarea Regulamentului (CEE) nr. 3820/85 privind armonizarea unor dispoziții ale legislației sociale referitoare la transportul rutier și a Regulamentului (CEE) nr. 3821/85 privind aparatura de înregistrare în transportul rutier

text:
               07/Volumul 02

               RO

               Jurnalul Ofícial al Uniunii Europene

               27

         31988L0599

               L 325/55

               JURNALUL OFÍCIAL AL UNIUNII EUROPENE

      DIRECTIVA CONSILIULUI

   din 23 noiembrie 1988
   privind procedurile standard de control pentru aplicarea Regulamentului (CEE) nr. 3820/85 privind armonizarea unor dispoziții ale legislației sociale referitoare la transportul rutier și a Regulamentului (CEE) nr. 3821/85 privind aparatura de înregistrare în transportul rutier
   (88/599/CEE)
   CONSILIUL COMUNITĂȚILOR EUROPENE,
   având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Economice Europene, în special articolul 75,
   având în vedere propunerea Comisiei (1),
   având în vedere avizul Parlamentului European (2),
   având în vedere avizul Comitetului Economic și Social (3),
   având în vedere rezoluția Consiliului și reprezentanților guvernelor statelor membre, reuniți în cadrul Consiliului din 20 decembrie 1985 pentru a îmbunătăți aplicarea regulamentelor sociale din transportul rutier (4),
   întrucât Regulamentele (CEE) nr. 3820/85 (5) și (CEE) nr. 3821/85 (6) sunt importante pentru crearea unei piețe comune pentru serviciile de transport rutier intern;
   întrucât aplicarea corectă a regulamentelor sociale în transportul rutier necesită controlul uniform și efectiv de către statele membre;
   întrucât este necesar să se introducă cerințe minime pentru controlul respectării prevederilor relevante pentru a reduce și a preveni încălcarea dispozițiilor;
   întrucât Republica Portugheză a introdus doar recent proceduri de control în transportul rutier și, ca urmare, trebuie să i se permită să amâne data aplicării prezentei directive;
   întrucât un control efectiv și eficient în întreaga Comunitate va necesita schimbul de informații și asistența reciprocă în aplicarea regulamentelor în statele membre;
   întrucât schimbul de informații este obligatoriu și ar trebui să aibă loc la intervale regulate;
   întrucât este necesară aplicarea uniformă a regulamentelor sociale pentru transportul rutier pentru a evita denaturarea concurenței între întreprinderile de transport, precum și pentru a promova siguranța rutieră și progresul social,
   ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
   Articolul 1
   Controale
   Obiectivul prezentei directive este de a stabili condițiile minime pentru controlul aplicării corecte și uniforme a Regulamentelor (CEE) nr. 3820/85 și (CEE) nr. 3821/85.
   Articolul 2
   Sisteme de control
   (1)   Statele membre vor organiza un sistem pentru efectuarea unor controale corecte și regulate, atât în trafic, cât și la sediile întreprinderilor, care să cuprindă, în fiecare an, o parte importantă și reprezentativă a șoferilor, întreprinderilor și vehiculelor pentru toate categoriile de transport care fac obiectul Regulamentelor (CEE) nr. 3820/85 și (CEE) nr. 3821/85.
   (2)   Fiecare stat membru va organiza controalele în așa fel încât:

               —

               ele să acopere, în fiecare an, cel puțin 1 % din zilele lucrate de către șoferii vehiculelor care sunt obiectul Regulamentelor (CEE) nr. 3820/85 și (CEE) nr. 3821/85;

               —

               din numărul total de zile lucrătoare controlate se vor controla minimum 15 % în trafic și minimum 25 % la sediile întreprinderilor.

         (3)   Numărul șoferilor controlați în trafic, numărul controalelor la sediile întreprinderilor, numărul de zile lucrătoare controlate și numărul de încălcări semnalate să se includă, inter alia, în informațiile înaintate Comisiei în conformitate cu articolul 16 alineatul (2) din Regulamentul (CEE) nr. 3820/85.
   Articolul 3
   Controale în trafic
   (1)   Controalele în trafic se vor organiza în diferite locuri, în orice moment, acoperind o porțiune suficient de extinsă a rețelei de drumuri pentru a face dificilă evitarea punctelor de control.
   (2)   Elementele controalelor în trafic sunt:

               —

               perioadele zilnice de conducere a vehiculului, pauzele și perioadele zilnice de odihnă, precum și, în cazul unor indicii clare de existență a unor nereguli, foile de înregistrare pentru zilele anterioare păstrate la bordul vehiculului conform articolului 15 alineatul (7) din Regulamentul (CEE) nr. 3821/85;

               —

               ultima perioadă săptămânală de odihnă, acolo unde este cazul;

               —

               funcționarea corectă a aparaturii de înregistrare (determinarea unei posibile utilizări necorespunzătoare a aparaturii și/sau a foilor de înregistrare) sau, unde este cazul, prezența documentelor prevăzute în articolul 14 alineatul (5) din Regulamentul (CEE) nr. 3820/85.

         (3)   Controalele în trafic se vor efectua fără a face discriminări între vehiculele și șoferii rezidenți sau nerezidenți.
   (4)   Pentru a facilita sarcina inspectorilor autorizați, ei trebuie să dețină:

               —

               o listă a principalelor puncte ce urmează să fie controlate;

               —

               un ghid poliglot cu expresii referitoare la operațiunile de transport rutier, utilizate curent. Comisia va pune la dispoziția statelor membre un asemenea ghid.

