title: Directiva 2000/46/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 18 septembrie 2000 privind inițierea, exercitarea și supravegherea prudențială a activității instituțiilor de bani electronici

text:
               06/Volumul 04

               RO

               Jurnalul Ofícial al Uniunii Europene

               15

         32000L0046

               L 275/39

               JURNALUL OFÍCIAL AL UNIUNII EUROPENE

      DIRECTIVA 2000/46/CE A PARLAMENTULUI EUROPEAN ȘI A CONSILIULUI

   din 18 septembrie 2000
   privind inițierea, exercitarea și supravegherea prudențială a activității instituțiilor de bani electronici
   PARLAMENTUL EUROPEAN ȘI CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,
   având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Europene, în special articolul 47 alineatul (2) prima și a treia teză,
   având în vedere propunerea Comisiei (1),
   având în vedere avizul Comitetului Economic și Social (2),
   având în vedere avizul Băncii Centrale Europene (3),
   hotărând în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 251 din tratat (4),
   întrucât:

               (1)

               Instituțiile de credit în sensul articolului 1 punctul 1 primul paragraf litera (b) din Directiva 2000/12/CE (5) au un domeniu de activitate limitat.

               (2)

               Este necesar să se ia în considerare caracteristicile specifice ale acestor instituții și să se prevadă măsurile adecvate necesare pentru coordonarea și armonizarea actelor cu putere de lege și actelor administrative ale statelor membre referitoare la inițierea, exercitarea și supravegherea prudențială a activității instituțiilor de bani electronici.

               (3)

               În sensul prezentei directive, banii electronici pot fi considerați ca un substitut electronic al monedelor și bancnotelor, care se stochează pe un dispozitiv electronic, cum ar fi un card electronic sau o memorie de calculator și care sunt destinați, în general, scopului de a efectua plăți electronice cu valori limitate.

               (4)

               Abordarea adoptată este adecvată pentru a realiza numai armonizarea esențială necesară și suficientă pentru a asigura recunoașterea reciprocă a autorizării și supravegherii prudențiale a instituțiilor de bani electronici, făcând posibilă acordarea unei singure autorizații, recunoscute în întreaga Comunitate și concepute pentru a asigura încrederea posesorului și aplicarea principiului de supraveghere prudențială a statului membru de origine.

               (5)

               În contextul mai larg al evoluției rapide a comerțului electronic, este de dorit să se prevadă un cadru de reglementare care să permită exploatarea tuturor avantajelor potențiale ale banilor electronici și care să evite în special impietarea inovațiilor tehnologice. Astfel, prezenta directivă introduce un cadru juridic neutru din punct de vedere tehnologic care armonizează supravegherea prudențială a instituțiilor de bani electronici, în așa măsură încât să le garanteze o gestionare bună și prudentă și, mai ales, integritatea financiară.

               (6)

               Instituțiile de credit, în temeiul punctului 5 din anexa I la Directiva 2000/12/CE, sunt deja autorizate să emită și să administreze mijloace de plată, inclusiv bani electronici și să exercite aceste activități în întreaga Comunitate, în cadrul recunoașterii reciproce și al sistemului de supraveghere prudențială globală, care le este aplicabil în conformitate cu directivele bancare europene.

               (7)

               Introducerea unui regim de supraveghere prudențială distinct pentru instituțiile de bani electronici, care, deși modelat conform regimului de supraveghere prudențială aplicabil altor instituții de credit și Directivei 2000/12/CE, exceptând titlul V, capitolele 2 și 3 în special, diferă de regimul respectiv, este justificată și de dorit deoarece emisiunea de bani electronici nu constituie în sine, având în vedere caracterul specific de substitut electronic al monedelor și bancnotelor, o activitate de primire a unui depozit, în conformitate cu articolul 3 din Directiva 2000/12/CE, în cazul în care fondurile primite sunt imediat schimbate în bani electronici.

               (8)

               Primirea de fonduri de la public în schimbul banilor electronici, care rezultă într-un sold creditor în cont deschis la instituția emitentă, constituie primirea unor depozite sau a altor fonduri rambursabile în sensul Directivei 2000/12/CE.

               (9)

               Este necesar ca banii electronici să fie rambursabili pentru a asigura încrederea posesorului. Rambursabilitatea nu implică, în sine, că fondurile primite în schimbul banilor electronici sunt considerate ca depozite sau alte fonduri rambursabile în sensul Directivei 2000/12/CE.

               (10)

               Rambursabilitatea ar trebui să fie întotdeauna înțeleasă ca fiind în valoare nominală.

               (11)

               Pentru a răspunde unor riscuri specifice legate de emisiunea de bani electronici, ar trebui ca acest regim de supraveghere prudențială să fie mai orientat și, prin aceasta, mai puțin complex decât regimul de supraveghere prudențială aplicat instituțiilor de credit, mai ales în ce privește cerințele reduse privind capitalul inițial și neaplicarea Directivei 93/6/CEE (6) și a titlului V capitolul 2 secțiunile II și III din Directiva 2000/12/CE.

               (12)

               Cu toate acestea, este necesar să se mențină un spațiu de acțiune echitabil între instituțiile de bani electronici și alte instituții de credit ce emit bani electronici și, prin aceasta, să se asigure o concurență echitabilă între mai multe instituții spre avantajul posesorilor. Acest lucru se poate realiza deoarece caracteristicile mai puțin complexe menționate anterior ale regimului de supraveghere prudențială care se aplică instituțiilor de bani electronici sunt compensate prin dispoziții mai severe decât cele care se aplică altor instituții de credit, mai ales în ceea ce privește restricțiile privind activitățile pe care instituțiile de bani electronici le pot exercita și, în special, limitările dictate de prudență impuse investițiilor lor, al căror scop este de a asigura că obligațiile lor financiare legate de banii electronici în circulație sunt susținute permanent de active suficient de lichide cu grad scăzut de risc.

               (13)

               Până la armonizarea supravegherii prudențiale a activităților subcontractate ale instituțiilor de credit, este necesar ca instituțiile de bani electronici să dispună de proceduri de gestionare și control adecvate și prudente. În vederea posibilității pe care întreprinderi care nu sunt supuse unei supravegheri prudente o au de a exercita funcții operaționale și alte funcții auxiliare legate de emisiunea de bani electronici, este esențial ca instituțiile de bani electronici să fie dotate cu structuri interne care să corespundă riscurilor financiare și nefinanciare la care sunt expuse.

               (14)

               Emisiunea de bani electronici poate afecta stabilitatea sistemului financiar și funcționarea fără probleme a sistemelor de plată. Este necesară o strânsă cooperare în evaluarea integrității sistemelor de bani electronici.

               (15)

               Este necesar să se acorde autorităților competente posibilitatea de a excepta de la câteva sau de la toate cerințele impuse de prezenta directivă instituțiile de bani electronici care funcționează numai pe teritoriul propriului stat membru.

               (16)

               Adoptarea prezentei directive constituie cel mai potrivit mijloc de a atinge obiectivele dorite. Prezenta directivă se limitează la minimumul necesar pentru a atinge aceste obiective și nu depășește ceea ce este necesar în acest sens.

               (17)

               Ar trebui să se prevadă revizuirea prezentei directive în funcție de experiența dobândită privind piața și protecția posesorilor de bani electronici.

               (18)

               Comitetul consultativ în domeniul bancar a fost consultat cu privire la adoptarea prezentei directive,

         ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
   Articolul 1
   Domeniul de aplicare, definițiile și limitarea activităților
   (1)   Prezenta directivă se aplică instituțiilor de bani electronici.
   (2)   Nu se aplică instituțiilor menționate la articolul 2 alineatul (3) din Directiva 2000/12/CE.
   (3)   În sensul prezentei directive:

               (a)

               „instituțiile de bani electronici” înseamnă o întreprindere sau orice altă persoană juridică, diferită de instituția de credit definită la articolul 1 punctul 1 primul paragraf litera (a) din Directiva 2000/12/CE, care emite mijloace de plată sub forma banilor electronici;

               (b)

               „banii electronici” înseamnă o valoare monetară care reprezintă o creanță asupra emitentului și care este:

                           (i)

                           stocată pe un dispozitiv electronic;

                           (ii)

                           emisă la primirea de fonduri reprezentând o valoare egală cu cel puțin valoarea monetară emisă;

                           (iii)

                           acceptată ca un mijloc de plată de către întreprinderi, altele decât cea emitentă.

         (4)   Statele membre interzic persoanelor sau întreprinderilor care nu sunt instituții de credit în sensul articolului 1 punctul 1 primul paragraf din Directiva 2000/12/CE, să exercite, cu titlu profesional, activitatea de emisiune de bani electronici.
   (5)   Activitățile comerciale ale instituțiilor de bani electronici, altele decât emisiunea de bani electronici se limitează la:

               (a)

               furnizarea de servicii financiare sau nefinanciare strâns legate, precum gestionarea banilor electronici prin exercitarea unor funcții operaționale și auxiliare legate de emisiunea sa și emisiunea și gestionarea altor mijloace de plată, cu excluderea acordării vreunei forme de creditare și

               (b)

               stocarea datelor pe dispozitivul electronic în numele altor întreprinderi sau instituții publice.

