title: Directiva 97/79/CE a Consiliului din 18 decembrie 1997 de modificare a Directivelor 71/118/CEE, 72/462/CEE, 85/73/CEE, 91/67/CEE, 91/492/CEE, 91/493/CEE, 92/45/CEE și 92/118/CEE privind organizarea controalelor sanitar-veterinare pentru produsele introduse în Comunitate din țări terțe

text:
               03/Volumul 23

               RO

               Jurnalul Ofícial al Uniunii Europene

               178

         31997L0079

               L 024/31

               JURNALUL OFÍCIAL AL UNIUNII EUROPENE

      DIRECTIVA 97/79/CE A CONSILIULUI

   din 18 decembrie 1997
   de modificare a Directivelor 71/118/CEE, 72/462/CEE, 85/73/CEE, 91/67/CEE, 91/492/CEE, 91/493/CEE, 92/45/CEE și 92/118/CEE privind organizarea controalelor sanitar-veterinare pentru produsele introduse în Comunitate din țări terțe
   CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,
   având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Europene, în special articolul 43,
   având în vedere propunerea Comisiei (1),
   având în vedere avizul Parlamentului European (2),
   având în vedere avizul Comitetului Economic și Social (3),
   întrucât, din motive de claritate și de raționalitate, Directiva 90/675/CEE a Consiliului din 10 decembrie 1990 de stabilire a principiilor care reglementează organizarea controalelor sanitar-veterinare ale produselor care provin din țări terțe și care sunt importate în Comunitate din țări terțe (4) a fost abrogată și înlocuită cu Directiva 97/78/CE (5);
   întrucât înlocuirea Directivei 90/675/CEE cu Directiva 97/78/CE are consecințe asupra textului următoarelor Directive ale Consiliului:

               —

               71/118/CEE din 15 februarie 1971 privind problemele de sănătate care afectează schimburile cu carne proaspătă de pasăre (6);

               —

               72/462/CEE din 12 decembrie 1972 privind problemele de sănătate și inspecție veterinară care apar cu ocazia importurilor de animale din speciile bovină, ovină, caprină și porcină, respectiv de carne proaspătă provenind din țări terțe (7);

               —

               85/73/CEE din 29 ianuarie 1985 privind finanțarea inspecțiilor veterinare și controalelor sanitar-veterinare prevăzute de Directivele 89/662/CEE, 90/425/CEE, 90/675/CEE și 91/496/CEE (modificată și codificată) (8);

               —

               91/67/CEE din 28 ianuarie 1991 privind condițiile de sănătate animală care reglementează introducerea pe piață a animalelor și a produselor de acvacultură (9);

               —

               91/492/CEE din 15 iulie 1991 de stabilire a condițiilor de sănătate pentru producerea și introducerea pe piață a moluștelor bivalve vii (10);

               —

               91/493/CEE din 22 iulie 1991 de stabilire a condițiilor de sănătate pentru producerea și introducerea pe piață a produselor pescărești (11);

               —

               92/45/CEE din 16 iunie 1992 privind problemele de sănătate publică și de sănătate animală referitoare la sacrificarea vânatului sălbatic și la introducerea pe piață a cărnii de vânat (12);

               —

               92/118/CEE din 17 decembrie 1992 de stabilire a condițiilor de sănătate publică și animală care reglementează comerțul și importurile în Comunitate de produse care nu intră sub incidența condițiilor menționate, stabilite de reglementările comunitare speciale prevăzute de anexa A capitolul I la Directiva 89/662/CEE și, în ceea ce privește agenții patogeni, la Directiva 90/425/CEE (13);

         întrucât este necesar, din acest motiv, să se adapteze directivele menționate anterior la textul Directivei 97/78/CE,
   ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
   Articolul I
   (1)   Directiva 71/118/CEE se modifică după cum urmează:

               (a)

               la articolul 14a alineatul (2) litera (a), se elimină a doua teză;

               (b)

               la articolul 17, se elimină al doilea paragraf.

         (2)   Directiva 72/462/CEE se modifică după cum urmează:

               (a)

               la articolul 31a, cuvintele „articolul 17 din Directiva 90/675/CEE” se înlocuiesc cu cuvintele „articolul 18 din Directiva 97/78/CE”;

               (b)

               articolul 31 se elimină.

         (3)   La articolul 3 alineatul (1) din Directiva 85/73/CEE, cuvintele „articolul 20 din Directiva 90/675/CEE” se înlocuiesc cu cuvintele „articolul 23 din Directiva 97/78/CE”.
   (4)   Directiva 91/67/CEE se modifică după cum urmează:

               (a)

               articolul 23 se înlocuiește cu următorul text:
               „Articolul 23
               Principiile și normele prevăzute de Directivele 91/496/CEE și 97/78/CE se aplică în ceea ce privește organizarea controalelor care trebuie efectuate de către statele membre și urmările acestor controale, precum și măsurile de salvgardare care trebuie puse în aplicare.”;

               (b)

               articolul 24 se elimină.

         (5)   Articolul 10 alineatul (2) al doilea paragraf din Directiva 91/492/CEE se elimină.
   (6)   Directiva 91/493/CEE se modifică după cum urmează:

               (a)

               la articolul 10 paragraful al doilea, cuvintele „articolul 18 alineatul (3) din Directiva 90/675/CEE” se înlocuiesc cu cuvintele „articolul 19 alineatul (2) din Directiva 97/78/CE”;

               (b)

               articolul 12 alineatul (2) se elimină.

         (7)   Directiva 92/45/CEE se modifică după cum urmează:

               (a)

               articolul 17 alineatul (2) se elimină;

               (b)

               articolul 19 al doilea paragraf se elimină.

         (8)   Directiva 92/118/CEE se modifică după cum urmează:

               (a)

               la articolul 12 alineatul (1) al doilea paragraf, cuvintele „articolul 8 alineatul (2) din Directiva 90/675/CEE” se înlocuiesc cu cuvintele „articolul 4 alineatul (4) litera (b) din Directiva 97/78/CE”;

               (b)

               articolul 12 alineatul (2) se elimină.

         Articolul 2
   (1)   Statele membre adoptă și publică, până la 1 iulie 1999, actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive. Ele informează de îndată Comisia cu privire la aceasta.
   Statele membre aplică aceste dispoziții de la 1 iulie 1999.
   Atunci când statele membre adoptă aceste acte, ele cuprind o trimitere la prezenta directivă sau sunt însoțite de o asemenea trimitere la data publicării lor oficiale. Statele membre stabilesc modalitatea de efectuare a acestei trimiteri.
   (2)   Comisiei îi sunt comunicate de către statele membre textele principalelor dispoziții de drept intern pe care le adoptă în domeniul reglementat de prezenta directivă.
   Articolul 3
   Prezenta directivă intră în vigoare în a douăzecea zi de la data publicării în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene.
   Articolul 4
   Prezenta directivă se adresează statelor membre.

      Adoptată la Bruxelles, 18 decembrie 1997.

            Pentru Consiliu

            Președintele

         F. BODEN

      (1)  JO C 258, 23.8.1997, p. 7.

      (2)  JO C 85, 17.3.1997, p. 76.

      (3)  JO C 66, 3.3.1997, p. 43.

      (4)  JO L 373, 31.12.1990, p. 1. Directivă astfel cum a fost modificată ultima dată prin Directiva 96/43/CE (JO L 162, 1.7.1996, p. 1).

      (5)  JO L 24, 30.1.1998, p. 9.

      (6)  JO L 55, 8.3.1971, p. 23. Directivă astfel cum a fost modificată ultima dată prin Directiva 96/23/CE (JO L 125, 23.5.1996, p. 10).

      (7)  JO L 302, 31.12.1972, p. 28. Directivă astfel cum a fost modificată ultima dată prin Directiva 96/91/CE (JO L 13, 16.1.1997, p. 27).

      (8)  JO L 32, 5.2.1985, p. 14. Directivă astfel cum a fost modificată ultima dată prin Directiva 96/43/CE (JO L 162, 1.7.1996, p. 1).

      (9)  JO L 46, 19.2.1991, p. 1. Directivă astfel cum a fost modificată ultima dată prin Directiva 95/22/CE (JO L 243, 11.10.1995, p. 1).