         (5)   În cazul în care constatările unui control în trafic al șoferului unui vehicul înregistrat într-un alt stat membru oferă motive să se considere că s-au comis nereguli care nu pot fi identificate în timpul controlului, din lipsa datelor necesare, autoritățile competente ale statelor membre vizate se vor ajuta reciproc pentru a clarifica situația. În cazurile în care, în acest scop, statul membru competent efectuează un control la sediul întreprinderii, rezultatele acestui control se vor comunica și celuilalt stat interesat.
   Articolul 4
   Controale la sediile întreprinderilor
   (1)   Controalele la sediile întreprinderilor, așa cum sunt prevăzute în articolul 2 alineatul (1), vor fi planificate ținând cont de experiența anterioară a diferitelor categorii de transport.
   Controalele vor fi, de asemenea, efectuate la sediile întreprinderilor și atunci când au fost identificate în trafic încălcări grave ale Regulamentelor (CEE) nr. 3820/85 și (CEE) nr. 3821/85.
   (2)   Elementele controalelor la sediile întreprinderilor, pe lângă cele ale controalelor în trafic, sunt:

               —

               perioadele săptămânale de odihnă și perioadele de conducere a vehiculului dintre aceste perioade de odihnă;

               —

               limitarea orelor de conducere a vehiculului din cadrul unei perioade de două săptămâni;

               —

               compensația pentru perioadele reduse de odihnă zilnică și săptămânală;

               —

               utilizarea foilor de înregistrare și/sau organizarea timpilor de lucru pentru șoferi.

         (3)   În scopurile stabilite în prezentul articol, controalele efectuate la sediile autorităților competente, pe baza documentelor relevante predate de către întreprinderi la cererea autorităților sus-amintite, au același statut ca și verificările efectuate la sediile întreprinderilor.
   Articolul 5
   Controale concertate și coordonate
   (1)   Statele membre vor întreprinde, cel puțin de două ori pe an, acțiuni coordonate pentru a efectua controale în trafic ale șoferilor și vehiculelor din domeniul de aplicare al Regulamentelor (CEE) nr. 3820/85 și (CEE) nr. 3821/85.
   (2)   Asemenea acțiuni se vor întreprinde, ori de câte ori este posibil, în același timp de către autoritățile abilitate a două sau mai multor state membre, fiecare acționând pe propriul lor teritoriu.
   Articolul 6
   Schimbul de informații
   (1)   Informațiile furnizate bilateral conform articolului 17 alineatul (3) din Regulamentul (CEE) nr. 3820/85 și articolului 19 alineatul (3) din Regulamentul (CEE) nr. 3821/85 se vor schimba la fiecare 12 luni începând de la șase luni de după notificarea prezentei directive (7) și, de asemenea, la solicitarea expresă a unui stat membru în anumite cazuri.
   (2)   În acest scop, autoritățile abilitate din fiecare stat membru vor utiliza un formular standard de raportare elaborat de Comisie în acord cu statele membre.
   Articolul 7
   (1)   Cu excepția Republicii Portugheze, statele membre vor pune în aplicare actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive cel târziu la 1 ianuarie 1989.
   Republica Portugheză va pune în aplicare actele cu putere de lege și actele administrative amintite cel târziu la 1 ianuarie 1990.
   (2)   Statele membre vor comunica Comisiei actele cu putere de lege și actele administrative privind aplicarea prezentei directive.
   Articolul 8
   Prezenta directivă se adresează statelor membre.

      Adoptată la Bruxelles, 23 noiembrie 1988.

            Pentru Consiliu

            Președintele

         Th. PANGALOS

      (1)  JO C 116, 3.5.1988, p. 17.

      (2)  Avizul din 17 noiembrie 1988 (încă nepublicat în Jurnalul Oficial).

      (3)  JO C 208, 8.8.1988, p. 26.

      (4)  JO C 348, 31.12.1985, p. 1.

      (5)  JO L 370, 31.12.1985, p. 1.

      (6)  JO L 370, 31.12.1985, p. 8.

      (7)  Prezenta directivă a fost notificată statelor membre la 24 noiembrie 1988.


title: A doua Directivă a Consiliului din 30 decembrie 1983 privind apropierea legislațiilor statelor membre privind asigurarea de răspundere civilă pentru pagubele produse de autovehicule