         Instituțiile de bani electronici nu dețin nici o participație în alte întreprinderi, exceptând cazul în care întreprinderile respective exercită funcții operaționale sau auxiliare legate de bani electronici emiși sau distribuiți de către instituția în cauză.
   Articolul 2
   Aplicarea directivelor din domeniul bancar
   (1)   În afara cazurilor în care se menționează altfel, numai trimiterile la instituțiile de credit din Directiva 91/308/CEE (7) și Directiva 2000/12/CE, cu excepția titlului V capitolul 2 din aceasta, se aplică instituțiilor de bani electronici.
   (2)   Articolele 5, 11, 13, 19, 20 alineatul (7), articolele 51 și 59 din Directiva 2000/12/CE nu se aplică. Sistemul de recunoaștere reciprocă prevăzut în Directiva 2000/12/CE nu se aplică activităților instituțiilor de bani electronici, altele decât emisiunea de bani electronici.
   (3)   Primirea de fonduri în sensul articolului 1 alineatul (3) litera (b) punctul (ii) nu constituie un depozit sau alte fonduri rambursabile în conformitate cu articolul 3 din Directiva 2000/12/CE, dacă fondurile primite se schimbă imediat cu bani electronici.
   Articolul 3
   Rambursabilitatea
   (1)   Un posesor de bani electronici poate, în timpul perioadei de valabilitate, să solicite emitentului să îi restituie la valoarea nominală în monede și bancnote sau printr-un transfer într-un cont fără alte taxe decât acelea strict necesare pentru efectuarea operațiunii respective.
   (2)   Contractul dintre emitent și posesor stabilește precis condițiile de rambursare.
   (3)   Contractul poate prevedea un prag minim pentru rambursare. Pragul nu poate fi mai mare de 10 euro.
   Articolul 4
   Cerințele privind capitalul inițial și fondurile proprii permanente
   (1)   Instituțiile de bani electronici au un capital inițial definit la articolul 34 alineatul (2) primul și al doilea paragraf din Directiva 2000/12/CE, de cel puțin 1 milion de euro. Fără să aducă atingere alineatelor (2) și (3), fondurile lor proprii, definite în Directiva 2000/12/CE, nu scad sub valoarea respectivă.
   (2)   Instituțiile de bani electronici au oricând fonduri proprii care sunt egale cu sau mai mari decât 2 % din cea mai mare dintre următoarele valori: valoarea curentă sau valoarea medie, în cursul celor șase luni anterioare, din totalul obligațiilor financiare legate de banii electronici în circulație.
   (3)   În cazul în care o instituție de bani electronici nu are șase luni de activitate, din ziua în care a început, aceasta deține fonduri proprii care sunt egale cu sau mai mari decât 2 % din cea mai mare dintre următoarele valori: valoarea curentă sau valoarea totală prevăzută pentru șase luni a obligațiilor financiare legate de banii electronici în circulație. Valoarea totală, prevăzută pentru șase luni, a obligațiilor financiare ale instituției legate de banii electronici în circulație este evidențiată de planul de afaceri, după o eventuală ajustare a planului, solicitată de către autoritățile competente.
   Articolul 5
   Limitările investițiilor
   (1)   Instituțiile de bani electronici au investiții de o valoare egală cu cel puțin obligațiile lor financiare legate de banii electronici în circulație, numai în următoarele active:

               (a)

               active care, în conformitate cu articolul 43 alineatul (1) litera (a) punctele 1, 2, 3 și 4 și articolul 44 alineatul (1) din Directiva 2000/12/CE, atrag o ponderare zero a riscului de credit și care sunt suficient de lichide;

               (b)

               depozite la vedere la instituțiile de credit din zona A definite în Directiva 2000/12/CE și

               (c)

               titluri de creanță care sunt:

                           (i)

                           suficient de lichide;

                           (ii)

                           nereglementate de alineatul (1) litera (a);

                           (iii)

                           recunoscute de către autoritățile competente ca elemente eligibile în sensul articolului 2 alineatul (12) din Directiva 93/6/CEE și

                           (iv)

                           emise de către întreprinderi distincte de cele care au o participație calificată, în sensul articolului 1 din Directiva 2000/12/CE, în instituția de bani electronici în cauză sau care trebuie să fie incluse în conturile consolidate ale acelor întreprinderi care dețin o participație calificată.

         (2)   Investițiile menționate la alineatul (1) literele (b) și (c) nu pot depăși de 20 de ori fondurile proprii ale instituției de bani electronici în cauză și sunt supuse unor limitări care sunt cel puțin la fel de stricte ca și cele care se aplică instituțiilor de credit în conformitate cu titlul V, capitolul 2 secțiunea III din Directiva 2000/12/CE.
   (3)   În scopul acoperirii riscurilor pieței asociate emisiunii de bani electronici și investițiilor menționate la alineatul (1), instituțiile de bani electronici pot utiliza posturi din afara bilanțului suficient de lichide legate de rata dobânzii și de rata de schimb sub forma unor instrumente derivate tranzacționate la bursă (de exemplu, nu instrument derivat cotat pe piața extrabursieră), dacă acestea sunt supuse unor cerințe privind marja zilnică sau contractele de rată de schimb de o durată inițială de 14 zile calendaristice sau mai puțin. Utilizarea instrumentelor derivate în conformitate cu prima teză este admisibilă numai dacă obiectivul urmărit este eliminarea totală a riscurilor pieței și, în măsura în care acest lucru este posibil, se atinge acest obiectiv.
   (4)   Statele membre impun limitări adecvate pentru riscurile pieței cu care se pot confrunta instituțiile de bani electronici datorită investițiilor menționate la alineatul (1).
   (5)   În sensul aplicării alineatului (1), activele se evaluează la cea mai scăzută valoare dintre prețul de achiziție sau valoarea de piață.
   (6)   În cazul în care valoarea activelor menționate la alineatul (1) scade sub valoarea obligațiilor financiare legate de banii electronici în circulație, autoritățile competente asigură că instituția de bani electronici în cauză adoptă măsurile adecvate pentru a remedia situația cât mai repede posibil. În acest scop și numai pentru o perioadă limitată, autoritățile competente pot autoriza instituția în cauză să își acopere obligațiile financiare legate de banii electronici în circulație cu active diferite de cele menționate la alineatul (1) până la o valoare mai mică decât 5 % din aceste obligații sau, dacă este mai redusă, decât valoarea totală a fondurilor proprii ale instituției respective.
   Articolul 6
   Verificarea cerințelor specifice de către autoritățile competente
   Autoritățile competente asigură că se efectuează calculele care justifică respectarea articolelor 4 și 5 de cel puțin două ori pe an de către instituțiile de bani electronici, ce comunică rezultatele acestora, precum și orice date necesare autorităților competente sau de către autoritățile competente, utilizând datele furnizate de către instituțiile de bani electronici.
   Articolul 7
   Gestionarea eficientă și prudentă
   Instituțiile de bani electronici dispun de o gestionare și proceduri administrative și contabile eficiente și prudente, precum și de mecanisme de control intern adecvate. Acestea ar trebui să corespundă riscurilor financiare și nefinanciare la care este expusă instituția, inclusiv riscuri tehnice și procedurale, precum și riscuri legate de cooperarea ei cu orice întreprindere care exercită funcții operaționale sau alte funcții auxiliare corespunzătoare activităților sale.
   Articolul 8
   Exceptări
   (1)   Statele membre pot permite autorităților lor competente să excepteze instituțiile de bani electronici de la aplicarea unora sau a tuturor dispozițiilor prezentei directive și de la aplicarea Directivei 2000/12/CE, în cazurile în care:

               (a)

               toate activitățile comerciale menționate la articolul 1 alineatul (3) litera (a) din prezenta directivă ale instituției generează o valoare totală a obligațiilor financiare legate de banii electronici în circulație care în mod normal nu depășește 5 milioane de euro și niciodată nu depășește 6 milioane de euro sau

               (b)

               banii electronici emiși de către instituție sunt acceptați ca un mijloc de plată numai de către sucursale ale instituției respective care exercită funcții operaționale și alte funcții auxiliare aferente banilor electronici emiși sau distribuiți de către instituția în cauză, orice întreprindere mamă a instituției în cauză sau orice altă sucursală a întreprinderii mamă sau

               (c)

               banii electronici emiși de către instituție sunt acceptați ca un mijloc de plată numai de către un număr limitat de întreprinderi, care se pot distinge în mod evident prin:

                           (i)

                           situarea lor în aceeași incintă sau în altă arie limitată sau

                           (ii)

                           relația lor strânsă financiară sau comercială cu instituția emitentă, cum ar fi un sistem comun de comercializare sau distribuție.

         Acordurile contractuale pe baza cărora se emit bani electronici trebuie să prevadă că dispozitivul electronic de stocare la dispoziția posesorilor în vederea efectuării plăților are o capacitate maximă de stocare de cel mult 150 euro.
   (2)   O instituție de bani electronici căreia i s-a acordat o exceptare în conformitate cu alineatul (1) nu beneficiază de regimul de recunoaștere reciprocă prevăzut de Directiva 2000/12/CE.
   (3)   Statele membre solicită ca toate instituțiile de bani electronici care au fost exceptate de la aplicarea prezentei directive și a Directivei 2000/12/CE să prezinte periodic un raport privind activitățile lor, precum și valoarea totală a obligațiilor financiare legate de banii electronici.
   Articolul 9
   Drepturi dobândite
   Instituțiile de bani electronici care intră sub incidența prezentei directive și care și-au început activitatea în conformitate cu dispozițiile în vigoare în statul membru în care își au sediul central, înainte de data intrării în vigoare a dispozițiilor adoptate în conformitate cu prezenta directivă sau de data menționată la articolul 10 alineatul (1), oricare dintre aceste date este mai devreme, se presupun a fi autorizate. Statele membre obligă asemenea instituții de bani electronici să prezinte toate informațiile relevante autorităților competente pentru a le permite să evalueze, în termen de șase luni de la data intrării în vigoare a dispozițiilor adoptate în conformitate cu prezenta directivă, în cazul în care instituțiile îndeplinesc cerințele prezentei directive, ce măsuri trebuie adoptate pentru a asigura respectarea acestor cerințe, sau în care este oportună o retragere a autorizației. În cazul în care respectarea acestor cerințe nu se asigură în termen de șase luni de la data menționată la articolul 10 alineatul (1), instituția de bani electronici nu beneficiază de recunoașterea reciprocă după acea dată.
   Articolul 10
   Punerea în aplicare
   (1)   Statele membre pun în aplicare actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive până la 27 aprilie 2002. Statele membre informează de îndată Comisia cu privire la aceasta.
   Atunci când statele membre adoptă aceste acte, acestea cuprind o trimitere la prezenta directivă sau sunt însoțite de o asemenea trimitere la data publicării lor oficiale. Statele membre stabilesc modalitatea de efectuare a acestei trimiteri.
   (2)   Comisiei îi sunt comunicate de către statele membre textele principalelor dispoziții de drept intern, pe care le adoptă în domeniul reglementat de prezenta directivă.
   Articolul 11
   Revizuirea
   Până la 27 aprilie 2005, Comisia prezintă Parlamentului European și Consiliului un raport privind aplicarea prezentei directive, în special privind:

               —

               măsurile adoptate pentru a proteja posesorii de bani electronici, inclusiv o posibilă necesitate de a introduce un sistem de garantare;

               —

               cerințele privind capitalul;

               —

               exceptările și

               —

               posibila necesitate de a interzice plata dobânzilor pentru fondurile primite în schimbul banilor electronici,

         însoțit, după caz, de o propunere de revizuire.
   Articolul 12
   Intrarea în vigoare
   Prezenta directivă intră în vigoare în ziua publicării în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene.