      (10)  JO L 268, 24.9.1991, p. 1. Directivă astfel cum a fost modificată ultima dată prin Directiva 97/61/CE (JO L 295, 29.10.1997, p. 35).

      (11)  JO L 268, 24.9.1991, p. 15. Directivă astfel cum a fost modificată ultima dată prin Directiva 96/23/CE (JO L 125, 23.5.1996, p. 10).

      (12)  JO L 268, 14.9.1992, p. 35. Directivă astfel cum a fost modificată ultima dată prin Directiva 96/23/CE (JO L 125, 23.5.1996, p. 10).

      (13)  JO L 62, 15.3.1993, p. 49. Directivă astfel cum a fost modificată ultima dată prin Directiva 96/90/CE (JO L 13, 16.1.1997, p. 24).


title: Directiva 2008/52/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 21 mai 2008 privind anumite aspecte ale medierii în materie civilă și comercială

text:
               24.5.2008

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               L 136/3

      DIRECTIVA 2008/52/CE A PARLAMENTULUI EUROPEAN ȘI A CONSILIULUI

   din 21 mai 2008
   privind anumite aspecte ale medierii în materie civilă și comercială
   PARLAMENTUL EUROPEAN ȘI CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,
   având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Europene, în special articolul 61 litera (c) și articolul 67 alineatul (5) a doua liniuță,
   având în vedere propunerea Comisiei,
   având în vedere avizul Comitetului Economic și Social European (1),
   hotărând în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 251 din tratat (2),
   întrucât:

               (1)

               Comunitatea și-a stabilit ca obiectiv menținerea și dezvoltarea unui spațiu de libertate, securitate și justiție, în cadrul căruia se asigură libera circulație a persoanelor. În acest scop, Comunitatea trebuie să adopte, printre altele, măsuri în domeniul cooperării judiciare în materie civilă care sunt necesare bunei funcționări a pieței interne.

               (2)

               Principiul accesului la justiție este fundamental și, în vederea facilitării accesului la justiție, Consiliul European, în cadrul reuniunii sale de la Tampere din 15 și 16 octombrie 1999, a solicitat crearea de către statele membre a unor proceduri alternative, extrajudiciare.

               (3)

               În mai 2000, Consiliul a adoptat Concluziile privind metodele alternative de soluționare a litigiilor în materie civilă și comercială, afirmând că stabilirea principiilor de bază în acest domeniu este un pas esențial în vederea înlesnirii evoluției și a funcționării corespunzătoare a procedurilor extrajudiciare pentru soluționarea litigiilor în materie civilă și comercială care să ducă la simplificarea și îmbunătățirea accesului la justiție.

               (4)

               În aprilie 2002, Comisia a prezentat o Carte verde privind metodele alternative de soluționare a litigiilor în materie civilă și comercială, în care a examinat situația actuală în ceea ce privește metodele alternative de soluționare a litigiilor în Uniunea Europeană și a inițiat o vastă consultare cu statele membre și cu părțile interesate privind posibilele măsuri de încurajare a utilizării medierii.

               (5)

               Obiectivul de a asigura un acces mai bun la justiție, ca parte a politicii Uniunii Europene de instituire a unui spațiu de libertate, securitate și justiție, ar trebui să includă accesul la metode de soluționare a litigiilor atât pe cale judiciară, cât și extrajudiciară. Prezenta directivă ar trebui să contribuie la buna funcționare a pieței interne, în special în ceea ce privește disponibilitatea serviciilor de mediere.

               (6)

               Medierea poate asigura o soluționare extrajudiciară eficientă din perspectiva costurilor și rapidă a litigiilor în materie civilă și comercială prin intermediul unor proceduri adaptate nevoilor părților. Este mai probabil ca acordurile rezultate din mediere să fie respectate voluntar și să mențină o relație amiabilă și durabilă între părți. Aceste avantaje sunt și mai pronunțate în situațiile care prezintă elemente de extraneitate.

               (7)

               Pentru a promova în continuare utilizarea mai intensă a medierii și pentru a asigura un cadru juridic previzibil părților care recurg la mediere, este necesară introducerea unei legislații cadru, care să abordeze, în special, aspecte esențiale ale procedurii civile.

               (8)

               Dispozițiile prezentei directive ar trebui să se aplice numai medierii în cazul litigiilor transfrontaliere, dar nimic nu ar trebui să împiedice statele membre în a aplica aceste dispoziții în egală măsură procedurilor interne de mediere.

               (9)

               Prezenta directivă nu ar trebui să împiedice în niciun fel folosirea tehnologiilor moderne de comunicare în cadrul procedurii de mediere.

               (10)

               Prezenta directivă ar trebui să se aplice procedurilor în care două sau mai multe părți ale unui litigiu transfrontalier încearcă, din proprie inițiativă, să ajungă la un acord amiabil în privința soluționării litigiului dintre ele, cu asistența unui mediator. Aceasta ar trebui să se aplice în materie civilă și comercială. Totuși, directiva nu ar trebui să se aplice în cazul drepturilor și obligațiilor de care părțile nu pot dispune în mod liber potrivit legislației aplicabile corespunzătoare. Astfel de drepturi și obligații se regăsesc în special în dreptul familiei și în dreptul muncii.

               (11)

               Prezenta directivă nu ar trebui să se aplice negocierilor precontractuale și nici procedurilor cvasijudiciare, precum anumite sisteme de conciliere judiciară, sisteme de soluționare a plângerilor consumatorilor, arbitrajul și deciziile experților, sau procedurilor în cadrul cărora persoanele sau organele care conduc procedura emit o recomandare oficială, ce poate fi obligatorie sau nu, privind soluționarea litigiului.

               (12)

               Prezenta directivă ar trebui să se aplice cazurilor în care o instanță trimite părțile să recurgă la mediere sau în care dreptul național prevede medierea. Mai mult decât atât, în măsura în care un judecător poate acționa ca mediator în conformitate cu dreptul național, prezenta directivă ar trebui să se aplice de asemenea medierii efectuate de un judecător care nu este implicat în nicio procedură judiciară conexă domeniului sau domeniilor litigioase. Aplicarea acestei directive nu ar trebui, însă, să fie extinsă la demersurile instanței sau ale judecătorului sesizat cu soluționarea unui litigiu, în contextul procedurii judiciare privind litigiul respectiv, sau la cazurile în care instanța sau judecătorul sesizat solicită asistență sau consiliere din partea unei persoane competente.

               (13)

               Medierea prevăzută în prezenta directivă ar trebui să constituie o procedură voluntară în sensul că părțile sunt ele însele responsabile de procedură și o pot organiza după cum doresc și încheia în orice moment. Totuși, instanțele ar trebui să aibă posibilitatea de a stabili în temeiul dreptului național termene în care să se desfășoare procedura de mediere. De asemenea, instanțele ar trebui să poată atrage atenția părților asupra posibilității de a recurge la mediere ori de câte ori este cazul.

               (14)

               Nicio dispoziție a prezentei directive nu ar trebui să aducă atingere legislației naționale în temeiul căreia recurgerea la mediere este obligatorie sau face obiectul unor stimulente sau sancțiuni, cu condiția ca o astfel de legislație să nu împiedice părțile să își exercite dreptul de acces la sistemul judiciar. De asemenea, nicio dispoziție a prezentei directive nu ar trebui să aducă atingere sistemelor actuale de autoreglementare în domeniul medierii, în măsura în care acestea abordează aspecte nereglementate de prezenta directivă.

               (15)

               Pentru a asigura securitatea juridică, prezenta directivă ar trebui să indice data care se ia în considerare pentru a determina dacă un litigiu pe care părțile încearcă să îl soluționeze pe calea medierii este sau nu un litigiu transfrontalier. În absența unui acord scris, se consideră că părțile decid să recurgă la mediere în momentul în care iau măsuri specifice în vederea inițierii procedurii de mediere.

               (16)

               Pentru a asigura încrederea reciprocă necesară cu privire la confidențialitate, la efectul asupra decăderii și a prescripției și la recunoașterea și executarea acordurilor rezultate în urma medierii, statele membre ar trebui să încurajeze, prin orice mijloace pe care le consideră potrivite, formarea mediatorilor și introducerea unor mecanisme eficiente de control al calității în ceea ce privește furnizarea serviciilor de mediere.