text:
               06/Volumul 01

               RO

               Jurnalul Ofícial al Uniunii Europene

               104

         31984L0005

               L 008/17

               JURNALUL OFÍCIAL AL UNIUNII EUROPENE

      A DOUA DIRECTIVĂ A CONSILIULUI

   din 30 decembrie 1983
   privind apropierea legislațiilor statelor membre privind asigurarea de răspundere civilă pentru pagubele produse de autovehicule
   (84/5/CEE)
   CONSILIUL COMUNITĂȚILOR EUROPENE,
   având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Economice Europene, în special articolul 100,
   având în vedere propunerea Comisiei (1),
   având în vedere avizul Parlamentului European (2),
   având în vedere avizul Comitetului Economic și Social (3),
   întrucât, prin Directiva 72/166/CEE (4), modificată prin Directiva 72/430/CEE (5), Consiliul a inițiat apropierea legislațiilor statelor membre privind asigurarea de răspundere civilă pentru pagubele produse de autovehicule și controlul obligației de a asigura această răspundere;
   întrucât Directiva 72/166/CEE, la articolul 3, impune fiecărui stat membru să adopte toate măsurile necesare pentru ca răspunderea civilă pentru pagubele produse de vehiculele înregistrate în mod obișnuit pe teritoriul său să fie acoperită printr-o asigurare; întrucât pagubele acoperite astfel, precum și modurile de încheiere a acestei asigurări, sunt stabilite în cadrul acestor măsuri;
   întrucât, există în continuare, cu toate acestea, mari deosebiri între legislațiile diverselor state membre privind extinderea acestei obligații de asigurare; întrucât aceste diferențe au un efect direct asupra instituirii și funcționării pieței comune;
   întrucât se justifică în special extinderea obligației ca asigurarea să includă răspunderea ca rezultat al distrugerii proprietății;
   întrucât valorile de la care asigurarea este obligatorie trebuie să permită, în orice împrejurare, garantarea unei despăgubiri suficiente a victimelor, oricare ar fi statul membru în care s-a produs accidentul;
   întrucât sunt necesare dispoziții care să prevadă că un organism va garanta că victima nu rămâne nedespăgubită, în cazul în care vehiculul care a provocat accidentul nu este asigurat sau nu este identificat; întrucât, fără a modifica dispozițiile aplicate de către statele membre în ceea ce privește caracterul subsidiar sau ne-subsidiar al compensației plătite de acest organism, precum și normele aplicabile privind subrogarea, este important să se prevadă că victima unui asemenea accident se poate adresa direct acestui organism, ca un prim punct de contact; întrucât, pe de altă parte, trebuie să se dea statelor membre posibilitatea de a aplica anumite excluderi limitate în ceea ce privește plata despăgubirii de către acest organism și să se prevadă, în cazul pagubelor materiale provocate de un vehicul neidentificat, având în vedere riscurile de fraudă, că despăgubirea unor astfel de pagube poate fi limitată sau exclusă;
   întrucât este în interesul victimelor ca efectele anumitor clauze de excludere să fie limitate la relațiile între asigurător și persoana care poartă răspunderea pentru accident; întrucât, în cazul vehiculelor furate sau obținute prin violență, statele membre pot prevedea, cu toate acestea, că organismul sus-menționat va interveni pentru a despăgubi victima;
   întrucât, pentru a ușura sarcina financiară pe care o suportă acest organism, statele membre pot prevedea aplicarea anumitor francize atunci când acesta oferă despăgubiri pentru pagubele materiale provocate de vehiculele neasigurate sau, după caz, furate sau obținute prin violență;
   întrucât trebuie să se acorde membrilor familiei asiguratului, conducătorului auto sau oricărei alte persoane care poartă răspunderea, o protecție comparabilă cu cea de care beneficiază alți terți, în orice caz în ceea ce privește vătămarea corporală;
   întrucât desființarea controlului asupra asigurării este condiționată de acordarea, de către oficiul național de asigurări din țara gazdă, a unei garanții de despăgubire a pagubelor provocate de vehiculele aflate de obicei într-un alt stat membru; întrucât, pentru a stabili dacă un vehicul se află de obicei într-un stat membru dat, criteriul cel mai simplu rămâne placa de înmatriculare a acestui stat; întrucât, în consecință, trebuie modificat în acest sens articolul 1 alineatul (4) prima liniuță din Directiva 72/166/CEE;
   întrucât, ținând seama de situația inițială în unele state membre în ceea ce privește, pe de o parte, sumele minime și, pe de altă parte, acoperirea și francizele aplicabile de către organismul sus-menționat în domeniul despăgubirii materiale, trebuie stabilite măsuri tranzitorii referitoare la aplicarea treptată în aceste state membre a dispozițiilor din prezenta directivă referitoare la sumele minime și compensarea pagubelor materiale de către acest organism,
   ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
   Articolul 1
   (1)   Asigurarea prevăzută la articolul 3 alineatul (1) din Directiva 72/166/CEE acoperă obligatoriu pagubele materiale și vătămarea corporală.
   (2)   Fără a aduce atingere garanțiilor superioare pe care statele membre le pot stabili, fiecare stat membru trebuie să impună ca valorile pentru care această asigurare este obligatorie să se ridice la minimum:

               —

               350 000 ECU pentru vătămare corporală, atunci când nu există decât o singură victimă; atunci când există mai multe victime în cazul unei singure cereri de despăgubire, această valoare se înmulțește cu numărul victimelor;

               —

               100 000 ECU pentru pagube materiale pentru fiecare cerere de despăgubire, indiferent de numărul victimelor.

         Statele membre pot prevedea, în locul valorilor minime precedente, o sumă minimă de 500 000 ECU pentru vătămare corporală în cazul în care există mai multe victime la o singură cerere de despăgubire sau, în caz de vătămare corporală și pagube materiale, o sumă globală de minimum 600 000 ECU pentru fiecare cerere de despăgubire, oricare ar fi numărul victimelor sau natura pagubelor.
   (3)   În sensul prezentei directive, ECU reprezintă unitatea de cont definită la articolul 1 din Regulamentul (CEE) nr. 3180/78 (6). Valoarea de schimb în moneda națională, care se ia în considerare pe perioade succesive de patru ani, începând cu 1 ianuarie din primul an al fiecărei perioade, este cea din ultima zi a lunii septembrie anterioare, pentru care sunt disponibile valorile de schimb ale ECU în toate monedele Comunității. Prima perioadă începe la 1 ianuarie 1984.
   (4)   Fiecare stat membru înființează sau autorizează un organism a cărui misiune este de a compensa, cel puțin în limitele obligației de asigurare, pagubele materiale sau corporale provocate de un vehicul neidentificat sau pentru care nu a fost îndeplinită obligația de asigurare prevăzută la alineatul (1). Această dispoziție nu aduce atingere dreptului statelor membre de a considera compensarea plătită de acest organism ca având un caracter subsidiar sau nu, și nici dreptului de a adopta dispoziții pentru rezolvarea cererilor de despăgubire între organismul respectiv și persoana sau persoanele care poartă răspunderea pentru accident și alți asigurători sau organisme de asigurări sociale care trebuie să despăgubească victima pentru același accident.
   Victima se poate în orice caz adresa direct organismului care, pe baza informațiilor furnizate de către victimă la cererea sa, este obligat să-i dea un răspuns motivat cu privire la plata oricărei despăgubiri.
   Cu toate acestea, statele membre pot exclude de la plata despăgubirii de către acest organism persoanele care s-au îmbarcat voluntar în vehiculul care a provocat dauna, atunci când organismul poate dovedi că acestea știau că vehiculul nu este asigurat.
   Statele membre pot limita sau exclude plata compensației de către acest organism în cazul unor pagube materiale provocate de un vehicul neidentificat.
   Acestea pot autoriza, de asemenea, în cazul unor pagube materiale provocate de un vehicul neasigurat, o franciză care să nu depășească 500 ECU, care să fie suportată de către victimă.
   În același timp, fiecare stat membru aplică propriile acte cu putere de lege și acte administrative cu privire la plata compensației de către un astfel de organism, fără a aduce atingere oricărei alte practici ce este mai favorabilă victimelor.
   Articolul 2
   (1)   Fiecare stat membru adoptă măsurile necesare pentru ca orice dispoziție legală sau clauză contractuală conținută într-o poliță de asigurare, eliberată în conformitate cu articolul 3 alineatul (1) din Directiva 72/166/CEE, care exclude de la asigurare cazurile în care vehiculele sunt utilizate sau conduse de către:

               —

               persoane care nu sunt autorizate în mod explicit sau implicit,
               sau

               —

               persoane care nu sunt titularele unui permis care să le dea dreptul să conducă vehiculul respectiv,
               sau

               —

               persoane care nu respectă obligațiile legale de ordin tehnic cu privire la starea și siguranța vehiculului respectiv,

         să fie considerată, în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 72/166/CEE, fără efect în ceea privește pretențiile unor terți care au fost victime ale unui accident.
   Cu toate acestea, dispoziția sau clauza prevăzută la prima liniuță poate fi invocată împotriva unor persoane care s-au îmbarcat voluntar în vehiculul care a provocat dauna, în cazul în care asigurătorul poate dovedi că acestea știau că vehiculul este furat.
   Statele membre au posibilitatea, pentru accidentele survenite pe teritoriul lor, să nu aplice dispoziția de la primul paragraf, în cazul și în măsura în care victima poate obține despăgubirea prejudiciului său de la un organism de asigurări sociale.
   (2)   În cazul unor vehicule furate sau obținute prin violență, statele membre pot decide că organismul prevăzut la articolul 1 alineatul (4) va interveni în locul asigurătorului, în condițiile definite la alineatul (1) din prezentul articol; în cazul în care vehiculul se află de obicei pe teritoriul unui alt stat membru, organismul în cauză nu poate avea nici un fel de pretenții față de alt organism din statul membru respectiv.
   Statele membre care, în cazul vehiculelor furate sau obținute prin violență, prevăd plata de despăgubiri de către organismul menționat la articolul 1 alineatul (4), pot stabili pentru pagubele materiale o franciză de maximum 250 ECU, care să fie suportată de către victimă.
   Articolul 3
   Membrii familiei asiguratului, conducătorului auto sau oricărei alte persoane a cărei răspundere civilă este angajată într-un accident și acoperită de asigurarea prevăzută la articolul 1 alineatul (1), nu sunt excluși, datorită acestei legături de rudenie, de la beneficiul asigurării pentru vătămările lor corporale.
   Articolul 4
   La articolul 1 alineatul (4) din Directiva 72/166/CEE, prima liniuță se înlocuiește cu următoarele:

                  „—

                  teritoriul statului al cărui vehicul poartă o plăcuță de înmatriculare, sau”.

   Articolul 5
   (1)   Statele membre își modifică dispozițiile de drept intern pentru a se conforma prezentei directive până la 31 decembrie 1987 cel târziu. Statele membre notifică de îndată Comisia în legătură cu aceste modificări.
   (2)   Dispozițiile astfel modificate se aplică până la 31 decembrie 1988 cel târziu.
   (3)   Prin derogare de la alineatul (2):

               (a)

               Republica Elenă dispune de un termen de până la 31 decembrie 1995 pentru a mări sumele de garanție până la valorile prevăzute la articolul 1 alineatul (2). În cazul în care se folosește de această posibilitate, sumele de garanție trebuie, în raport cu sumele prevăzute la articolul sus-menționat, să atingă:

                           —

                           un procent mai mare de 16 % până la 31 decembrie 1988 cel târziu,

                           —

                           un procent de 31 % până la 31 decembrie 1992 cel târziu;

               (b)

               celelalte state membre dispun de un termen mergând până la 31 decembrie 1990 pentru a mări sumele de garanție până la valorile prevăzute la articolul 1 alineatul (2). Statele membre care se folosesc de această posibilitate trebuie, în termenul prevăzut la alineatul (1), să suplimenteze garanțiile cu cel puțin jumătate din diferența între valoarea garanției în vigoare la 1 ianuarie 1984 și valorile specificate la articolul 1 alineatul (2).

         (4)   Prin derogare de la alineatul (2):

               (a)

               Republica Italiană poate să prevadă ca franciza prevăzută la articolul 1 alineatul (4) paragraful (5) să se ridice la 1 000 ECU până la 31 decembrie 1990;

               (b)

               Republica Elenă și Irlanda pot prevedea ca:

                           —

                           intervenția organismului prevăzut la articolul 1 alineatul (4) pentru compensarea pagubelor materiale să fie exclusă până la 31 decembrie 1992;

                           —

                           franciza prevăzută la articolul 1 alineatul (4) al cincilea paragraf și franciza prevăzută la articolul 2 alineatul (2) al doilea paragraf se ridică la 1 500 ECU până la 31 decembrie 1995.

         Articolul 6
   (1)   Comisia prezintă Consiliului, până la 31 decembrie 1989 cel mai târziu, un raport asupra situației în statele membre care beneficiază de măsurile tranzitorii prevăzute la articolul 5 alineatul (3) litera (a) și alineatul (4) litera (b) și prezintă, după caz, propuneri de revizuire a acestor măsuri, ținând seama de evoluția situației.
   (2)   Comisia prezintă Consiliului, în termen de până la 31 decembrie 1993, un raport asupra stadiului de aplicare a prezentei directive și îi prezintă, după caz, propuneri, în special în ceea ce privește adaptarea sumelor prevăzute la articolul 1 alineatele (2) și (4).
   Articolul 7
   Prezenta directivă se adresează statelor membre.

      Adoptată la Bruxelles, 30 decembrie 1983.

            Pentru Consiliu

            Președintele

         G. VARFIS

      (1)  JO C 214, 21.8.1980, p. 9 și JO C 78, 30.3.1982, p. 17.