   Articolul 13
   Prezenta directivă se adresează statelor membre.

      Adoptată la Bruxelles, 18 septembrie 2000.

            Pentru Parlamentul European

            Președintele

         N. FONTAINE

            Pentru Consiliu

            Președintele

         H. VÉDRINE

      (1)  JO C 317, 15.10.1998, p. 7.

      (2)  JO C 101, 12.4.1999, p. 64.

      (3)  JO C 189, 6.7.1999, p. 7.

      (4)  Avizul Parlamentului European din 15 aprilie 1999 (JO C 219, 30.7.1999, p. 415), confirmat la 27 octombrie 1999, Poziția comună a Consiliului din 29 noiembrie 1999 (JO C 26, 28.1.2000, p. 1) și Decizia Parlamentului European din 11 aprilie 2000 (nepublicată încă în Jurnalul Oficial). Decizia Consiliului din 16 iunie 2000.

      (5)  Directiva 2000/12/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 20 martie 2000 privind inițierea și exercitarea activității instituțiilor de credit (JO L 126, 26.5.2000, p. 1), Directivă modificată ultima dată de Directiva 2000/28/CE (JO L 275, 27.10.2000, p. 37).

      (6)  Directiva 93/6/CEE a Consiliului din 15 martie 1993 privind rata de adecvare a capitalului întreprinderilor de investiții și a instituțiilor de credit (JO L 141, 11.6.1993, p. 1), Directivă modificată ultima dată de Directiva 98/33/CE (JO L 204, 21.7.1998, p. 29).

      (7)  Directiva 91/308/CEE a Consiliului din 10 iunie 1991 privind prevenirea utilizării sistemului financiar în scopul spălării banilor (JO L 166, 28.6.1991, p. 77).


title: Directiva 94/57/CE a Consiliului din 22 noiembrie 1994 privind normele și standardele comune pentru organismele cu rol de inspecție și control al navelor, precum și pentru activitățile în domeniu ale administrațiilor maritime

text:
               07/Volumul 03

               RO

               Jurnalul Ofícial al Uniunii Europene

               142

         31994L0057

               L 319/20

               JURNALUL OFÍCIAL AL UNIUNII EUROPENE

      DIRECTIVA 94/57/CE A CONSILIULUI

   din 22 noiembrie 1994
   privind normele și standardele comune pentru organismele cu rol de inspecție și control al navelor, precum și pentru activitățile în domeniu ale administrațiilor maritime
   CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,
   având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Europene, în special articolul 84 alineatul (2),
   având în vedere propunerea Comisiei (1),
   având în vedere avizul Comitetului Economic și Social (2),
   hotărând în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 189c din tratat (3),
   întrucât, în rezoluția sa din 8 iunie 1993 privind o politică comună în domeniul siguranței maritime, Consiliul a stabilit ca obiectiv eliminarea din apele comunitare a tuturor navelor care nu se conformează standardelor, considerând ca prioritare acțiunile Comunității privind asigurarea aplicării efective și unitare a normelor internaționale, prin elaborarea unor standarde comune pentru societățile de clasificare (4);
   întrucât siguranța maritimă și prevenirea poluării marine pot fi ameliorate în mod eficient prin aplicarea strictă a convențiilor, rezoluțiilor și codurilor internaționale, urmărindu-se în același timp obiectivul liberei prestări de servicii;
   întrucât revine statului de pavilion și a statului portuar răspunderea de a controla dacă navele respectă standardele unitare internaționale în materie de siguranță maritimă și de prevenire a poluării marine;
   întrucât este responsabilitatea statelor membre de a elibera certificate internaționale de siguranță maritimă și de prevenire a poluării marine prevăzute de convenții, cum ar fi Convenția SOLAS privind siguranța vieții pe mare din 1974, Convenția din 1966 privind liniile de încărcare (LL 66), precum și Convenția MARPOL privind prevenirea poluării marine de către nave din 1973 și protocolul aferent din 1978 și, de asemenea, de a asigura aplicarea dispozițiilor acestor convenții;
   întrucât, în temeiul acestor convenții, toate statele membre pot autoriza organismele tehnice, în diferite proporții, să certifice conformitatea cu aceste dispoziții și le pot delega să elibereze certificate de siguranță;
   întrucât la nivel mondial un mare număr de societăți de clasificare nu sunt în măsură să aplice corespunzător normele sau fiabilitatea atunci când acționează în numele administrațiilor naționale, având în vedere că ele nu dispun de structurile și experiența necesare pentru a fi considerate fiabile și a putea îndeplini atribuțiile ce le revin la un înalt nivel de profesionalism;
   întrucât obiectivul de a aplica standarde corespunzătoare societăților de clasificare nu poate fi îndeplinit integral de către statele membre care acționează individual și poate fi mai bine realizat la nivel comunitar;
   întrucât cel mai bun mod de acțiune îl constituie o directivă a Consiliului care să stabilească criteriile minime de recunoaștere a organismelor dar, în același timp, fiind lăsate la aprecierea statelor membre recunoașterea propriu-zisă, modalitățile de punere în practică și punerea în aplicare a directivei;
   întrucât standardele EN 45004 și EN 29001 coroborate cu standardele Asociației Internaționale a Societăților de Clasificare (AISC) reprezintă garanția corespunzătoare în ceea ce privește calitatea performanței acestor organisme;
   întrucât eliberarea Certificatului de siguranță a radiocomunicațiilor pentru navele comerciale poate fi încredințată organismelor private care dispun de experiență suficientă și de personal calificat;
   întrucât organismele care doresc să fie recunoscute în sensul prezentei directive trebuie să prezinte statelor membre informații și dovezi exhaustive privind conformitatea lor cu criteriile minime, iar statele membre trebuie să notifice Comisiei și celorlalte state membre organismele recunoscute;
   întrucât Comisia poate să acorde o recunoaștere pe o perioadă de trei ani acelor organisme care nu îndeplinesc criteriile din anexă care stabilesc numărul și tonajul minim la navele clasificate, precum și numărul minim de inspectori exclusivi, dar care îndeplinesc celelalte criterii; întrucât aceste organisme ar trebui să beneficieze de o prelungire la finele perioadei de trei ani în cazul în care îndeplinesc în continuare aceleași criterii; întrucât efectele recunoașterii pe trei ani ar trebui să se limiteze la statul membru solicitant doar pentru perioada respectivă;
   întrucât instituirea pieței interne implică libera circulație a serviciilor, astfel încât organismele care îndeplinesc un ansamblu de criterii comune care le garantează profesionalismul și fiabilitatea să nu fie împiedicate să-și ofere serviciile în Comunitate, cu condiția ca un stat membru să fi decis delegarea atribuțiilor statutare; întrucât statul membru respectiv poate, totuși, să restrângă numărul organismelor pe care le autorizează în funcție de necesitățile sale, stabilite în mod transparent și obiectiv, sub rezerva controlului exercitat de Comisie prin proceduri de comitologie;
   întrucât punerea în aplicare a principiului libertății de a presta servicii de inspecție și de control al navelor ar putea fi progresivă, dar fără a se depăși termenul stabilit;
   întrucât o mai mare participare a administrațiilor naționale la controlul navelor la eliberarea certificatelor aferente este necesară pentru a se asigura deplina conformitate cu normele internaționale de siguranță, chiar dacă statele membre se bazează pe organisme externe care să îndeplinească atribuțiile statutare; întrucât ar trebui, prin urmare, să se stabilească o relație de lucru strânsă între administrații și organisme, ceea ce poate presupune ca organismul să aibă o reprezentare locală pe teritoriul statului membru în numele căruia își îndeplinește atribuțiile;
   întrucât ar trebui să se înființeze un comitet de reglementare pentru a asista Comisia în efortul ei de a garanta aplicarea efectivă a normelor de siguranță maritimă și de mediu existente, ținând-se cont, în același timp, de procedurile naționale de ratificare;
   întrucât Comisia trebuie să hotărască în conformitate cu procedura stabilită la articolul 13 pentru a ține seama de progresele realizate în forurile internaționale și pentru a actualiza criteriile minime;
   întrucât pe baza informațiilor furnizate în conformitate cu articolul 11 de către statele membre referitoare la performanțele organismelor care își desfășoară activitatea în numele lor, Comisia, hotărând în conformitate cu articolul 13, va decide dacă va cere statelor membre să retragă recunoașterea organismelor recunoscute care nu mai îndeplinesc criteriile minime comune;
   întrucât, cu toate acestea, statele membre trebuie să aibă posibilitatea de a suspenda autorizația acordată unui organism pe motive de risc major pentru siguranța maritimă sau pentru mediu; întrucât Comisia decide fără întârziere, conform procedurii menționate, dacă este necesar să se abroge măsura națională respectivă;
   întrucât fiecare stat membru ar trebui să evalueze periodic performanțele organismelor care acționează în numele său și să furnizeze Comisiei și celorlalte state membre informații precise referitoare la aceste performanțe;
   întrucât statele membre, în calitate de autorități portuare, au obligația de a ameliora condițiile de siguranță și prevenirea poluării în apele comunitare prin inspectarea cu prioritate a navelor ale căror certificate au fost eliberate de organismele care nu respectă criteriile comune, asigurând astfel că navele care arborează pavilionul unui stat terț nu beneficiază de un tratament mai favorabil;
   întrucât procedura de decizie a comitetului ar trebui să fie procedura III A de la articolul 2 din Decizia 87/373/CEE a Consiliului din 13 iulie 1987 de stabilire a procedurii de exercitare a competenței de execuție conferită Comisiei (5);
   întrucât societățile de clasificare trebuie să actualizeze și să pună în aplicare standardele tehnice în vederea armonizării normelor de siguranță și aplicării unitare a normelor internaționale în cadrul Comunității;
   întrucât în prezent nu există standarde internaționale unitare pe care să le îndeplinească navele în etapa de construcție și pe tot timpul funcționării lor în ceea ce privește corpul navei, mașinile, instalațiile electrice și de control; întrucât astfel de standarde pot fi stabilite în conformitate cu normele societăților de clasificare recunoscute sau cu standarde echivalente stabilite de administrațiile naționale în conformitate cu procedura stabilită în Directiva 83/189/CEE a Consiliului din 28 martie 1983 care prevede procedura de informare în materie de standarde și reglementări tehnice (6),
   ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
   Articolul 1
   Prezenta directivă stabilește măsurile care trebuie respectate de către statele membre și de către organismele cu atribuții de inspecție, control și certificare a navelor din punct de vedere al conformității cu dispozițiile convențiilor internaționale privind siguranța maritimă și prevenirea poluării marine, concomitent cu promovarea liberei prestări de servicii. Acest proces include elaborarea și aplicarea, în temeiul convențiilor internaționale, a cerințelor de siguranță referitoare la corpul navei, mașini, instalații electrice și de control de la bordul navelor.
   Articolul 2
   În înțelesul prezentei directive:

               (a)

               „navă” înseamnă o navă aflată sub incidența convențiilor internaționale;

               (b)

               „navă care arborează pavilionul unui stat membru” înseamnă o navă înregistrată într-un stat membru și care arborează pavilionul acestui stat membru în conformitate cu legislația acestuia, inclusiv navele înregistrate în Euros, dacă registrul respectiv a fost aprobat de Consiliu. Navele care nu corespund acestei definiții sunt asimilate navelor care arborează pavilionul unei țări terțe;

               (c)

               „inspecții și controale” înseamnă inspecțiile și controalele care sunt obligatorii prin convențiile internaționale;

               (d)

               „convenții internaționale” înseamnă Convenția internațională din 1974 privind siguranța vieții pe mare, Convenția internațională din 1966 privind liniile de încărcare și Convenția internațională din 1973/1978 pentru prevenirea poluării de către nave, precum și protocoalele și modificările aduse acestor convenții și codurile conexe în vigoare la data adoptării prezentei directive, cu caracter obligatoriu în toate statele membre;

               (e)

               „organism” înseamnă o societate de clasificare sau orice alt organism privat care efectuează pentru o administrație lucrări de evaluare a siguranței;

               (f)

               „organism recunoscut” înseamnă un organism agreat în conformitate cu articolul 4;

               (g)

               „autorizație” înseamnă un act prin care un stat membru garantează autorizarea sau deleagă aceste competențe unui organism recunoscut;

               (h)

               „certificat” înseamnă un certificat eliberat de un stat membru sau în numele unui stat membru în conformitate cu convențiile internaționale;

               (i)

               „certificat de clasificare” înseamnă un document eliberat de o societate de clasificare, prin care se atestă că nava corespunde din punct de vedere al structurii și mecanic să fie utilizată într-un anume scop și pentru anumite servicii în conformitate cu normele și regulamentele stabilite de această societate;

               (j)

               „certificat de siguranță a sistemelor de radiocomunicații ale navelor comerciale” înseamnă certificatul introdus de regulamentele Solas 74/78 modificate, adoptate de OMI, care include, în timpul unei perioade de tranziție care se încheie la 1 februarie 1999, certificatul de siguranță a comunicațiilor radiotelegrafice pentru navele comerciale și certificatul de siguranță a comunicațiilor radiotelefonice pentru navele comerciale;

               (k)

               „locația” se referă la locul unde se află sediul social, administrația centrală sau locul în care un organism își desfășoară obiectul principal de activitate.

         Articolul 3
   (1)   La asumarea responsabilităților și obligațiilor rezultate din convențiile internaționale, statele membre se asigură că administrațiile lor competente pot asigura aplicarea corectă a dispozițiilor din convențiile internaționale, în special în ceea ce privește inspectarea și controlul navelor și eliberarea de certificate și de certificate de scutire.
   (2)   În cazul în care, în înțelesul alineatului (1), un stat membru hotărăște în ceea ce privește navele care navighează sub pavilionul lui:

               (i)

               să autorizeze organismele să preia integral sau parțial inspecțiile și controalele privind certificatele, inclusiv certificatele pentru evaluarea conformității cu articolul 14 și, dacă este cazul, să emită sau să reînnoiască certificatele aferente; sau

               (ii)

               să se bazeze pe organisme să preia integral sau parțial inspecțiile și controalele menționate la litera (i),

         statul membru conferă aceste competențe numai organismelor recunoscute.
   Administrația competentă aprobă în toate cazurile prima eliberare a certificatelor de scutire.
   Totuși, în ceea ce privește certificatul de siguranță a comunicațiilor radio pentru navele comerciale, aceste obligații pot fi conferite unui organism privat recunoscut de o administrație competentă cu experiență și personal calificat să îndeplinească în numele acesteia activitatea de evaluare a siguranței în comunicarea radio.
   (3)   Prezentul articol nu se referă la certificarea unor piese specifice din echipamentul marin.
   Articolul 4
   (1)   Statele membre pot recunoaște numai acele organisme care îndeplinesc criteriile stabilite în anexă. Organismele prezintă statelor membre de la care solicită recunoaștere informații complete cu privire la respectarea acestor criterii și dovezile aferente. Statele membre vor notifica în mod corespunzător aceste organisme cu privire la recunoașterea lor.
   (2)   Fiecare stat membru informează Comisia și celelalte state membre cu privire la organismele recunoscute.
   (3)   Statele membre pot prezenta Comisiei o cerere de recunoaștere pe o durată de trei ani a organismelor care îndeplinesc toate criteriile din anexă, altele decât cele prevăzute la alineatele (2) și (3) din secțiunea „Dispoziții generale” din anexă.
   O astfel de recunoaștere se acordă în conformitate cu procedura stabilită la articolul 13. Efectele acestei recunoașteri se limitează la statele membre care au prezentat o cerere de recunoaștere.
   (4)   Toate organismele cărora li se acordă recunoaștere sunt monitorizate îndeaproape de comitetul înființat în temeiul articolului 7, inclusiv cu scopul de a decide cu privire la prelungirea recunoașterii organismelor la care se face referire la alineatul (3). Decizia privind prelungirea acestei recunoașteri nu ia în considerare criteriile prevăzute la alineatele (2) și (3) din secțiunea „Dispoziții generale” din anexă. Limitarea efectelor recunoașterii prevăzute la alineatul (3) nu se mai aplică.
   (5)   Comisia întocmește și actualizează lista organismelor notificate de statele membre în aplicarea alineatelor (1), (3) și (4). Lista se publică în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene.
   Articolul 5
   (1)   La aplicarea articolului 3 alineatul (2) litera (i), statele membre nu refuză, în principiu, autorizarea unui organism recunoscut cu sediul în Comunitate de a îndeplini aceste funcții, sub rezerva dispozițiilor din articolele 6 și 11. Cu toate acestea, statele membre pot limita numărul de organisme pe care le autorizează în conformitate cu cerințele lor, cu condiția să existe motive transparente și obiective de a proceda astfel. La cererea unui stat membru, Comisia, în conformitate cu procedura stabilită la articolul 13, adoptă măsurile corespunzătoare.
   (2)   Prin derogare, statele membre pot fi scutite temporar de către Comisie de la punerea în aplicare a dispozițiilor din alineatul (1) până la 31 decembrie 1997.
   (3)   Pentru ca un stat membru să accepte ca o organizație cu sediul într-o țară terță să îndeplinească integral sau parțial atribuțiile menționate la articolul 3, el poate cere ca țara terță să garanteze recunoașterea reciprocă a organismelor recunoscute care au sediul în Comunitate.
   Articolul 6
   (1)   Statele membre care hotărăsc să acționeze conform articolului 3 alineatul (2) stabilesc o relație funcțională între administrația lor competentă și organismele care acționează în numele lor.
   (2)   Relația funcțională se reglementează printr-un acord scris formal și nediscriminatoriu sau printr-o înțelegere echivalentă cu caracter juridic care stabilește obligațiile și funcțiile specifice asumate de organisme și care includ cel puțin:

               —

               dispozițiile prevăzute în apendicele II din Rezoluția OMI A.739 (18) privind liniile directoare pentru autorizarea organismelor care acționează în numele administrației, așa cum apare ea la data adoptării prezentei directive;

               —

               dispoziții privind auditarea periodică de către administrație sau de către un organism extern imparțial numit de administrație să îndeplinească funcțiile pe care le îndeplinesc organismele în numele său;

               —

               posibilitatea de a efectua inspecții aleatorii și detaliate la bordul navelor;

               —

               dispoziții privind raportarea informațiilor esențiale referitoare la flota clasificată, inclusiv modificările privind clasificarea sau declasificarea navelor.