               (17)

               Statele membre ar trebui să definească astfel de mecanisme, care pot include recurgerea la soluții disponibile pe piață, și nu ar trebui să li se solicite asigurarea vreunei finanțări în acest sens. Aceste mecanisme ar trebui să urmărească menținerea flexibilității procedurii de mediere și a autonomiei părților și garantarea faptului că medierea este efectuată de o manieră eficace, imparțială și competentă. Ar trebui atrasă atenția mediatorilor asupra existenței Codului european de conduită pentru mediatori care ar trebui pus, de asemenea, la dispoziția publicului larg pe internet.

               (18)

               În domeniul protecției consumatorului, Comisia a adoptat o recomandare (3) care stabilește criteriile minime de calitate pe care organele extrajudiciare implicate în soluționarea amiabilă a litigiilor consumatorilor ar trebui să le ofere justițiabililor. Orice mediator sau organism care intră în domeniul de aplicare al acestei recomandări ar trebui încurajat să îi respecte principiile. Pentru a facilita diseminarea informațiilor referitoare la astfel de organisme, Comisia ar trebui să înființeze o bază de date cu sistemele extrajudiciare pe care statele membre le consideră conforme cu principiile recomandării menționate.

               (19)

               Medierea nu ar trebui considerată o soluție inferioară procedurii judiciare din cauza faptului că respectarea acordurilor rezultate în urma medierii ar depinde de bunăvoința părților. Prin urmare, statele membre ar trebui să asigure părților unui acord scris rezultat în urma medierii posibilitatea conferirii unui caracter executoriu conținutului acestuia. Un stat membru ar trebui să aibă posibilitatea de a refuza recunoașterea caracterului executoriu al unui acord numai în cazul în care clauzele acestuia sunt contrare dreptului său, inclusiv dreptului internațional privat al acestuia, sau în cazul în care legislația acestuia nu prevede posibilitatea pentru conținutul acordului respectiv de a dobândi caracter executoriu. Un astfel de caz ar putea fi cel în care acordul cuprinde obligații care, prin natura lor, nu pot avea caracter executoriu.

               (20)

               Conținutul unui acord rezultat în urma medierii care a devenit executoriu într-un stat membru ar trebui recunoscut și declarat executoriu în celelalte state membre în conformitate cu dreptul comunitar sau național aplicabil. Aceasta se poate realiza, de exemplu, în temeiul Regulamentului (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (4) sau al Regulamentului (CE) al Consiliului nr. 2201/2003 din 27 noiembrie 2003 privind competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești (5).

               (21)

               Regulamentul (CE) nr. 2201/2003 prevede în mod expres că, pentru a fi executorii în alt stat membru, acordurile dintre părți trebuie să fie executorii în statul membru în care au fost încheiate. În acest sens, în cazul în care conținutul unui acord rezultat în urma medierii și care privește aspecte de dreptul familiei nu este executoriu în statul membru în care a fost încheiat acordul și în care este formulată cererea prin care se solicită conferirea caracterului executoriu, prezenta directivă nu ar trebui să încurajeze părțile să eludeze legile acelui stat membru prin conferirea caracterului executoriu acordului într-un alt stat membru.

               (22)

               Prezenta directivă nu ar trebui să afecteze normele din statele membre privind executarea acordurilor rezultate în urma medierii.

               (23)

               Confidențialitatea în procesul de mediere este importantă și de aceea prezenta directivă ar trebui să asigure un grad minim de compatibilitate a normelor de procedură civilă în privința modului în care să se asigure protecția confidențialității medierii în cadrul tuturor procedurilor judiciare în materie civilă și comercială sau în cadrul procedurilor de arbitraj desfășurate ulterior.

               (24)

               Pentru a încuraja părțile să recurgă la mediere, statele membre ar trebui să se asigure că normele lor privind decăderea și prescripția extinctivă nu împiedică părțile să facă apel la procedurile judiciare sau la arbitraj în caz de eșec al medierii. Statele membre ar trebui să garanteze obținerea acestui rezultat, chiar dacă prezenta directivă nu armonizează normele de drept intern privind termenele de decădere și de prescripție. Dispozițiile privind termenele de decădere și de prescripție din acordurile internaționale, astfel cum au fost puse în aplicare în statele membre, de exemplu în domeniul dreptului transporturilor, nu ar trebui să fie afectate de dispozițiile prezentei directive.

               (25)

               Statele membre ar trebui să încurajeze distribuirea către publicul larg a informațiilor privind modalitățile de contactare a mediatorilor și a organizațiilor care oferă servicii de mediere. De asemenea, statele membre ar trebui să încurajeze practicienii în domeniul dreptului să își informeze clienții cu privire la posibilitatea recurgerii la mediere.

               (26)

               În conformitate cu punctul 34 din Acordul interinstituțional pentru o mai bună legiferare (6), statele membre sunt încurajate să elaboreze, pentru ele însele și în interesul Comunității, propriile tabele de concordanță care să ilustreze, pe cât posibil, corespondența dintre prezenta directivă și măsurile de transpunere și să le facă publice.

               (27)

               Prezenta directivă vizează promovarea drepturilor fundamentale și ține seama de principiile care sunt recunoscute în special de Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene.

               (28)

               Deoarece obiectivele prezentei directive nu pot fi realizate în mod satisfăcător de către statele membre și, având în vedere amploarea și efectele acțiunii pot fi realizate mai bine la nivelul Comunității, aceasta poate adopta măsuri, în conformitate cu principiul subsidiarității, astfel cum este prevăzut la articolul 5 din tratat. În conformitate cu principiul proporționalității, astfel cum este enunțat la respectivul articol, prezenta directivă nu depășește ceea ce este necesar pentru atingerea acestor obiective.

               (29)

               În conformitate cu articolul 3 din Protocolul privind poziția Regatului Unit și a Irlandei, anexat la Tratatul privind Uniunea Europeană și la Tratatul de instituire a Comunității Europene, Regatul Unit și Irlanda și-au exprimat dorința de a participa la adoptarea și aplicarea prezentei directive.

               (30)

               În conformitate cu articolele 1 și 2 din Protocolul privind poziția Danemarcei, anexat la Tratatul privind Uniunea Europeană și la Tratatul de instituire a Comunității Europene, Danemarca nu participă la adoptarea prezentei directive, care, prin urmare, nu este obligatorie pentru aceasta și nu i se aplică,

         ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
   Articolul 1
   Obiectivul și domeniul de aplicare
   (1)   Obiectivul prezentei directive este de a facilita accesul la soluționarea alternativă a litigiilor și de a promova soluționarea pe cale amiabilă a acestora prin încurajarea utilizării medierii și asigurarea unei relații echilibrate între mediere și procedurile judiciare.
   (2)   Prezenta directivă se aplică, în cazul litigiilor transfrontaliere, în materie civilă și comercială, exceptând acele drepturi și obligații de care părțile nu pot dispune în conformitate cu legislația aplicabilă corespunzătoare. Directiva nu se aplică, în special, chestiunilor fiscale, vamale sau administrative și nici răspunderii statului pentru actele sau omisiunile sale în exercitarea autorității publice („acta iure imperii”).
   (3)   În prezenta directivă, termenul „stat membru” înseamnă statele membre cu excepția Danemarcei.
   Articolul 2
   Litigii transfrontaliere
   (1)   În sensul prezentei directive, un litigiu transfrontalier este acela în care cel puțin una dintre părți își are domiciliul sau reședința obișnuită într-un alt stat membru decât cel al oricărei alte părți la data la care:

               (a)

               părțile decid să recurgă la mediere după apariția litigiului;

               (b)

               medierea este impusă de instanță;

               (c)

               există o obligație de a recurge la mediere care reiese din dreptul național; sau

               (d)

               o invitație este adresată părților, în sensul articolului 5.