      (2)  JO C 287, 9.11.1981, p. 44.

      (3)  JO C 138, 9.6.1981, p. 15.

      (4)  JO L 103, 2.5.1972, p. 2.

      (5)  JO L 291, 28.12.1972, p. 162.

      (6)  JO L 379, 30.12.1978, p. 1.


title: Directiva 2008/49/CE a Comisiei din 16 aprilie 2008 de modificare a anexei II la Directiva 2004/36/CE a Parlamentului European și a Consiliului privind criteriile de efectuare a inspecțiilor la sol pe aeronavele care folosesc aeroporturile comunitare (Text cu relevanță pentru SEE)

text:
               19.4.2008

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               L 109/17

      DIRECTIVA 2008/49/CE A COMISIEI

   din 16 aprilie 2008
   de modificare a anexei II la Directiva 2004/36/CE a Parlamentului European și a Consiliului privind criteriile de efectuare a inspecțiilor la sol pe aeronavele care folosesc aeroporturile comunitare
   (Text cu relevanță pentru SEE)
   COMISIA COMUNITĂȚILOR EUROPENE,
   având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Europene,
   având în vedere Directiva 2004/36/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 21 aprilie 2004 privind siguranța aeronavelor țărilor terțe care folosesc aeroporturile comunitare (1), în special articolul 12 alineatul (2),
   întrucât:

               (1)

               Directiva 2004/36/CE introduce o abordare armonizată cu privire la aplicarea eficientă a standardelor internaționale de siguranță în Comunitate prin armonizarea normelor și a procedurilor de inspecție la sol a aeronavelor din țările terțe care aterizează pe aeroporturi situate în statele membre. Directiva solicită statelor membre să efectueze inspecții la sol ale aeronavelor din țări terțe care aterizează pe oricare dintre aeroporturile sale deschise traficului aerian internațional, urmând o procedură armonizată, și să participe la colectarea și schimbul de informații privind inspecțiile la sol efectuate.

               (2)

               Obligațiile comunitare ale statelor membre care decurg din Directiva 2004/36/CE pot fi îndeplinite, în mare măsură, prin participarea voluntară a acestora la Programul de evaluare a siguranței aeronavelor străine (SAFA), inițiat în 1996 de Conferința Europeană pentru Aviația Civilă (CEAC), a cărei administrare a fost delegată Autorităților Aeronautice Civile Reunite (JAA).

               (3)

               Începând cu 1 ianuarie 2007, programul SAFA a trecut exclusiv în competența Comunității și este în prezent administrat de Comisie, care este la rândul său asistată de Agenția Europeană de Siguranță a Aviației (EASA) conform dispozițiilor Regulamentului (CE) nr. 768/2006 al Comisiei din 19 mai 2006 de punere în aplicare a Directivei 2004/36/CE a Parlamentului European și a Consiliului cu privire la colectarea și la schimbul de informații referitoare la siguranța aeronavelor care folosesc aeroporturile comunitare și la gestionarea sistemului informațional (2).

               (4)

               Programul SAFA trebuie completat cu măsuri adecvate care să vizeze asigurarea unor standarde comune de efectuare a inspecțiilor la sol, cum ar fi un manual privind inspecțiile la sol.

               (5)

               Anexa II la Directiva 2004/36/CE conține doar criterii foarte generale, deoarece, în momentul adoptării acesteia, orientările și procedurile tehnice erau publicate și actualizate cu regularitate de către JAA și, ulterior, puse în aplicare voluntar de către statele participante la CEAC afiliate la programul SAFA.

               (6)

               Având în vedere transferul programului SAFA în competența Comunității și importanța sporită pe care Comisia o atribuie rezultatelor inspecțiilor la sol efectuate în cadrul programului SAFA la luarea deciziilor sale privind includerea transportatorilor pe lista comunitară a transportatorilor aerieni interziși stabilită în conformitate cu Regulamentul (CE) nr. 2111/2005 al Parlamentului European și al Consiliului din 14 decembrie 2005 de stabilire a unei liste comunitare a transportatorilor aerieni care se supun unei interdicții de exploatare pe teritoriul Comunității și de informare a pasagerilor transportului aerian cu privire la identitatea operatorului aerian efectiv și de abrogare a articolului 9 din Directiva 2004/36/CE, se consideră necesar să se specifice elementele fundamentale ale manualului privind efectuarea inspecțiilor la sol.

               (7)

               Elementele fundamentale ale manualului constituie standardele esențiale pentru efectuarea într-un mod eficient a inspecțiilor la sol și ar trebui, în consecință, să facă parte, cât de curând posibil, din anexa II la Directiva 2004/36/CE care stabilește procedura de efectuare a inspecțiilor la sol, în special ca urmare a transferului programului SAFA în competența Comunității.

               (8)

               EASA a prezentat o propunere de modificare a anexei II la Directiva 2004/36/CE în conformitate cu dispozițiile articolului 4 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 768/2006 al Comisiei.

               (9)

               Prin urmare, Directiva 2004/36/CE ar trebui modificată în consecință.

               (10)

               Măsurile prevăzute în prezenta directivă sunt conforme cu avizul comitetului instituit în temeiul articolului 12 din Regulamentul (CEE) nr. 3922/91 al Consiliului (3),

         ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
   Articolul 1
   Modificarea Directivei 2004/36/CE
   Anexa II la Directiva 2004/36/CE se înlocuiește cu textul din anexa la prezenta directivă.
   Articolul 2
   Materiale orientative
   Odată cu elaborarea de către Agenția Europeană de Siguranță a Aviației a materialelor orientative care urmează să fie aplicate de către statele membre menționate în anexa la prezenta directivă, aceasta stabilește o procedură transparentă de consultare a statelor membre, pe baza expertizei disponibile la nivelul autorităților aeronautice de reglementare din statele membre și prin implicarea, în caz de necesitate, a experților în domeniu puși la dispoziție de părțile interesate relevante. În acest scop, EASA poate institui un grup de lucru.
   Articolul 3
   Transpunere
   În termen de maximum șase de luni de la data intrării în vigoare a prezentei directive, statele membre pun în aplicare actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive.
   Statele membre informează de îndată Comisia în acest sens.
   Articolul 4
   Intrarea în vigoare
   Prezenta directivă intră în vigoare în ziua următoare datei publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.
   Articolul 5
   Prezenta directivă se adresează statelor membre.