         (3)   Acordul sau înțelegerea echivalentă cu caracter juridic poate stabili cerința ca organismul recunoscut să fie reprezentat local pe teritoriul statului membru în numele căruia îndeplinește funcțiile menționate la articolul 3. O reprezentanță locală cu statut juridic care asigură personalitatea juridică în conformitate cu legislația statului membru și competența instanțelor sale naționale poate îndeplini o asemenea cerere.
   (4)   Fiecare stat membru transmite Comisiei informații precise privind relația de lucru stabilită în conformitate cu acest articol. Comisia informează celelalte state membre cu privire la aceasta.
   Articolul 7
   Prin prezenta se instituie un comitet format din reprezentanții statelor membre și prezidat de un reprezentant al Comisiei pentru a asista Comisia. Comitetul este convocat de Comisie cel puțin o dată pe an și ori de câte ori este necesar în caz de suspendare a autorizației unui organism de către un stat membru, conform dispozițiilor de la articolul 10.
   Comitetul își stabilește propriul regulament intern.
   Articolul 8
   (1)   Prezenta directivă poate fi modificată în conformitate cu procedura stabilită la articolul 13 pentru:

               —

               a aplica, în sensul prezentei directive, modificările ulterioare ale codurilor internaționale și rezoluțiilor menționate la articolul 2 litera (d) și la articolul 6 alineatul (2), intrate în vigoare;

               —

               a actualiza criteriile din anexă, ținându-se seama în special de deciziile în materie ale OMI.

         (2)   După adoptarea noilor instrumente sau protocoale la convențiile menționate la articolul 2 litera (d), Consiliul, hotărând la propunerea Comisiei, stabilește, luând în considerare procedurile parlamentare ale statelor membre și procedurile în materie ale OMI, procedura detaliată de ratificare a acestor noi instrumente sau protocoale, asigurând în același timp aplicarea lor unitară și simultană în statele membre.
   Articolul 9
   (1)   Fiecare stat membru poate fi solicitat, conform procedurii prevăzute la articolul 13, să retragă recunoașterea organismelor recunoscute la care se referă articolul 4, care nu mai îndeplinesc criteriile stabilite în anexă, dacă este cazul.
   (2)   La pregătirea proiectelor de decizie referitoare la aspectele menționate la alineatul (1), Comisia ia în considerare rapoartele și informațiile la care se referă articolele 11 și 12. La pregătirea acestor propuneri de măsuri Comisia acordă o atenție specială documentației privind performanța organismelor în materie de siguranță și de prevenire a poluării. Proiectele de decizie privind aspectele menționate la alineatul (1) se prezintă, de asemenea, comitetului de către Comisie, la inițiativa acesteia sau la solicitarea unui stat membru.
   Articolul 10
   (1)   Fără a aduce atingere criteriilor prevăzute în anexă, în cazul în care un stat membru consideră că un organism recunoscut nu mai poate fi autorizat să efectueze în numele său atribuțiile menționate la articolul 3, statul membru poate suspenda autorizația.
   În această situație se aplică următoarea procedură:

               (a)

               statul membru informează imediat Comisia și celelalte state membre cu privire la decizia sa, arătând argumentele pe care se întemeiază;

               (b)

               Comisia examinează dacă suspendarea este justificată din motive de risc major pentru siguranță sau mediu;

               (c)

               hotărând în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 13, Comisia informează statul membru dacă decizia de suspendare a autorizației este justificată sau nu din motive de risc major pentru siguranță sau mediu și, dacă nu este justificată, solicită statului membru să retragă suspendarea.

         Articolul 11
   (1)   Fiecare stat membru trebuie să se asigure că organismele recunoscute care acționează în numele său în sensul articolului 3 alineatul (2) îndeplinesc efectiv funcțiile menționate la articolul respectiv în beneficiul administrației sale competente și că acele organisme îndeplinesc criteriile prevăzute în anexă. Statul membru poate realiza acest lucru prin monitorizarea directă a organismelor recunoscute de către administrația competentă sau, în cazul organismelor cu sediul în alt stat membru, de către administrația altui stat membru.
   (2)   Statele membre efectuează controlul din doi în doi ani și prezintă celorlalte state membre și Comisiei un raport cu rezultatele monitorizării până cel târziu la 31 martie din fiecare an următor anului pentru care s-a evaluat conformitatea.
   (3)   În cazul în care un stat membru optează ca monitorizarea să fie efectuată de alt stat membru, raportul se prezintă până cel târziu la 30 iunie din fiecare an următor anului pentru care s-a evaluat conformitatea.
   (4)   Statele membre înaintează Comisiei și celorlalte state membre orice informații relevante pentru evaluarea performanței organismelor.
   Articolul 12
   (1)   În exercitarea drepturilor și îndeplinirea obligațiilor lor în materie de inspecție în calitate de state de port:

               (a)

               statele membre se asigură că navele care navighează sub pavilionul unei țări terțe nu sunt tratate mai favorabil decât navele care au dreptul să arboreze pavilionul unui stat membru. În acest sens, faptul că certificatele navei și certificatul de clasificare au fost emise de un organism care nu îndeplinește criteriile din anexă, cu excepția organismelor recunoscute în conformitate cu articolul 4 alineatele (3) și (4), este considerat unul din principalele criterii de selectare a navelor pentru inspecție;

               (b)

               statele membre iau măsurile corespunzătoare în cazul în care navele nu îndeplinesc standardele acceptate la nivel internațional și raportează Comisiei și Secretariatului Memorandumului de Înțelegere privind controlul statului de port cu privire la constatarea eliberării de certificate valabile de către organisme care acționează în numele unui stat de pavilion pentru o navă care nu îndeplinește cerințele relevante din convențiile internaționale sau la defecțiunea unei nave care deține un certificat de clasificare valabil sau în legătură cu elemente cuprinse în certificat.

         (2)   Fiecare stat membru ține o evidență a performanței organismelor care acționează în numele statelor de pavilion. Evidența se actualizează anual și se distribuie celorlalte state membre și Comisiei.
   Articolul 13
   Se aplică următoarea procedură pentru aspectele reglementate de articolul 4 alineatele (3) și (4), articolul 5 alineatul (1), articolele 8, 9, 10 și articolul 14 alineatul (2):

               (a)

               Reprezentantul Comisiei prezintă comitetului prevăzut la articolul 7 un proiect cu măsurile ce urmează să fie adoptate.

               (b)

               Comitetul formulează un aviz cu privire la acest proiect în termenul pe care președintele îl poate stabili în funcție de urgența problemei. Avizul se emite cu majoritatea prevăzută la articolul 148 alineatul (2) din tratat în cazul deciziilor pe care Consiliul trebuie să le adopte la propunerea Comisiei. Voturile reprezentanților statelor membre în cadrul comitetului se ponderează în conformitate cu articolul menționat. Președintele nu participă la vot.

               (c)

               Comisia adoptă măsurile preconizate dacă sunt conforme cu avizul comitetului.

               (d)

               În cazul în care măsurile preconizate nu sunt conforme cu avizul comitetului sau în lipsa avizului, Comisia prezintă Consiliului, fără întârziere, o propunere cu privire la măsurile ce trebuie adoptate. Consiliul hotărăște cu majoritate calificată. În cazul în care, în decurs de trei luni de la data la care a fost înaintată propunerea, Consiliul nu a hotărât, măsurile propuse se adoptă de către Comisie.

         Articolul 14
   (1)   Statele membre se asigură că navele care arborează pavilionul lor sunt construite și întreținute în conformitate cu cerințele referitoare la corpul navei, mașini și instalații electrice și de control, stabilite de un organism recunoscut.
   (2)   Un stat membru poate decide să aplice normele pe care le consideră echivalente cu cele ale unui organism recunoscut cu condiția de a le prezenta imediat Comisiei, în conformitate cu procedura din Directiva 83/189/CEE, precum și celorlalte state membre, și de a nu fi respinse de un stat membru sau de Comisie și de a nu se constata, prin procedura prevăzută la articolul 13, că normele în cauză nu sunt echivalente.
   Articolul 15
   (1)   Organismele recunoscute se consultă între ele periodic în vederea menținerii echivalenței normelor tehnice și a punerii lor în aplicare. Periodic, ele prezintă Comisiei rapoarte cu privire la principalele evoluții în materie de norme.
   (2)   Organismele recunoscute trebuie să demonstreze că sunt dispuse să colaboreze cu administrația de control din statele de port în ceea ce privește navele care fac parte din clasificarea lor, în special pentru a facilita corectarea deficiențelor raportate sau a altor inadvertențe.
   (3)   Organismele recunoscute furnizează administrației toate informațiile pertinente despre modificările privind clasificarea sau declasificarea navelor.
   (4)   Organismele recunoscute nu emit certificate unei nave care a fost declasificată sau care a schimbat clasa din motive de siguranță înainte de a consulta administrația competentă a statului de pavilion pentru a decide dacă este necesară o inspecție completă.
   Articolul 16
   (1)   Statele membre pun în aplicare actele cu putere de lege și actele administrative necesare aducerii la îndeplinire a prezentei directive până cel târziu la 31 decembrie 1995.
   (2)   Când statele membre adoptă aceste acte, ele conțin o trimitere la prezenta directivă sau sunt însoțite de o asemenea trimitere în momentul publicării lor oficiale. Statele membre stabilesc modalitatea de efectuare a acestei trimiteri.
   (3)   Statele membre comunică Comisiei textul dispozițiilor de drept intern pe care le adoptă în domeniul reglementat de prezenta directivă. Comisia informează statele membre cu privire la aceasta.
   Articolul 17
   Prezenta directivă se adresează statelor membre.

      Adoptată la Bruxelles, 22 noiembrie 1994.

            Pentru Consiliu

            Președintele

         M. WISSMANN

      (1)  JO C 167, 18.6.1993, p. 13.

      (2)  JO C 34, 2.2.1994, p. 14.