         (2)   Fără a aduce atingere alineatului (1), în sensul articolelor 7 și 8, un litigiu transfrontalier este în egală măsură cel în care procedurile judiciare sau arbitrale care au urmat medierii între părți sunt inițiate în alt stat membru decât cel în care părțile își au domiciliul sau reședința obișnuită la data menționată la alineatul (1) litera (a), (b) sau (c).
   (3)   În sensul aplicării alineatelor (1) și (2), domiciliul se determină în conformitate cu dispozițiile articolelor 59 și 60 din Regulamentul (CE) nr. 44/2001.
   Articolul 3
   Definiții
   În sensul prezentei directive se aplică următoarele definiții:

               (a)

               „mediere” înseamnă un proces structurat, indiferent cum este denumit sau cum se face referire la acesta, în care două sau mai multe părți într-un litigiu încearcă, din proprie inițiativă, să ajungă la un acord privind soluționarea litigiului dintre ele, cu asistența unui mediator. Acest proces poate fi inițiat de către părți, recomandat sau impus de instanță sau prevăzut de dreptul unui stat membru.
               Aceasta include medierea efectuată de un judecător care nu este implicat în nicio procedură judiciară conexă litigiului în cauză. Medierea exclude demersurile instanței sau ale judecătorului sesizat de a soluționa litigiul pe parcursul procedurilor judiciare privind litigiul în cauză;

               (b)

               „mediator” înseamnă orice terț chemat să conducă procesul de mediere într-o manieră eficace, imparțială și competentă, indiferent de denumirea sau de profesia terțului în statul membru respectiv și de modul în care terțul a fost numit sau i s-a solicitat să efectueze medierea.

         Articolul 4
   Asigurarea calității medierii
   (1)   Statele membre încurajează, prin orice mijloace pe care le consideră potrivite, elaborarea unor coduri voluntare de conduită și acceptarea acestora de către mediatori și organizațiile care furnizează servicii de mediere, precum și a altor mecanisme eficace de control al calității privind furnizarea serviciilor de mediere.
   (2)   Statele membre încurajează formarea inițială și continuă a mediatorilor pentru a asigura efectuarea unei medieri eficace, imparțiale și competente față de părți.
   Articolul 5
   Recurgerea la mediere
   (1)   O instanță la care a fost introdusă o acțiune poate, atunci când este cazul și având în vedere toate circumstanțele cazului respectiv, să invite părțile să recurgă la mediere pentru a soluționa litigiul. Instanța poate, de asemenea, invita părțile să participe la o sesiune de informare privind recurgerea la mediere dacă astfel de sesiuni sunt organizate și sunt ușor accesibile.
   (2)   Prezenta directivă nu aduce atingere legislației naționale conform căreia recurgerea la mediere, înainte sau după începerea procedurii judiciare, este obligatorie sau face obiectul unor stimulente sau sancțiuni cu condiția ca o astfel de legislație să nu împiedice părțile să își exercite dreptul de acces la sistemul judiciar.
   Articolul 6
   Caracterul executoriu al acordurilor rezultate în urma medierii
   (1)   Statele membre asigură părților, sau uneia dintre părți cu consimțământul expres al celorlalte, posibilitatea de a solicita dobândirea caracterului executoriu al conținutului acordului scris rezultat în urma medierii. Conținutul unui astfel de acord dobândește forță executorie, cu excepția cazului în care fie conținutul acordului este contrar dreptului statului membru în care este făcută solicitarea, fie dreptul acelui stat membru nu prevede posibilitatea conferirii acestuia un caracter executoriu.
   (2)   Conținutul acordului poate dobândi caracter executoriu printr-o hotărâre, decizie sau act autentic emise de o instanță sau de o altă autoritate competentă în conformitate cu dreptul statului membru în care a fost făcută solicitarea.
   (3)   Statele membre comunică Comisiei denumirile instanțelor judecătorești sau ale altor autorități competente să primească cereri în conformitate cu alineatele (1) și (2).
   (4)   Nicio dispoziție a prezentului articol nu aduce atingere normelor aplicabile recunoașterii și executării în alt stat membru a unui acord al cărui conținut a dobândit caracter executoriu în conformitate cu alineatul (1).
   Articolul 7
   Confidențialitatea medierii
   (1)   Dat fiind că este de dorit ca medierea să aibă loc într-un mod care respectă confidențialitatea, statele membre se asigură că, cu excepția cazului în care părțile hotărăsc altfel, nici mediatorii, nici cei implicați în administrarea procesului de mediere să nu fie obligați să aducă probe în cursul procedurilor judiciare civile și comerciale sau în cursul procedurilor arbitrale privind informații rezultate din sau în legătură cu procesul de mediere, cu excepția cazului în care:

               (a)

               acest lucru este necesar pentru considerente imperioase de ordine publică ale statului membru respectiv, în special pentru a asigura protecția interesului superior al copilului sau pentru a împiedica vătămarea integrității fizice sau psihice a unei persoane; sau

               (b)

               divulgarea conținutului acordului rezultat în urma medierii este necesară punerii în aplicare sau executării acestuia.

         (2)   Nicio prevedere din alineatul (1) nu împiedică statele membre să adopte măsuri mai stricte pentru a proteja confidențialitatea medierii.
   Articolul 8
   Efectul medierii asupra termenelor de decădere și de prescripție
   (1)   Statele membre se asigură că părțile care aleg medierea în vederea soluționării unui litigiu nu vor fi ulterior împiedicate să inițieze o procedură judiciară sau arbitrală privind respectivul litigiu ca urmare a împlinirii unor termene de decădere sau de prescripție extinctive pe durata procesului de mediere.
   (2)   Alineatul (1) nu aduce atingere dispozițiilor privind termenele de decădere și de prescripție din acordurile internaționale la care sunt părți statele membre.
   Articolul 9
   Informarea publicului larg
   Statele membre încurajează, prin orice mijloace pe care le consideră potrivite, punerea la dispoziția publicului larg, în special pe internet, a informațiilor privind modalitățile de contactare a mediatorilor și a organizațiilor care oferă servicii de mediere.
   Articolul 10
   Informații referitoare la autoritățile și instanțele competente
   Comisia face publice, prin orice mijloace corespunzătoare, informațiile referitoare la instanțele sau autoritățile competente comunicate de către statele membre în conformitate cu articolul 6 alineatul (3).
   Articolul 11
   Revizuirea
   Nu mai târziu de 21 mai 2016, Comisia prezintă Parlamentului European, Consiliului și Comitetului Economic și Social European un raport privind aplicarea prezentei directive. Acest raport analizează evoluția medierii în Uniunea Europeană și impactul prezentei directive în statele membre. Dacă este necesar, raportul este însoțit de propuneri în vederea adaptării prezentei directive.
   Articolul 12
   Transpunerea
   (1)   Statele membre asigură intrarea în vigoare a actelor cu putere de lege și a actelor administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive până la 21 mai 2011, cu excepția articolului 10, pentru care asigurarea conformității trebuie să aibă loc cel mai târziu la 21 noiembrie 2010. Statele membre informează de îndată Comisia cu privire la aceasta.
   Atunci când statele membre adoptă aceste acte, ele conțin o trimitere la prezenta directivă sau sunt însoțite de o asemenea trimitere la data publicării lor oficiale. Statele membre stabilesc modalitățile de efectuare a acestei trimiteri.
   (2)   Statele membre comunică Comisiei textele principalelor dispoziții de drept intern pe care le adoptă în domeniul reglementat de prezenta directivă.
   Articolul 13
   Intrarea în vigoare
   Prezenta directivă intră în vigoare în a douăzecea zi de la data publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.
   Articolul 14
   Destinatari
   Prezenta directivă se adresează statelor membre.

      Adoptată la Strasbourg, 21 mai 2008.

            Pentru Parlamentul European

            Președintele

         H.-G. PÖTTERING

            Pentru Consiliu

            Președintele

         J. LENARČIČ

      (1)  JO C 286, 17.11.2005, p. 1.

      (2)  Avizul Parlamentului European din 29 martie 2007 (JO C 27 E, 31.1.2008, p. 129), Poziția comună a Consiliului din 28 februarie 2008 (nepublicată încă în Jurnalul Oficial) și Poziția Parlamentului European din 23 aprilie 2008 (nepublicată încă în Jurnalul Oficial).