      Adoptată la Bruxelles, 16 aprilie 2008.

            Pentru Comisie

         Jacques BARROT

            Vicepreședinte

      (1)  JO L 143, 30.4.2004, p. 76. Directivă modificată prin Regulamentul (CE) nr. 2111/2005 (JO L 344, 27.12.2005, p. 15).

      (2)  JO L 134, 20.5.2006, p. 16.

      (3)  JO L 373, 31.12.1991, p. 4. Regulament modificat ultima dată prin Regulamentul (CE) nr. 216/2008 al Parlamentului European și al Consiliului (JO L 79, 19.3.2008, p. 1).

      ANEXĂ
      „
            ANEXA II
            Manual de proceduri SAFA CE pentru inspecțiile la sol – Elemente fundamentale
            1.   INSTRUCȚIUNI GENERALE
            1.1.   Inspecțiile la sol din cadrul programului SAFA sunt efectuate de către inspectori care dispun de cunoștințele necesare în domeniul inspecțiilor, acoperind aspectele tehnice, operaționale și de navigabilitate, în cazul în care toate elementele din lista de control sunt verificate. În cazul în care o inspecție la sol este efectuată de doi sau mai mulți inspectori, principalele elemente ale inspecției – inspecția vizuală a exteriorului aeronavei, inspecția din cabina de pilotaj și inspecția din cabina pasagerilor și/sau din compartimentele pentru încărcătură – pot fi repartizate între inspectori.
            1.2.   Inspectorii trebuie să se prezinte pilotului comandant al aeronavei sau, în absența acestuia/acesteia, unui membru al echipajului de comandă sau reprezentantului cu cel mai înalt grad ierarhic al operatorului, înainte de începerea părții din inspecția la sol care se desfășoară la bordul aeronavei. În cazul în care nu este posibilă notificarea unui reprezentant al operatorului sau dacă nici un reprezentant al acestuia nu se află la bordul sau în apropierea aeronavei, principiul general va fi acela de a nu efectua o inspecție la sol în cadrul programului SAFA. În circumstanțe speciale, s-ar putea lua decizia efectuării unei inspecții la sol în cadrul programului SAFA, dar această inspecție trebuie să se limiteze la o verificare vizuală a exteriorului aeronavei.
            1.3.   Inspecția trebuie să fie cât se poate de cuprinzătoare, având în vedere timpul și resursele disponibile. Aceasta înseamnă că, în cazul în care timpul și resursele disponibile sunt limitate, nu trebuie verificate toate elementele inspecției, ci doar un număr redus al acestora. În funcție de timpul și resursele disponibile pentru o inspecție la sol în cadrul programului SAFA, elementele care urmează să fie supuse inspecției sunt selectate în mod corespunzător, în conformitate cu obiectivele programului SAFA CE.
            1.4.   Inspecția la sol nu trebuie să provoace o întârziere nejustificată a decolării aeronavei inspectate. Printre posibilele cauze ale întârzierilor se pot numără suspiciuni referitoare la corectitudinea pregătirilor pentru zbor, la navigabilitatea aeronavei sau orice probleme asociate în mod direct cu siguranța aeronavei și a ocupanților săi.
            2.   CALIFICAREA INSPECTORILOR
            2.1.   Statele membre se asigură că, începând cu 1 ianuarie 2009, toate inspecțiile la sol din cadrul programului SAFA desfășurate pe teritoriul lor sunt efectuate de către inspectori calificați.
            2.2.   Statele membre se asigură că inspectorii îndeplinesc criteriile de calificare prevăzute mai jos.
            2.3.   Criterii de calificare
            2.3.1.   Criterii de eligibilitate
            Ca o condiție preliminară a eligibilității privind calificarea, statele membre se asigură că persoanele care candidează pentru calificare ca și inspectori SAFA au pregătirea teoretică necesară în domeniul aeronautic și/sau cunoștințe practice relevante pentru domeniul lor de inspecție, și anume:

                        (a)

                        exploatarea aeronavei;

                        (b)

                        licențierea personalului;

                        (c)

                        navigabilitatea aeronavei;

                        (d)

                        bunuri periculoase.

                  2.3.2.   Cerințe privind formarea
            Înainte de obținerea calificării, candidații trebuie să fi încheiat cu succes un curs de formare alcătuit din:

                        —

                        formare teoretică la clasă oferită de o organizație de formare SAFA, conform celor definite la punctul 2.4;

                        —

                        formare practică oferită de o organizație de formare SAFA, conform celor definite la punctul 2.4 sau de către un inspector desemnat de un stat membru în conformitate cu punctul 2.5, care să activeze independent de organizația de formare SAFA;

                        —

                        formarea la locul de muncă: este oferită, pe parcursul unei serii de inspecții, de către un inspector principal desemnat de un stat membru în conformitate cu punctul 2.5.

                  2.3.3.   Cerințe privind menținerea valabilității calificării
            Statele membre se asigură că, odată calificați, inspectorii își păstrează valabilitatea calificării primite prin:

                        (a)

                        formare periodică – care constă în formare teoretică la clasă oferită de o organizație de formare SAFA, conform celor definite la punctul 2.4;

                        (b)

                        efectuarea unui număr minim de inspecții la sol la fiecare douăsprezece luni de la ultima formare SAFA periodică, cu excepția cazului în care inspectorul este, de asemenea, un inspector calificat de operațiuni de zbor și navigabilitate din cadrul autorității aeronautice naționale a statului membru și participă în mod regulat la inspecții efectuate pe aeronave ale operatorilor interni.