      (3)  Avizul Parlamentului European din 9 martie 1994 (JO C 91, 28.3.1994, p. 9), Poziția comună a Consiliului din 19 septembrie 1994 (JO C 301, 27.10.1994, p. 75) și decizia Parlamentului European din 16 noiembrie 1994 (nepublicată încă în Jurnalul Oficial).

      (4)  JO C 271, 7.10.1993, p. 1.

      (5)  JO L 197, 18.7.1987, p. 33.

      (6)  JO L 109, 26.4.1983, p. 8, astfel cum a fost modificată ultima dată prin Directiva 94/10/CE (JO L 100, 19.4.1994, p. 30).
   ANEXĂ
   CRITERII MINIME PENTRU ORGANISMELE MENȚIONATE LA ARTICOLUL 3
   A.   DISPOZIȚII GENERALE

               1.

               Organismul recunoscut trebuie să dovedească prin documente că are o experiență îndelungată în evaluarea proiectării și construcției de nave comerciale.

               2.

               Organismul recunoscut trebuie să aibă în clasificarea sa o flotă de cel puțin 1 000 de nave oceanice (peste 100 tone brut), care să totalizeze cel puțin 5 milioane tone brut.

               3.

               Organismul recunoscut trebuie să angajeze un personal tehnic corespunzător numărului de nave clasificate. Cerința minimă pentru îndeplinirea condițiilor de la punctul 2 este de cel puțin 100 de inspectori care să aibă în atribuție numai controlul.

               4.

               Organismul recunoscut ar trebui să aibă norme și regulamente complete privind proiectarea, construcția și controlul periodic al navelor comerciale, norme și regulamente care ar trebui publicate, actualizate continuu și îmbunătățite prin programe de cercetare și dezvoltare.

               5.

               Organismul recunoscut ar trebui să publice anual propriul registru naval.

               6.

               Organismul recunoscut nu trebuie să fie controlat de armatori sau de constructori, nici de terțe părți implicate din punct de vedere comercial în construcția de nave, echiparea lor, reparațiile sau operarea lor. Organismul recunoscut nu ar trebui să depindă în mod substanțial de o singură întreprindere comercială în ceea ce privește veniturile sale.

         B.   DISPOZIȚII SPECIFICE

               1.

               Organismul recunoscut se înființează cu:

                           (a)

                           un important personal tehnic, de conducere, de sprijin și de cercetare corespunzător sarcinilor și navelor clasificate, care să se ocupe de capacitate-dezvoltare și care să vegheze la elaborarea și aplicarea normelor și regulamentelor;

                           (b)

                           personal tehnic propriu sau personal tehnic propriu de la alte organisme recunoscute care să poată asigura o acoperire la nivel mondial.

               2.

               Activitatea organismului recunoscut este reglementată de un cod etic.

               3.

               Organismul se gestionează și se administrează astfel încât să se asigure confidențialitatea informațiilor solicitate de administrație.

               4.

               Organismul recunoscut este pregătit să prezinte informații relevante administrației.

               5.

               Conducerea organismului recunoscut își definește și documentează politica și obiectivele pentru asigurarea calității și se angajează la aceasta și se asigură că politica sa este înțeleasă, aplicată și menținută la toate nivelurile organismului.

               6.

               Organismul a dezvoltat, a pus în aplicare și menține un sistem de calitate intern eficient, bazat pe elemente pertinente din standardele de calitate recunoscute pe plan internațional, conforme cu EN 45004 (organismele de inspecție) și cu EN 29001, așa cum sunt interpretate de Condițiile de Certificare a Sistemelor de Calitate IACS și care, inter alia, asigură că:

                           (a)

                           normele și regulamentele organismului sunt stabilite și actualizate sistematic;

                           (b)

                           normele și regulamentele organismului sunt respectate;

                           (c)

                           sunt îndeplinite cerințele privind activitatea prevăzută prin lege pentru care este autorizat organismul;

                           (d)

                           sunt definite și prevăzute în scris responsabilitățile, competențele și raporturile interpersonale de muncă ale personalului a cărui activitate influențează calitatea serviciilor organismului;

                           (e)

                           toată activitatea se desfășoară în condiții controlate;

                           (f)

                           există un sistem de supervizare care monitorizează acțiunile și munca prestată de inspectori și de personalul tehnic și administrativ angajat direct de organismul respectiv;

                           (g)

                           cerințele activității principale prevăzută de lege pentru care organismul este autorizat să o desfășoare sunt asigurate sau controlate direct de inspectori care se dedică în exclusivitate acestei activități și care fac parte din personalul propriu al organismului recunoscut sau sunt de la alte organisme recunoscute;

                           (h)

                           se aplică un sistem de calificare a inspectorilor și de perfecționare continuă;

                           (i)

                           se țin registre pe baza cărora se poate demonstra că au fost respectate standardele cerute cu privire la aspectele reglementate de serviciile efectuate, precum și funcționarea eficientă a sistemului de calitate;

                           (j)

                           se aplică un sistem amplu de audit intern planificat și documentat cu privire la activitățile din toate sediile.

               7.

               Organismul trebuie să demonstreze capacitatea:

                           (a)

                           de a dezvolta și actualiza un ansamblu de norme și regulamente proprii privind corpul navei, mașinile și echipamentul electric și de control, a căror calitate să fie la nivelul standardelor tehnice recunoscute la nivel internațional pe baza cărora se pot emite certificate siguranță pentru navele de pasageri conforme cu Convenția Solas (cu privire la conformitatea structurii navei și a principalelor mașini de la bordul navei) și certificate privind liniile de încărcare (cu privire la conformitatea cu cerințele de rezistență a navei);

                           (b)

                           de a efectua toate inspecțiile și verificările cerute de convențiile internaționale pentru emiterea certificatelor, inclusiv mijloacele de evaluare, cu ajutorul unui personal calificat, aplicarea și menținerea sistemului de management al siguranței, atât pe uscat cât și la bord, care se vor consemna în certificat.

               8.

               Organismul face obiectul certificării din punct de vedere al sistemului său de calitate de către un organism independent de auditori, recunoscut de administrația statului în care își are sediul.

               9.

               Organismul autorizează pe reprezentanții administrației și celorlalte părți interesate să participe la elaborarea normelor și/sau a regulamentelor.


title: Directiva 2000/84/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 19 ianuarie 2001 privind dispozițiile referitoare la orarul de vară

text:
Anunţ juridic important

|

32000L0084

Official Journal L 031 , 02/02/2001 P. 0021 - 0022 Ediţie specială în limba cehă Chapter 12 Volume 02 P. 118  - 119 Ediţie specială în limba estonă Chapter 12 Volume 02 P. 118  - 119 Ediţie specială în limba maghiară Chapter 12 Volume 02 P. 118  - 119 Ediţie specială în limba lituaniană Chapter 12 Volume 02 P. 118  - 119 Ediţie specială în limba letonă Chapter 12 Volume 02 P. 118  - 119 Ediţie specială în limba malteză Chapter 12 Volume 02 P. 118  - 119 Ediţie specială în limba polonă Chapter 12 Volume 02 P. 118  - 119 Ediţie specială în limba slovacă Chapter 12 Volume 02 P. 118  - 119 Ediţie specială în limba slovenă Chapter 12 Volume 02 P. 118  - 119

		20010119Directiva 2000/84/CE a Parlamentului European și a Consiliuluidin 19 ianuarie 2001privind dispozițiile referitoare la orarul de varăPARLAMENTUL EUROPEAN ȘI CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Europene, în special articolul 95,având în vedere propunerea Comisiei [1],având în vedere avizul Comitetului Economic și Social [2],hotărând în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 251 din tratat [3],întrucât:(1) A opta Directivă 97/44/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 iulie 1997 privind dispozițiile referitoare la orarul de vară [4] a introdus o dată și o oră comune în toate statele membre pentru începutul și încheierea orarului de vară pentru anii 1998, 1999, 2000 și 2001.(2) Dat fiind că statele membre aplică dispozițiile referitoare la orarul de vară, este important pentru funcționarea pieței interne să se stabilească în continuare o dată și o oră comune pentru începutul și încheierea orarului de vară valabile în spațiul comunitar.(3) Perioada orarului de vară, apreciată de statele membre ca fiind cea mai potrivită, este cuprinsă între sfârșitul lui martie și sfârșitul lui octombrie; este necesar, în consecință, să se mențină această perioadă.(4) Buna funcționare a anumitor sectoare, nu numai a celui de transport și a celui de comunicații, dar și a altor sectoare ale industriei, necesită o programare stabilă pe termen lung. În consecință, este oportun ca dispozițiile privind orarul de vară să se stabilească pentru o perioadă nedeterminată. Articolul 4 din Directiva 97/44/CE prevede în această privință ca Parlamentul European și Consiliul să adopte până la 1 ianuarie 2001 regimul aplicabil începând cu 2002.(5) Din motive de claritate și de precizie a informației, este necesar să se publice la fiecare cinci ani calendarul de punere în aplicare a orarului de vară pentru următorii cinci ani.(6) Este necesar, în plus, să se urmărească aplicarea prezentei directive pe baza unui raport prezentat de către Comisie Parlamentului European, Consiliului și Comitetului Economic și Social asupra implicațiilor prezentelor dispoziții în toate sectoarele în cauză. Acest raport trebuie să se bazeze pe informațiile comunicate de către statele membre Comisiei în timp util, pentru a permite prezentarea raportului menționat la termenul fixat.(7) Dat fiind că armonizarea completă a calendarului pentru orarul de vară în vederea facilitării transporturilor și comunicațiilor nu poate fi realizată în mod suficient de către statele membre și poate fi, așadar, realizată mai bine la nivel comunitar, Comunitatea poate lua măsuri, în conformitate cu principiul subsidiarității stabilit la articolul 5 din tratat. Prezenta directivă nu depășește ceea ce este necesar pentru a atinge aceste obiective.(8) Din motive de ordin geografic, dispozițiile comune referitoare la orarul de vară nu ar trebui să se aplice teritoriilor de peste mări ale statelor membre,ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:Articolul 1În sensul prezentei directive, "orar de vară" reprezintă acea perioadă din an în timpul căreia ceasul se dă cu 60 de minute înainte în raport cu restul anului.Articolul 2Începând cu anul 2002, orarul de vară începe, în fiecare stat membru, la ora 1 a dimineții, în timp universal, în ultima duminică din martie.Articolul 3Începând cu anul 2002, orarul de vară se încheie, în fiecare stat membru, la ora 1 a dimineții, în timp universal, în ultima duminică din octombrie.Articolul 4Comisia publică în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene [5], pentru prima dată la data publicării prezentei directive și, ulterior, din cinci în cinci ani, o comunicare conținând calendarul cu datele de început și de încheiere ale orarului de vară pentru următorii cinci ani.Articolul 5Comisia raportează Parlamentului European, Consiliului și Comitetului Economic și Social, până la 31 decembrie 2007, cu privire la consecințele dispozițiilor prezentei directive asupra sectoarelor avute în vedere.Raportul are la bază informațiile comunicate Comisiei de către fiecare stat membru până la 30 aprilie 2007.În continuarea concluziilor raportului, Comisia prezintă, dacă este cazul, propuneri adecvate.Articolul 6Prezenta directivă nu se aplică teritoriilor de peste mări ale statelor membre.Articolul 7Statele membre pun în aplicare actele cu putere de lege și actele administrative necesare aducerii la îndeplinire a prezentei directive până la 31 decembrie 2001. Statele membre informează de îndată Comisia cu privire la aceasta.Atunci când statele membre adoptă aceste dispoziții, ele conțin o trimitere la prezenta directivă sau sunt însoțite de o asemenea trimitere la data publicării lor oficiale. Statele membre stabilesc modalitatea de efectuare a acestei trimiteri.Articolul 8Prezenta directivă intră în vigoare la data publicării în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene.Articolul 9Prezenta directivă se adresează statelor membre.Adoptată la Bruxelles, 19 ianuarie 2001.Pentru Parlamentul EuropeanPreședinteleN. FontainePentru ConsiliuPreședinteleB. Ringholm[1] JO C 337 E, 28.11.2000, p. 136.[2] Aviz emis în 29 noiembrie 2000 (nepublicat încă în Jurnalul Oficial).[3] Aviz al Parlamentului European din 12 decembrie 2000 (nepublicat încă în Jurnalul Oficial) și Decizia Consiliului din 20 decembrie 2000.[4] JO L 206, 1.8.1997, p. 62.[5] JO C 35, 2.2.2001.--------------------------------------------------