      (3)  Recomandarea Comisiei 2001/310/CE din 4 aprilie 2001 privind principiile pentru activitatea organelor extrajudiciare implicate în soluționarea amiabilă a litigiilor în materie de consum (JO L 109, 19.4.2001, p. 56).

      (4)  JO L 12, 16.1.2001, p. 1. Regulament modificat ultima dată prin Regulamentul (CE) nr. 1791/2006 (JO L 363, 20.12.2006, p. 1).

      (5)  JO L 338, 23.12.2003, p. 1. Regulament modificat prin Regulamentul (CE) nr. 2116/2004 (JO L 367, 14.12.2004, p. 1).

      (6)  JO C 321, 31.12.2003, p. 1.


title: Directiva Consiliului din 12 iunie 1986 privind valorile limită și obiectivele de calitate pentru evacuările anumitor substanțe periculoase incluse în lista I din anexa la Directiva 76/464/CEE

text:
Anunţ juridic important

|

31986L0280

Official Journal L 181 , 04/07/1986 P. 0016 - 0027 Finnish special edition: Chapter 15 Volume 7 P. 0134  Swedish special edition: Chapter 15 Volume 7 P. 0134  Ediţie specială în limba cehă Chapter 15 Volume 01 P. 275  - 286 Ediţie specială în limba estonă Chapter 15 Volume 01 P. 275  - 286 Ediţie specială în limba maghiară Chapter 15 Volume 01 P. 275  - 286 Ediţie specială în limba lituaniană Chapter 15 Volume 01 P. 275  - 286 Ediţie specială în limba letonă Chapter 15 Volume 01 P. 275  - 286 Ediţie specială în limba malteză Chapter 15 Volume 01 P. 275  - 286 Ediţie specială în limba polonă Chapter 15 Volume 01 P. 275  - 286 Ediţie specială în limba slovacă Chapter 15 Volume 01 P. 275  - 286 Ediţie specială în limba slovenă Chapter 15 Volume 01 P. 275  - 286