                  2.3.4.   Materiale orientative
            EASA elaborează și publică, nu mai târziu de 30 septembrie 2008, materiale orientative detaliate pentru a sprijini statele membre la punerea în aplicare a punctelor 2.3.1, 2.3.2 și 2.3.3.
            2.4.   Organizațiile de formare SAFA
            2.4.1.   O organizație de formare SAFA trebuie să fie parte a unei autorități competente din statul membru sau a unei organizații terțe.
            O organizație terță poate fi:

                        —

                        parte a unei alte autorități competente din statul membru;

                        —

                        o entitate independentă.

                  2.4.2.   Statele membre se asigură că respectivele cursuri de formare menționate la punctul 2.3.2 și punctul 2.3.3 litera (a) și susținute de autoritatea națională se desfășoară, cel puțin, în conformitate cu programele relevante și sunt publicate de către EASA
            2.4.3.   Statele membre care au angajat o organizație terță în scopul susținerii formării aferente programului SAFA trebuie să pună în aplicare un sistem de evaluare a unei astfel de organizații. Acest sistem trebuie să fie simplu, transparent și proporționat și să țină cont de toate materialele orientative relevante stabilite și publicate de EASA. Un astfel de sistem poate lua în considerare evaluări efectuate de alte state membre.
            2.4.4.   O organizație de formare terță poate fi utilizată doar în cazul în care evaluarea demonstrează că formarea va fi realizată în conformitate cu programele relevante stabilite și publicate de EASA.
            2.4.5.   Statele membre se asigură că programele de formare ale autorităților lor competente și/sau sistemele acestora de evaluare a organizațiilor de formare terțe sunt modificate în mod corespunzător, astfel încât acestea să reflecte toate recomandările rezultate în urma auditurilor de standardizare efectuate de EASA în conformitate cu metodele de lucru prevăzute de Regulamentul (CE) nr. 736/2006 al Comisiei (1).
            2.4.6.   Un stat membru poate solicita Agenției Europene de Siguranță a Aviației să evalueze organismul de formare și să emită un aviz cu privire la acesta, care să stea la baza evaluării efectuate de statul membru.
            2.4.7.   EASA elaborează și publică, nu mai târziu de 30 septembrie 2008, materiale orientative detaliate pentru a sprijini statele membre la punerea în aplicare a prezentului punct.
            2.5.   Inspectori principali
            2.5.1.   Un stat membru poate numi inspectori principali, cu condiția ca aceștia să îndeplinească criteriile relevante de calificare stabilite de către statul membru respectiv.
            2.5.2.   Statele membre se asigură că respectivele criterii menționate la punctul 2.5.1 includ cel puțin următoarele cerințe, conform cărora inspectorul numit:

                        —

                        a îndeplinit funcția de inspector SAFA calificat timp de trei ani înainte de numire;

                        —

                        a efectuat minimum 36 de inspecții SAFA în perioada de trei ani înainte de numire.

                  2.5.3.   Statele membre se asigură că formarea practică și/sau formarea la locul de muncă oferite de inspectorii principali se bazează pe programele relevante stabilite și publicate de EASA.
            2.5.4.   De asemenea, statele membre le pot solicita inspectorilor lor principali să ofere cursuri de formare practică și/sau formare la locul de muncă cursanților din alte state membre.
            EASA elaborează și publică, nu mai târziu de 30 septembrie 2008, materiale orientative detaliate pentru a sprijini statele membre la punerea în aplicare a prezentului punct.
            2.6.   Măsuri tranzitorii
            2.6.1.   Inspectorii SAFA care îndeplinesc criteriile de eligibilitate menționate la punctul 2.3.1, precum și criteriile referitoare la experiența recentă menționate la punctul 2.3.3 litera (b) la data stabilită în conformitate cu articolul 3 din Directiva 2008/49/CE a Comisiei sunt considerați ca fiind apți pentru funcția de inspectori în conformitate cu cerințele stabilite în prezentul capitol.
            2.6.2.   Fără a aduce atingere dispozițiilor de la punctul 2.3.3 litera (a), inspectorii considerați ca fiind calificați în conformitate cu punctul 2.6.1 participă la o formare continuă oferită progresiv de către organizația de formare SAFA până cel târziu la 1 iulie 2010 și ulterior, conform dispozițiilor de la punctul 2.3.3 litera (a).
            3.   STANDARDE
            3.1.   Standardele OACI și Procedurile suplimentare regionale pentru Europa ale OACI stau la baza inspecțiilor efectuate asupra aeronavelor și a operatorilor în cadrul programului SAFA CE. Mai mult, inspecția stării tehnice a unei aeronave se efectuează ținând cont de standardele producătorului aeronavei.
            4.   PROCESUL DE INSPECȚIE
            Elemente ale listei de control
            4.1.   Elementele care urmează să fie inspectate vor fi selectate dintre cele aflate pe lista de control aferentă raportului privind inspecțiile la sol din cadrul programului SAFA care conține un total de 54 de elemente (a se vedea apendicele 1).
            4.2.   Inspecția și rezultatele acesteia, dacă ele există, trebuie să se regăsească în raportul privind inspecțiile la sol din cadrul programului SAFA după încheierea inspecției.
            Orientări detaliate privind programul SAFA
            4.3.   Fiecare element inspectat aflat pe lista de control aferentă raportului privind inspecțiile la sol din cadrul programului SAFA va fi descris în detaliu, precizându-se domeniul inspecției și metoda de efectuare a acesteia. În plus, vor exista referiri la cerințele relevante din anexele OACI. Toate acestea vor fi elaborate și publicate ca materiale orientative detaliate de către EASA și modificate după caz, pentru a reflecta cele mai recente standarde aplicabile.
            Includerea rapoartelor în baza de date centralizată a programului SAFA
            4.4.   Un raport privind inspecția este introdus în baza de date centralizată a programului SAFA cât de curând posibil și, în orice caz, nu mai târziu de 15 zile lucrătoare de la data inspecției, chiar dacă nu a fost făcută nicio constatare.
            5.   CLASIFICAREA CONSTATĂRILOR
            5.1.   Pentru fiecare element inspectat, sunt definite ca și constatări trei categorii de posibile deviații de la standardele stabilite la punctul 3.1. Astfel de constatări vor clasificate după cum urmează:

                        —

                        o constatare de categoria 1 este considerată ca având o influență minoră asupra siguranței;

                        —

                        o constatare de categoria 2 poate avea o influență semnificativă asupra siguranței; și

                        —

                        o constatare de categoria 3 poate avea o influență majoră asupra siguranței.