title: Directiva 2006/33/CE a Comisiei din 20 martie 2006 de modificare a Directivei 95/45/CE cu privire la coloranții sunset yellow FCF (E 110) și dioxid de titan (E 171)Text cu relevanță pentru SEE.

text:
Anunţ juridic important

|

32006L0033

Official Journal L 082 , 21/03/2006 P. 0010 - 0013 Official Journal L 330 , 28/11/2006 P. 0285 - 0288

		20060320Directiva 2006/33/CE a Comisieidin 20 martie 2006de modificare a Directivei 95/45/CE cu privire la coloranții sunset yellow FCF (E 110) și dioxid de titan (E 171)(Text cu relevanță pentru SEE)COMISIA COMUNITĂȚILOR EUROPENE,având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Europene,având în vedere Directiva 89/107/CEE a Consiliului din 21 decembrie 1988 de apropiere a legislațiilor statelor membre privind aditivii alimentari autorizați pentru utilizare în produsele alimentare destinate consumului uman [1], în special articolul 3 alineatul (3) litera (a),după consultarea Autorității Europene pentru Siguranță Alimentară,întrucât:(1) Directiva 95/45/CE a Comisiei din 26 iunie 1995 de stabilire a unor criterii de puritate specifice pentru coloranții de uz alimentar [2] stabilește criteriile de puritate pentru coloranții menționați de Directiva 94/36/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 30 iunie 1994 privind coloranții utilizați în produsele alimentare [3].(2) Colorantul sunset yellow FCF (E 110) este autorizat prin Directiva 94/36/CE drept colorant utilizat în anumite produse alimentare. Există dovezi științifice ale faptului că în anumite condiții Sudan I (1-(fenilază)-2-naftalenol) se poate forma ca impuritate în timpul procesului de producție a colorantului sunset yellow. Sudan I este un colorant neautorizat și o substanță nedorită în alimente. Din acest motiv, prezența sa în colorantul sunset yellow ar trebui să fie restricționată la o cantitate sub limita de detecție, respectiv 0,5 mg/kg Prin urmare, criteriile de puritate pentru colorantul sunset yellow FCF (E 110) ar trebui modificate în consecință.(3) Ar trebui să se ia în considerare specificațiile și tehnicile analitice pentru aditivii specificați în Codex Alimentarius și elaborate de Comitetul comun de experți FAO/OMS privind aditivii alimentari (JECFA). JECFA a început implementarea unui program sistematic de înlocuire a testului pentru metale grele (cum ar fi plumbul) în toate specificațiile existente privind aditivii alimentari, cu limite adecvate pentru metale individuale de interes. Prin urmare, aceste limite pentru colorantul sunset yellow FCF (E 110) ar trebui să fie modificate în consecință.(4) Dioxidul de titan (E 171) este autorizat prin Directiva 94/36/CE drept colorant utilizat în anumite produse alimentare. Dioxidul de titan poate fi produs pentru a obține cristale sub formă de anatază sau rutil. Lamela de dioxid de titan sub formă de rutil diferă de forma anatază ca structură și proprietăți optice (transluciditate). Se înregistrează o nevoie tehnologică de a folosi lamelele de dioxid de titan sub formă de rutil drept colorant alimentar și sub formă de peliculă protectoare pentru tabletele de suplimente alimentare. La 7 decembrie 2004, Autoritatea Europeană pentru Siguranța Alimentară a declarat că folosirea dioxidului de titan sub formă de rutil, lamele sau sub formă amorfă nu ridică probleme de siguranță. Prin urmare, criteriile de puritate pentru dioxidul de titan (E 171) ar trebui să fie modificate pentru a include substanța atât sub formă de anatază, cât și de rutil.(5) În consecință, Directiva 95/45/CE ar trebui modificată în mod corespunzător.(6) Măsurile prevăzute de prezenta directivă sunt în conformitate cu avizul Comitetului permanent pentru lanțul alimentar și sănătatea animală,ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:Articolul 1Anexa la Directiva 95/45/CE se modifică în conformitate cu textul stabilit în anexa la prezenta directivă.Articolul 2(1) Statele membre adoptă actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive până la 10 aprilie 2007. Statele membre comunică de îndată Comisiei textul actelor, precum și un tabel de corespondență între actele adoptate și prezenta directivă.Atunci când statele membre adoptă aceste acte, ele cuprind o trimitere la prezenta directivă sau sunt însoțite de o asemenea trimitere la data publicării lor oficiale. Statele membre stabilesc modalitatea de efectuare a acestei trimiteri.(2) Comisiei îi sunt comunicate de către statele membre textele principalelor dispoziții de drept intern pe care le adoptă în domeniul reglementat de prezenta directivă.Articolul 3Prezenta directivă intră în vigoare în a douăzecea zi de la data publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.Articolul 4Prezenta directivă se adresează statelor membre.Adoptată la Bruxelles, 20 martie 2006.Pentru ComisieMarkos KyprianouMembru al Comisiei[1] JO L 40, 11.2.1989, p. 27. Directivă, astfel cum a fost modificată ultima dată prin Regulamentul (CE) nr. 1882/2003 al Parlamentului European și al Consiliului (JO L 284, 31.10.2003, p. 1).[2] JO L 226, 22.9.1995, p. 1. Directivă, astfel cum a fost modificată ultima dată prin Directiva 2004/47/CE (JO L 113, 20.4.2004, p. 24).[3] JO L 237, 10.9.1994, p. 13. Directivă, astfel cum a fost modificată ultima dată prin Regulamentul (CE) nr. 1882/2003.--------------------------------------------------20060320ANEXĂPartea B din anexa la Directiva 95/45/CE se modifică după cum urmează:1. Textul privind colorantul sunset yellow FCF (E 110) se înlocuiește cu următorul:"E 110 SUNSET YELLOW FCFSinonime | Colorant alimentar galben CI 3, galben-portocaliu S |Definiție | Sunset yellow FCF constă în special din 2-hidroxi-1-(4-sulfonatofenilază) naftalină-6-sulfonat disodic și materii colorante împreună cu clorură de sodiu și/sau sulfat de sodiu ca principal component necolorat. Sunset yellow este descris ca o sare de sodiu. Sărurile de calciu și potasiu sunt de asemenea permise. |Clasa | Monoazo |Nr. indicelui de culoare | 15985 |Einecs | 220-491-7 |Denumire chimică | -2-hidroxi-1-(4-sulfonatofenilază) naftalină-6-sulfonat disodic |Formulă chimică | C16H10N2Na2O7S2 |Masă moleculară | 452,37 |Compoziție | Conține nu mai puțin de 85 % substanțe colorante în total calculate ca sare de sodiu E1 %1 cm 555 la cca 485 nm în soluție apoasă de pH 7 |Descriere | Pudră sau granule portocaliu-roșii |IdentificareA.Spectrometrie | Maxim în apă la 485 nm cu pH 7 |B.Soluție galbenă în apă | |PuritateSubstanță insolubilă în apă | Nu mai mult de 0,2 % |Substanțe colorante subsidiare | Nu mai mult de 5,0 % |1-(fenilază)-2-naftalenol (Sudan I) | Nu mai mult de 0,5 mg/kg |Compuși organici alții decât substanțe colorante: | |acid sulfonic 4-aminobenzen-1 acid disulfonic 3-hidroxinaftalin-2,7- acid sulfonic 6-hidroxinaftalin-2- acid disulfonic 7-hidroxinaftalin-1,3- acid diazomino-4,4′(benzen sulfonic) acid sulfonic (6,6′-oxidi)naftalen-2- | Nu mai mult de 0,5 % |Amine aromate primare nesulfonate | Nu mai mult de 0,01 % (calculată ca anilină) |Substanță care poate extrage eter | Nu mai mult de 0,2 % în condiții neutre |Arsenic | Nu mai mult de 3 mg/kg |Plumb | Nu mai mult de 10 mg/kg |Mercur | Nu mai mult de 1 mg/kg |Cadmiu | Nu mai mult de 1 mg/kg" |2. Textul privind dioxidul de titan se înlocuiește cu următorul:"E 171 DIOXID DE TITANSinonime | Pigment alb CI 16 |Definiție | Dioxidul de titan constă în special din dioxid de titan pur sub formă anatază și/sau rutil care poate fi acoperit cu mici cantități de aluminiu și/sau siliciu pentru a îmbunătăți proprietățile tehnologice ale produsului. |Clasa | Anorganic |Nr. indicelui de culoare | 77891 |Einecs | 236-675-5 |Denumire chimică | Dioxid de titan |Formulă chimică | TiO2 |Masă moleculară | 79,88 |Compoziție | Conținut nu mai puțin de 99 % de bază fără aluminiu și siliciu |Descriere | Pudră albă spre ușor colorată |IdentificareSolubilitatea | Insolubil în apă și solvenți organici. Se dizolvă încet în acid fluorhidric și în acid sulfuric puternic concentrat. |PuritatePierdere la uscare | Nu mai mult de 0,5 % (105 oC, 3 ore) |Pierdere la aprindere | Nu mai mult de 1,0 % pe o bază fără materii volatile (800 oC) |Oxid de aluminiu și/sau dioxid de siliciu | Total nu mai mult de 2,0 % |Substanță solubilă în 0,5 N HCl | Nu mai mult de 0,5 % pe o bază fără alumină și fără dioxid de siliciu și, în plus, pentru produse care conțin alumină și/sau dioxid de siliciu, nu mai mult de 1,5 % pe baza produsului la vânzare. |Substanță solubilă în apă | Nu mai mult de 0,5 % |Cadmiu | Nu mai mult de 1 mg/kg |Stibiu | Nu mai mult de 50 mg/kg, prin disoluție totală |Arsenic | Nu mai mult de 3 mg/kg prin disoluție totală |Plumb | Nu mai mult de 10 mg/kg prin disoluție totală |Mercur | Nu mai mult de 1 mg/kg prin disoluție totală |Zinc | Nu mai mult de 50 mg/kg prin disoluție totală." |--------------------------------------------------