		19860612Directiva Consiliuluidin 12 iunie 1986privind valorile limită și obiectivele de calitate pentru evacuările anumitor substanțe periculoase incluse în lista I din anexa la Directiva 76/464/CEE(86/280/CEE)CONSILIUL COMUNITĂȚILOR EUROPENE,având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Economice Europene, în special articolele 100 și 235,având în vedere Directiva 76/464/CEE a Consiliului din 4 mai 1976 privind poluarea cauzată de anumite substanțe periculoase evacuate în mediul acvatic al Comunității [1], în special articolul 6,având în vedere propunerea Comisiei [2],având în vedere avizul Adunării [3],având în vedere avizul Comitetului Economic și Social [4],întrucât, pentru a proteja mediul acvatic al Comunității împotriva poluării cu anumite substanțe periculoase, articolul 3 din Directiva 76/464/CEE prevede un sistem de autorizare prealabilă care să stabilească standardele de emisie pentru evacuarea substanțelor cuprinse în lista I din anexa la directiva menționată; întrucât articolul 6 din directiva menționată prevede stabilirea valorilor limită pentru astfel de standarde de emisie, precum și obiectivele de calitate pentru mediul acvatic afectat de evacuările acestor substanțe;întrucât statele membre au obligația de a aplica valorile limită, cu excepția cazurilor în care recurg la obiectivele de calitate;întrucât substanțele periculoase prevăzute de prezenta directivă au fost alese în principal pe baza criteriilor prevăzute de Directiva 76/464/CEE;întrucât, deoarece poluarea cauzată de evacuarea acestor substanțe în mediul acvatic se produce într-un mare număr de sectoare industriale, este necesar să se stabilească pentru evacuări valori limită specifice în funcție de tipul sectorului industrial, precum și obiective de calitate pentru mediul acvatic în care sunt evacuate aceste substanțe;întrucât scopul valorilor limită și al obiectivelor de calitate este de a elimina poluarea diferitelor părți ale mediului acvatic care ar putea fi afectate de evacuările unor astfel de substanțe;întrucât astfel de valori limită și obiective de calitate trebuie prevăzute în acest scop, și nu cu intenția de a stabili norme referitoare la protecția consumatorului sau la comercializarea produselor din mediul acvatic;întrucât, pentru a li se permite statelor membre să demonstreze că obiectivele de calitate sunt îndeplinite, trebuie să se prevadă raportarea către Comisie a fiecărui obiectiv de calitate selectat și pus în practică;întrucât este necesar ca statele membre să vegheze ca măsurile adoptate în aplicarea prezentei directive să nu aibă ca efect creșterea poluării solului și a aerului;întrucât, în plus, în sensul aplicării eficiente a prezentei directive, trebuie prevăzută monitorizarea de către statele membre a mediului acvatic afectat de evacuările de substanțe menționate; întrucât Directiva 76/464/CEE nu prevede competențele pentru instituirea unei astfel de monitorizări; întrucât, deoarece competențele de acțiune specifice necesare nu au fost prevăzute de tratat, trebuie invocat articolul 235;întrucât, în cazul unor surse majore de poluare cu aceste substanțe, altele decât sursele care intră sub incidența valorilor limită comunitare sau a standardelor de emisie naționale, trebuie elaborate programe speciale pentru eliminarea poluării; întrucât Directiva 76/464/CEE nu prevede competențele de acțiune necesare; întrucât, deoarece competențele de acțiune specifice necesare nu au fost prevăzute de tratat, trebuie invocat articolul 235;întrucât, având în vedere că apele subterane fac obiectul Directivei 80/68/CEE [5], acestea pot fi excluse din domeniul de aplicare a prezentei directive;întrucât, în vederea aplicării eficiente a prezentei directive, este important ca, la fiecare cinci ani, Comisia să transmită Consiliului o evaluare comparativă a aplicării acesteia de către statele membre;întrucât prezenta directivă va trebui adaptată și completată, la propunerea Comisiei, având în vedere evoluția cunoștințelor științifice legate în principal de toxicitatea, persistența și acumularea substanțelor vizate în organisme vii și în sedimente sau dacă se produce o îmbunătățire a celor mai bune mijloace tehnice disponibile; întrucât este necesar, în acest scop, să se prevadă completarea prezentei directive cu dispoziții privind alte substanțe periculoase, precum și modificarea conținutului anexelor,ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:Articolul 1(1) Prezenta directivă:- în conformitate cu articolul 6 alineatul (1) din Directiva 76/464/CEE, stabilește valorile limită ale standardelor de emisie pentru substanțele prevăzute la articolul 2 litera (a) din evacuările provenind de la instalații industriale, definite la articolul 2 litera (e) din prezenta directivă;- în conformitate cu articolul 6 alineatul (2) din Directiva 76/464/CEE, stabilește obiectivele de calitate pentru substanțele prevăzute la articolul 2 litera (a) din prezenta directivă în mediul acvatic;- în conformitate cu articolul 6 alineatul (4) din Directiva 76/464/CEE, stabilește termenele limită pentru îndeplinirea condițiilor prevăzute de autorizațiile acordate de autoritățile competente din statele membre în cazul evacuărilor existente;- în conformitate cu articolul 12 alineatul (1) din Directiva 76/464/CEE, stabilește metodele de măsurare de referință, în vederea determinării conținutului de substanțe prevăzute la articolul 2 litera (a) din prezenta directivă din evacuări și din mediul acvatic;- în conformitate cu articolul 6 alineatul (3) din Directiva 76/464/CEE, instituie o procedură de control;- solicită statelor membre să coopereze în cazul evacuărilor care afectează apele mai multor state membre;- solicită statelor membre să elaboreze programe în vederea prevenirii sau a eliminării poluării care rezultă din sursele menționate la articolul 5;- prevede, în anexa I, un set de dispoziții generale aplicabile tuturor substanțelor prevăzute la articolul 2 litera (a), cu privire la, în special, valorile limită pentru standardele de emisie (rubrica A), obiectivele de calitate (rubrica B) și metodele de măsurare de referință (rubrica C);- stabilește, în anexa II, o serie de dispoziții speciale aplicabile fiecărei substanțe în parte, detaliind și completând rubricile respective.(2) Prezenta directivă este aplicabilă apelor menționate la articolul 1 din Directiva 76/464/CEE, cu excepția apelor subterane.Articolul 2În sensul prezentei directive:(a) "substanțe" înseamnă:substanțele periculoase aparținând familiilor și grupelor de substanțe care figurează în lista I din anexa la Directiva 76/464/CEE, care figurează în anexa II la prezenta directivă;(b) "valori limită" înseamnă:valorile stabilite pentru fiecare dintre substanțele menționate la litera (a), care figurează în anexa II rubrica A;(c) "obiective de calitate" înseamnă:cerințele stabilite pentru fiecare dintre substanțele menționate la litera (a), care figurează în anexa II rubrica B;(d) "tratarea substanțelor" înseamnă:orice proces industrial care presupune producerea, prelucrarea sau utilizarea substanțelor menționate la litera (a) sau orice alt proces industrial în care prezența acestor substanțe este inerentă;(e) "instalație industrială" înseamnă:orice instalație în care se efectuează tratarea substanțelor menționate la litera (a) sau a oricărei alte substanțe care conține substanțele menționate la litera (a);(f) "instalație existentă" înseamnă:orice instalație industrială care este în funcțiune după 12 luni de la data notificării prezentei directive sau, după caz, după 12 luni de la data notificării oricărei directive care o modifică și care se referă la astfel de instalații;(g) "instalație nouă" înseamnă:- orice instalație industrială care intră în funcțiune după mai mult de 12 luni de la data notificării prezentei directive sau, după caz, după 12 luni de la data notificării directivei care o modifică și care se referă la astfel instalații;- orice instalație industrială existentă a cărei capacitate de tratare a substanțelor a fost mărită semnificativ după 12 luni de la data notificării prezentei directive sau, după caz, după 12 luni de la data notificării directivei care o modifică și care se referă la astfel de instalații.Articolul 3(1) Valorile limită, termenele limită până la care acestea trebuie atinse și procedura de control pentru evacuări sunt stabilite în anexe, la rubrica A.(2) Valorile limită se aplică în mod normal în punctul în care apele reziduale care conțin substanțele menționate la articolul 2 litera (a) părăsesc instalația industrială.Dacă se consideră necesar ca, în cazul anumitor substanțe, să se prevadă alte puncte în care să se aplice valorile limită, aceste puncte vor fi stabilite la anexa II.În cazul în care apele uzate care conțin aceste substanțe se tratează în afara instalației industriale, într-o instalație de tratare destinată eliminării acestora, statul membru poate permite ca valorile limită să fie aplicate în punctul în care apele uzate părăsesc instalația de tratare.(3) Autorizațiile prevăzute la articolul 3 din Directiva 76/464/CEE trebuie să cuprindă dispoziții la fel de stricte ca și cele stabilite la rubrica A din anexele la prezenta directivă, cu excepția cazului în care statul membru se conformează dispozițiilor articolului 6 alineatul (3) din Directiva 76/464/CEE, pe baza rubricii B din anexele la prezenta directivă.Autorizațiile sunt reexaminate cel puțin la fiecare patru ani.(4) Fără a aduce atingere obligațiilor care rezultă din alineatele (1), (2) și (3) și dispozițiilor Directivei 76/464/CEE, statele membre pot acorda autorizații pentru instalațiile noi numai în cazul în care aceste instalații aplică standardele care corespund celor mai bune mijloace tehnice disponibile, dacă acest lucru este necesar pentru eliminarea poluării în conformitate cu articolul 2 din directiva menționată sau pentru prevenirea denaturării concurenței.