                  5.2.   Instrucțiunile privind clasificarea constatărilor vor fi elaborate și publicate de către EASA în cadrul materialelor orientative detaliate și modificate, după caz, pentru a reflecta progresele științifice și tehnice relevante.
            6.   ACȚIUNI ULTERIOARE
            6.1.   Fără a aduce atingere punctului 1.2, trebuie completată o fișă de control care să conțină cel puțin elementele stabilite în apendicele 2, iar o copie a acesteia trebuie prezentată pilotului comandant al aeronavei sau, în absența acestuia/acesteia, membrului echipajului de comandă sau reprezentantului cu cel mai înalt grad ierarhic al operatorului prezent la bordul sau în apropierea aeronavei în momentul încheierii inspecției SAFA. Destinatarul fișei de control trebuie să semneze și să înmâneze inspectorului o confirmare de primire a acestuia. Refuzul destinatarului de a semna trebuie înregistrat în cadrul documentului. EASA va elabora și publica instrucțiuni detaliate relevante ca parte a materialelor orientative detaliate.
            6.2.   Pe baza criteriilor de clasificare a constatărilor, au fost definite anumite acțiuni ulterioare. Relaționările dintre categoria de constatări și măsurile aferente care trebuie luate sunt prezentate în cadrul clasei de acțiuni și vor fi elaborate și publicate de către EASA ca parte a materialelor orientative detaliate.
            6.3.   Clasa de acțiuni 1: Această acțiune constă în punerea la dispoziția pilotului comandant al aeronavei a informațiilor referitoare la rezultatele inspecției la sol din cadrul programului SAFA, iar, în lipsa acestuia/acesteia, acestea trebuie furnizate unui alt membru al echipajului de comandă sau reprezentantului cu cel mai înalt grad ierarhic al operatorului, prezent la fața locului. Această acțiune constă într-o informare verbală și în prezentarea fișei de control. După fiecare inspecție are loc o acțiune din clasa 1, indiferent dacă au fost sau nu făcute constatări.
            6.4.   Acțiune din clasa 2: Această acțiune include:

                        1.

                        o comunicare scrisă adresată operatorului în cauză, conținând o solicitare de dovezi privind măsurile corective luate; precum și

                        2.

                        o comunicare scrisă adresată statului responsabil (statul de proveniență al operatorului și/sau statul de înmatriculare) care să includă rezultatele inspecțiilor efectuate pe aeronave exploatate în conformitate cu normele de supraveghere a siguranței zborului din statul respectiv. Comunicarea include, după caz, o solicitare de confirmare a faptului că aceștia sunt de acord cu măsurile corective luate în conformitate cu punctul 1.

                  Statele membre pun la dispoziția EASA un raport lunar privind evoluția acțiunilor ulterioare întreprinse ca urmare a inspecțiilor la sol.
            O acțiune din clasa 2 are loc în cazul inspecțiilor care au generat constatări din categoria 2 sau din categoria 3.
            EASA va elabora și publica instrucțiuni detaliate relevante ca parte a materialelor orientative detaliate.
            6.5.   Acțiuni din clasa 3: O acțiune din clasa 3 are loc în urma inspecțiilor care au generat constatări din categoria 3. Datorită importanței constatărilor din categoria 3 în ceea ce privește potențialul acestora de a influența siguranța aeronavei și a ocupanților acesteia, au fost identificate următoarele subclase:

                        1.

                        Clasa 3a – Restricționarea exploatării aeronavei: Autoritatea competentă care efectuează inspecția la sol concluzionează că, în urma deficiențelor identificate în cadrul inspecției, aeronava nu poate decola decât ținând cont de anumite restricții.

                        2.

                        Clasa 3b – Acțiuni corective înainte de decolare: În urma inspecției la sol sunt identificate deficiențe care necesită o acțiune (acțiuni) corectivă (corective) ce trebuie întreprinsă (întreprinse) înainte de efectuarea zborului prevăzut.

                        3.

                        Clasa 3c – Reținerea la sol a aeronavei de către autoritatea aeronautică națională care efectuează inspecția: O aeronavă este reținută la sol în cazul în care, în urma unor constatări (grave) de categoria 3, autoritatea competentă care efectuează inspecția la sol este nemulțumită de necesitatea luării de măsuri corective de către operatorul aerian în vederea rectificării deficiențelor înainte de decolare, punând astfel în pericol siguranța aeronavei și a ocupanților acesteia. În astfel de cazuri, autoritatea aeronautică națională care efectuează inspecția la sol reține aeronava la sol până în momentul îndepărtării pericolului și informează imediat în acest sens autoritățile competente ale operatorului în cauză, precum și statul de înmatriculare a aeronavei.

                  Acțiunile întreprinse în conformitate cu punctele 2 și 3 pot include un zbor de poziționare fără pasageri până la baza de întreținere.

                        4.

                        Clasa 3d – Interdicție de exploatare imediată: Un stat membru poate reacționa în cazul unei amenințări imediate și evidente la adresa siguranței prin impunerea unei interdicții de exploatare, în conformitate cu legislația națională și comunitară aplicabilă.

            Apendicele 1
            Raport privind inspecția la sol din cadrul programului SAFA

            Apendicele 2
            Formular privind fișa de control

         ”

         (1)  JO L 129, 17.5.2006, p. 10.