În cazurile în care, din motive tehnice, măsurile preconizate nu sunt conforme cu cele mai bune mijloace tehnice disponibile, oricare ar fi metoda pe care o adoptă, statul membru furnizează Comisiei, înainte de acordarea oricărei autorizații, o justificare a acestor motive.Comisia transmite de îndată aceste justificări celorlalte state membre și le adresează un raport cât mai curând posibil, precizându-și opinia asupra derogării menționate în al doilea paragraf. Dacă este necesar, Comisia prezintă Consiliului propunerile corespunzătoare.(5) Metoda de analiză de referință pentru detectarea prezenței substanțelor menționate în articolul 2 litera (a) este descrisă la rubrica C din anexa II. Pot fi utilizate și alte metode, cu condiția ca limitele de detecție, precizia și acuratețea acestor metode să fie cel puțin la fel de riguroase ca și cele prevăzute la rubrica C din anexa II.(6) Statele membre veghează ca măsurile adoptate în aplicarea prezentei directive să nu antreneze o creștere a poluării cu aceste substanțe în alte medii, în special în sol și în aer.Articolul 4Statele membre în cauză asigură monitorizarea mediului acvatic afectat de evacuările din instalații industriale și din alte surse de evacuări semnificative.În cazul evacuărilor care afectează apele mai multor state membre, statele membre în cauză cooperează în vederea armonizării procedurilor de monitorizare.Articolul 5(1) Pentru substanțele la care se face referire în mod specific la anexa II, statele membre elaborează programe speciale în vederea prevenirii sau a eliminării poluării care rezultă din surse semnificative de astfel de substanțe (inclusiv surse multiple și difuze), altele decât sursele de evacuări supuse regimului valorilor limită comunitare sau al standardelor de emisie naționale.(2) Programele trebuie să cuprindă, în special, cele mai adecvate măsuri și tehnici, pentru a asigura înlocuirea, reținerea și/sau reciclarea substanțelor menționate la alineatul (1).(3) Programele speciale trebuie puse în aplicare în termen de cel mult cinci ani de la data notificării directivei care menționează în mod specific substanța în cauză.Articolul 6(1) Comisia face o evaluare comparativă a aplicării prezentei directive de către statele membre pe baza informațiilor furnizate de acestea în temeiul articolului 13 din Directiva 76/464/CEE, la cererea acesteia și de la caz la caz, în special în ceea ce privește:- detaliile privind autorizațiile care stabilesc standardele de emisie pentru evacuările de substanțe;- inventarul substanțelor evacuate în apele menționate la articolul 1 alineatul (2);- respectarea fie a valorilor limită, fie a obiectivelor de calitate prevăzute la rubricile A și B din anexa II;- rezultatele monitorizării, menționate la articolul 4, a zonei din mediul acvatic afectate de evacuări;- programele de eliminare speciale menționate la articolul 5.(2) Comisia transmite Consiliului evaluarea comparativă menționată la alineatul (1) la fiecare cinci ani și, pentru prima dată, în termen de patru ani de la data notificării prezentei directive.(3) În cazul modificării cunoștințelor științifice referitoare în special la toxicitatea, persistența și acumularea substanțelor menționate la articolul 2 litera (a) în organisme vii și sedimente sau dacă se produce o îmbunătățire a celor mai bune mijloace tehnice disponibile, Comisia prezintă Consiliului propuneri adecvate, în vederea întăririi, dacă este necesar, a valorilor limită și a obiectivelor de calitate sau în vederea stabilirii unor valori limită și a unor obiective de calitate suplimentare.Articolul 7(1) Statele membre pun în aplicare măsurile necesare pentru a se conforma prezentei directive până la 1 ianuarie 1988. Statele membre informează de îndată Comisia cu privire la aceasta.(2) Comisiei îi sunt comunicate de către statele membre, de îndată după adoptare, textele dispozițiilor de drept intern pe care le adoptă în domeniul reglementat de prezenta directivă.Articolul 8Prezenta directivă se adresează statelor membre.Adoptată la Luxemburg, 12 iunie 1986.Pentru ConsiliuPreședinteleP. Winsemius[1] JO L 129, 18.5.1976, p. 23.[2] JO C 70, 18.3.1985, p. 15.[3] JO C 120, 20.5.1986.[4] JO C 188, 29.7.1985, p. 19.[5] JO L 20, 26.1.1980, p. 43.--------------------------------------------------19860612ANEXA IDISPOZIȚII GENERALEPrezenta anexă este împărțită în trei rubrici care cuprind dispozițiile generale aplicabile substanțelor:— A : valori limită pentru standardele de emisie;— B : obiective de calitate;— C : metode de măsurare de referință.Dispozițiile generale sunt precizate și completate la anexa II printr-o serie de dispoziții speciale aplicabile fiecărei substanțe în parte.RUBRICA AValorile limită, termenele limită până la care acestea trebuie atinse și procedura de control pentru evacuări1. Valorile limită și termenele până la care acestea trebuie respectate sunt prevăzute la anexa II rubrica A, pentru diferitele tipuri de instalații industriale implicate.2. Cantitățile de substanțe evacuate sunt exprimate în funcție de cantitatea de substanțe produse, prelucrate sau utilizate de instalația industrială în aceeași perioadă sau, în conformitate cu articolul 6 alineatul (1) din Directiva 76/464/CEE, în funcție de un alt parametru specific activității respective.3. Valorile limită pentru instalațiile industriale care evacuează substanțele menționate în articolul 2 litera (a) și care nu apar la rubrica A din anexa II vor fi stabilite, dacă este necesar, de către Consiliu, într-o etapă ulterioară. Între timp, statele membre stabilesc, în mod autonom, în conformitate cu Directiva 76/464/CEE, standarde de emisie pentru evacuările unor astfel de substanțe. Aceste standarde trebuie să ia în considerare cele mai bune mijloace tehnice disponibile și nu trebuie să fie mai puțin stricte decât valorile limită comparabile cele mai apropiate prevăzute la rubrica A din anexa II.Dispozițiile prezentului paragraf se aplică și în cazurile în care o instalație industrială desfășoară activități diferite de cele prevăzute la rubrica A din anexa II, care ar putea fi la originea evacuărilor de substanțe menționate la articolul 2 litera (a).4. Valorile limită exprimate în termeni de concentrație care, în principiu, nu trebuie depășite, sunt prevăzute la anexa II rubrica A, în funcție de instalațiile industriale. Valorile limită exprimate prin concentrații maxime nu pot fi în nici un caz, atunci când nu constituie singurele valori aplicabile, mai mari decât valorile limită exprimate ca greutate, împărțite la necesarul de apă pe elementul caracteristic al activității poluante. Cu toate acestea, deoarece concentrația acestor substanțe în efluenți depinde de volumul de apă implicat, care diferă de la un proces la altul sau de la o instalație la alta, trebuie respectate în toate cazurile valorile limită exprimate în termeni de greutate a substanțelor evacuate, în funcție de parametrii caracteristici ai activității prevăzute la rubrica A din anexa II.5. Pentru a verifica dacă evacuările de substanțe menționate la articolul 2 litera (a) respectă standardele de emisie, trebuie instituită o procedură de control.Procedura trebuie să prevadă prelevarea și analiza probelor, precum și măsurarea debitului evacuării și a cantității de substanțe tratate sau, după caz, măsurarea parametrilor caracteristici ai activității poluante, menționați la anexa II rubrica A.În special în cazurile în care cantitatea de substanțe tratate este imposibil de determinat, procedura de control se poate baza pe cantitatea de substanță care poate fi folosită în funcție de capacitatea de producție pentru care s-a acordat autorizarea.6. Se recoltează o probă reprezentativă din cantitatea evacuată pe parcursul a 24 de ore. Cantitatea de substanțe evacuate într-o lună se calculează pe baza cantităților de substanțe evacuate zilnic.Cu toate acestea, la anexa II sunt prevăzute praguri cantitative pentru evacuarea de anumite substanțe, praguri sub care statele membre pot aplica o procedură de control simplificată.7. Prelevarea și măsurarea debitului, prevăzute la alineatul (5), se efectuează în mod normal în punctul în care se aplică valorile limită prevăzute la articolul 3 alineatul (2).Cu toate acestea, dacă este necesar să se asigure conformarea acestor măsurări cu cerințele de la rubrica C din anexe, fiecare stat membru poate permite ca prelevările și măsurarea debitului să se efectueze într-un alt punct, situat înaintea celui în care se aplică valorile limită, cu condiția ca:- măsurările respective să ia în considerare toate apele evacuate din instalație, care ar putea să fie poluate cu substanțele respective;- verificările periodice să demonstreze că măsurările sunt întru totul reprezentative pentru cantitățile evacuate în punctul în care se aplică valorile limită sau că le sunt întotdeauna superioare.RUBRICA BObiectivele de calitate, termenele până la care acestea trebuie atinse și procedura de control pentru respectarea lor1. Pentru statele membre care pun în aplicare excepția prevăzută la articolul 6 alineatul (3) din Directiva 76/464/CEE, standardele de emisie pe care statele membre trebuie să le stabilească și să se asigure că sunt aplicate, în temeiul articolului 5 din respectiva directivă, trebuie prevăzute astfel încât să se respecte obiectivul sau obiectivele de calitate corespunzătoare dintre cele enumerate mai jos în zona afectată de evacuările de substanțe menționate la articolul 2 litera (a). Autoritatea competentă determină zona afectată în fiecare caz și selectează, dintre obiectivele de calitate enumerate în temeiul alineatelor (2) și (3), acel obiectiv sau acele obiective pe care le consideră adecvate, având în vedere destinația zonei afectate, ținând seama de faptul că obiectivul prezentei directive este de a elimina complet poluarea.2. Pentru a elimina poluarea, definită de Directiva 76/464/CEE, și în temeiul articolului 2 din respectiva directivă, se stabilesc la rubrica B din anexa II obiectivele de calitate și termenele până la care acestea trebuie atinse.3. Cu excepția cazurilor în care există alte precizări la rubrica B din anexa II, toate concentrațiile menționate ca obiective de calitate reprezintă media aritmetică a rezultatelor obținute pe parcursul unui an.4. Dacă se stabilesc mai multe obiective de calitate pentru apa dintr-o zonă, calitatea apelor trebuie să fie suficient de bună pentru a îndeplini fiecare dintre aceste obiective.5. Pentru fiecare autorizație acordată în aplicarea prezentei directive, autoritatea competentă precizează condițiile, normele de monitorizare și termenele limită pentru respectarea obiectivului sau a obiectivelor de calitate în cauză.6. În conformitate cu articolul 6 alineatul (3) din Directiva 76/464/CEE, statele membre raportează Comisiei, pentru fiecare obiectiv de calitate selectat și aplicat, cu privire la:- punctele de evacuare și mijloacele de dispersie;- zona în care se aplică obiectivul de calitate;- amplasarea punctelor de prelevare;- frecvența prelevării;- metodele de prelevare și de măsurare;- rezultatele obținute.7. Probele trebuie recoltate dintr-un punct care să fie suficient de aproape de punctul de evacuare, astfel încât să fie reprezentativ pentru calitatea mediului acvatic în zona afectată de evacuări, iar frecvența prelevării trebuie să fie suficientă pentru a pune în evidență eventualele modificări ale mediului acvatic, având în vedere, în special, variațiile naturale ale regimului hidrologic.RUBRICA CMetodele de măsurare de referință și limita de detecție1. În contextul prezentei directive se aplică definițiile din Directiva 79/869/CEE a Consiliului din 9 octombrie 1979 privind metodele de măsurare și frecvența prelevării de probe și a analizării apei de suprafață destinate preparării apei potabile în statele membre [1].2. Metodele de măsurare de referință pentru determinarea concentrațiilor substanțelor respective și limita de detecție pentru mediul respectiv sunt prevăzute la rubrica C din anexa II.3. Limita de detecție, acuratețea și precizia metodei pentru fiecare substanță sunt precizate la rubrica C din anexa II.4. Măsurarea debitului efluenților trebuie efectuată cu o acuratețe de ± 20 %.[1] JO L 271, 29.10.1979, p. 44.--------------------------------------------------19860612ANEXA IIDISPOZIȚII SPECIALE1. Pentru tetraclorura de carbon2. Pentru DDT3. Pentru pentaclorofenolNumerotarea substanțelor din lista cuprinsă în prezenta anexă corespunde listei celor 129 de substanțe din comunicarea transmisă de către Comisie Consiliului la 22 iunie 1982 [1].Substanțele inserate ulterior în prezenta anexă și care nu figurează pe lista mai sus menționată vor fi numerotate în ordinea cronologică a includerii pe listă, începând cu numărul 130.I. Dispoziții speciale cu privire la tetraclorura de carbon (nr. 13) [2]Nr. CAS 56-23-5 [3]Rubrica A (13): Valori limită pentru standardele de emisieTipul instalației industriale [4] [5] | Tipul valorii medii | Valori limită exprimate ca [6] | De respectat începând cu data de |greutate | concentrație |1.Producere de tetraclorură de carbon prin perclorurare | Lunar | (a)proces care implică spălare: 40 g CCl4 per tonă din totalul capacității de producție de CCl4 și percloretilenă | 1,5 mg/l | 1.1.1988 || (b)proces care nu implică spălare: 2,5 g/tonă | 1,5 mg/l || Zilnic | (a)proces care implică spălare: 80 g/tonă | 3 mg/l || (b)proces care nu implică spălare: 5 g/tonă | 3 mg/l |2.Producere de clormetani prin clorurarea metanului (inclusiv generarea electrolitică de clor la înaltă presiune) și din metanol | Lunar | 10 g CCl4 pe tonă de capacitate totală de producție de clormetani | 1,5 mg/l | 1.1.1988 || Zilnic | 20 g/tonă | 3 mg/l |3.Producere de CFC [7] | Lunar | — | — | — || Zilnic | — | — | — |Rubrica B (13): Obiective de calitate [8]Mediu | Obiectiv de calitate | Unitate de măsură | De respectat începând cu data de |Ape interioare de suprafață | 12 | μg/l CCl4 | 1.1.1988 |Ape de estuar |Ape litorale, altele decât apele de estuar |Ape teritoriale |Rubrica C (13): Metoda de măsurare de referință1. Metoda de măsurare de referință pentru detectarea prezenței tetraclorurii de carbon în efluenți și în apă este gaz-cromatografia.Dacă nivelurile concentrației sunt mai mici de 0,5 mg/l, trebuie să se utilizeze un detector sensibil, limita de detecție [9] fiind în acest caz de 0,1 μg/l. Pentru niveluri ale concentrației de peste 0,5 mg/l, se acceptă o limită de detecție [9] de 0,1 mg/l.2. Acuratețea și precizia metodei trebuie să fie de ± 50 % pentru o concentrație care este de două ori mai mare decât valoarea limitei de detecție [9].II. Dispoziții speciale pentru DDT (nr. 46) [1] Suma izomerilor 1,1,1-tricloro-2,2 bis (p-clorofenil) etan;1,1,1-tricloro-2 (o-clorofenil)-2- (p-clorofenil) etan;1,1,1-dicloro-2,2 bis (p-clorofenil) etilen și1,1,1-dicloro-2,2 bis (p-clorofenil) etan. [11]Nr. CAS 50-29-3 [3]STANDSTILL: Concentrația de DDT în mediul acvatic, sedimente și/sau moluște și/sau crustacee și/sau pești nu trebuie să crească în mod semnificativ în timp.Rubrica A (46): Valori limită pentru standardele de emisie [12] [13]Tipul instalației industriale [14] [15] | Tipul valorii medii | Valoare limită exprimată ca | De respectat începând cu data de |g/tonă de substanțe produse, tratate sau utilizate | mg/l de apă evacuată |Producere de DDT, inclusiv producerea acestor substanțe în același loc | Lunar | 8 | 0,7 | 1.1.1988 |Zilnic | 16 | 1,3 | 1.1.1988 |Lunar | 4 | 0,2 | 1.1.1991 |Zilnic | 8 | 0,4 | 1.1.1991 |Rubrica B (46): Obiective de calitateMediu | Obiectiv de calitate | Unitate de măsură | De respectat începând cu data de |Ape interioare de suprafață | 10 pentru izomerul para-para- DDT | μg/l | 1.1.1988 |Ape de estuar |Ape litorale, altele decât apele de estuar | 25 pentru DDT total |Ape teritoriale |Rubrica C (46):Metoda de măsurare de referință1. Metoda de măsurare de referință pentru detectarea prezenței DDT-ului în efluenți și în mediul acvatic este gaz-cromatografia cu detector cu captură de electroni după extragerea cu ajutorul unui solvent adecvat. Limita de detecție [9] pentru DDT total este de aproximativ 4 μg/l pentru mediul acvatic și de 1 μg/l pentru efluenți, în funcție de numărul de substanțe străine prezente în probă.2. Metoda de referință care trebuie folosită pentru detectarea DDT-ului în sedimente și în organisme este gaz-cromatografia cu detector cu captură de electroni după pregătirea adecvată a probelor. Limita de detecție [9] este de 1 μg/kg.3. Acuratețea și precizia metodei trebuie să fie de ± 50 % pentru o concentrație care reprezintă de două ori mai mare decât valoarea limitei de detecție [9].III. Dispoziții speciale pentru pentaclorofenol (nr. 102) [16] [17]Nr. CAS 87-86-5 [3]STANDSTILL: Concentrația de pentaclorofenol în sedimente și/sau moluște și/sau crustacee și/sau pești nu trebuie să crească în mod semnificativ în timp.Rubrica A (102): Valori limită pentru standardele de emisieTipul instalației industriale [18] [19] | Tipul valorii medii | Valoare limită exprimată ca | De respectat începând cu data de |g/tonă de substanțe produse/capacitate de utilizare | mg/l de apă evacuată |Producere de pentaclorofenat de sodiu prin hidroliza hexaclorbenzenului | Lunar | 25 | 1 | 1.1.1988 |Zilnic | 50 | 2 | 1.1.1988 |Rubrica B (102): Obiective de calitateMediu | Obiectiv de calitate | Unitate de măsură | De respectat începând cu data de |Ape interioare de suprafață | 2 | μg/l | 1.1.1988 |Ape de estuar |Ape litorale, altele decât apele de estuar |Ape teritoriale |Rubrica C (102):Metoda de măsurare de referință1. Metoda de măsurare de referință care trebuie folosită pentru detectarea prezenței pentaclorofenolului în efluenți și în mediul acvatic este cromatografia în fază lichidă la presiune înaltă sau gaz-cromatografia cu detector cu captură de electroni după extragerea cu ajutorul unui solvent adecvat. Limita de detecție [9] este de 2 μg/l pentru efluenți și de 0,1 μg/l pentru mediul acvatic.2. Metoda de referință pentru detectarea pentaclorofenolului în sedimente și în organisme este cromatografia în fază lichidă la presiune înaltă sau gaz-cromatografia cu detector cu captură de electroni după pregătirea adecvată a probelor. Limita de detecție [9] este de 1 μg/kg.3. Acuratețea și precizia metodei trebuie să fie de ± 50 % pentru o concentrație care este de două ori mai mare decât valoarea limitei de detecție [9].[1] JO C 176, 14.7.1982, p. 3.[2] Articolul 5 se aplică în special utilizării de tetraclorură de carbon în spălătoriile industriale.[3] Număr CAS (Chemical Abstract Service).[4] Dintre instalațiile industriale menționate la rubrica A punctul 3 din anexa I, se face referire în special la instalațiile care utilizează tetraclorura de carbon ca solvent.[5] Dacă evacuările anuale nu depășesc 30 kg pe an, se poate introduce o procedură de control simplificată.[6] Având în vedere volatilitatea tetraclorurii de carbon și pentru a se asigura respectarea dispozițiilor articolului 3 alineatul (6), în cazul proceselor care implică agitarea în aer liber a efluenților care conțin tetraclorură de carbon, statele membre solicită conformarea la valorile limită din amonte de instalația respectivă; statele membre asigură luarea în calcul a tuturor apelor care ar putea fi poluate.[7] În prezent, nu este posibil să se adopte valori limită pentru acest sector. Consiliul adoptă astfel de valori limită într-o etapă ulterioară, hotărând la propunerea Comisiei.[9] "Limita de detecție" xg a unei substanțe date este cea mai mică cantitate care poate fi determinată cantitativ într-o probă, pe baza unei anumite metode de lucru, și care poate fi diferită de zero.[11] Articolul 5 se aplică DDT-ului dacă se identifică alte surse decât cele menționate în prezenta anexă.[16] Compusul chimic 2,3,4,5,6-pentacloro-1-hidroxibenzen și sărurile acestuia.[17] Articolul 5 se aplică pentaclorofenolului, în special utilizării acestuia în tratarea lemnului.--------------------------------------------------