title: Directiva 2010/70/UE a Comisiei din 28 octombrie 2010 de modificare a Directivei 91/414/CEE a Consiliului în privința datei de expirare pentru înscrierea în anexa I a substanței active carbendazim  Text cu relevanță pentru SEE

text:
               29.10.2010

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               L 283/27

         DIRECTIVA 2010/70/UE A COMISIEI
   din 28 octombrie 2010
   de modificare a Directivei 91/414/CEE a Consiliului în privința datei de expirare pentru înscrierea în anexa I a substanței active carbendazim
   (Text cu relevanță pentru SEE)
   COMISIA EUROPEANĂ,
   având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene,
   având în vedere Directiva 91/414/CEE a Consiliului din 15 iulie 1991 privind introducerea pe piață a produselor de uz fitosanitar (1), în special articolul 6 alineatul (1) al doilea paragraf a doua liniuță,
   întrucât:

               (1)

               Prin Directiva 2006/135/CE a Comisiei (2), carbendazimul a fost înscris ca substanță activă în anexa I la Directiva 91/414/CEE. Înscrierea respectivă expiră la 31 decembrie 2010.

               (2)

               La cerere, înscrierea unei substanțe active poate fi reînnoită pentru o perioadă care să nu depășească zece ani. La 6 august 2007, Comisia a primit o cerere din partea notificatorului cu privire la reînnoirea înscrierii acestei substanțe.

               (3)

               La 10 ianuarie 2008, notificatorul a prezentat statului membru raportor, Germania, un dosar tehnic în sprijinul cererii sale. Germania a transmis proiectul său de raport de reevaluare la 27 iulie 2009. Autoritatea Europeană pentru Siguranța Alimentară a efectuat ulterior o evaluare inter pares care a fost finalizată la 30 aprilie 2010.

               (4)

               Dat fiind că este imposibil să se încheie procedura de reînnoire înaintea datei de expirare a înscrierii carbendazimului și că cererea de reînnoire a fost depusă în timp util, în conformitate cu articolul 5 alineatul (5) din Directiva 91/414/CEE, ar trebui acordată o reînnoire pentru perioada necesară încheierii procedurii respective.

               (5)

               Prin urmare, Directiva 91/414/CEE ar trebui modificată în consecință.

               (6)

               Măsurile prevăzute în prezenta directivă sunt conforme cu avizul Comitetului permanent pentru lanțul alimentar și sănătatea animală,

         ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
   Articolul 1
   În anexa I la Directiva 91/414/CEE, la rândul nr. 149 [carbendazim (stereochimie nedefinită) nr. CAS 10605-21-7 nr. CIPAC 263], coloana a șasea (expirarea înscrierii), cuvintele „31 decembrie 2010” se înlocuiesc cu „13 iunie 2011”.
   Articolul 2
   Statele membre adoptă și publică până la 31 decembrie 2010 cel târziu actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive. Statele membre comunică de îndată Comisiei textele acestor acte, precum și un tabel de corespondență între respectivele acte și prezenta directivă.
   Statele membre aplică aceste acte începând cu 1 ianuarie 2011.
   Atunci când statele membre adoptă aceste acte, ele conțin o trimitere la prezenta directivă sau sunt însoțite de o asemenea trimitere la data publicării lor oficiale. Statele membre stabilesc modalitatea de efectuare a acestei trimiteri.
   Articolul 3
   Prezenta directivă intră în vigoare în a douăzecea zi de la data publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.
   Articolul 4
   Prezenta directivă se adresează statelor membre.

      Adoptată la Bruxelles, 28 octombrie 2010.

            Pentru Comisie

            Președintele

         José Manuel BARROSO

      (1)  JO L 230, 19.8.1991, p. 1.

      (2)  JO L 349, 12.12.2006, p. 37.


title: Directiva Consiliului din 20 decembrie 1985 de adaptare tehnică a Directivelor 64/432/CEE, 64/433/CEE, 77/99/CEE, 77/504/CEE, 80/217/CEE și 80/1095/CEE privind domeniul veterinar, în urma aderării Spaniei și a Portugaliei

text:
               03/Volumul 05

               RO

               Jurnalul Ofícial al Uniunii Europene

               118

         31985L0586

               L 372/44

               JURNALUL OFÍCIAL AL UNIUNII EUROPENE

      DIRECTIVA CONSILIULUI

   din 20 decembrie 1985
   de adaptare tehnică a Directivelor 64/432/CEE, 64/433/CEE, 77/99/CEE, 77/504/CEE, 80/217/CEE și 80/1095/CEE privind domeniul veterinar, în urma aderării Spaniei și a Portugaliei
   (85/586/CEE)
   CONSILIUL COMUNITĂȚILOR EUROPENE
   având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Economice Europene,
   având în vedere Actul de aderare al Spaniei și a Portugaliei, în special articolul 396,
   având în vedere propunerea Comisiei,
   întrucât, pentru a ține seama de aderarea Spaniei și a Portugaliei, este necesar să se completeze listele laboratoarelor stabilite prin reglementările comunitare, și anume Directiva 64/432/CEE a Consiliului din 26 iunie 1964 privind problemele de sănătate animală care afectează schimburile intracomunitare cu bovine și porcine (1), astfel cum a fost modificată ultima dată prin Directiva 85/320/CEE (2), precum și Directiva 80/217/CEE a Consiliului din 22 ianuarie 1980 de stabilire a măsurilor comunitare de combatere a pestei porcine clasice (3), astfel cum a fost modificată ultima dată prin Directiva 84/645/CEE (4);
   întrucât este necesar să se adapteze certificatele comunitare referitoare la schimburile cu animale vii din speciile bovină și porcină, precum și marcajul de sănătate al cărnii proaspete și al produselor din carne; întrucât această adaptare are în vedere Directiva 64/432/CEE, Directiva 64/433/CEE a Consiliului din 26 iunie 1964 privind condițiile de sănătate referitoare la schimburile intracomunitare de carne proaspătă (5), astfel cum a fost modificată ultima dată prin Directiva 85/325/CEE (6), precum și Directiva 77/99/CEE a Consiliului din 21 decembrie 1976 privind problemele sanitare în materie de schimburi intracomunitare de produse pe bază de carne (7), astfel cum a fost modificată ultima dată prin Directiva 85/328/CEE (8);
   întrucât, pentru a lua în considerare derogarea prevăzută pentru Portugalia la articolul 343 din Actul de aderare din 1985, este necesar să se modifice Directiva 77/504/CEE a Consiliului din 25 iulie 1977 privind animalele de reproducție de rasă pură din specia bovină (9), astfel cum a fost modificată ultima dată prin Actul de aderare a Greciei (10);
   întrucât este necesar să se poată defini, în conformitate cu o procedură comunitară, măsurile de combatere pe care trebuie să le aplice Spania și Portugalia în vederea eradicării pestei porcine clasice; întrucât trebuie adaptată în acest scop Directiva 80/1095/CEE a Consiliului din 11 noiembrie 1980 de stabilire a condițiilor destinate transformării și menținerii teritoriului Comunității indemn de pestă porcină clasică (11), astfel cum a fost modificată ultima dată prin Directiva 81/47/CEE (12);
   întrucât, pentru a ține seama de aderarea Spaniei și a Portugaliei, trebuie să se completeze definiția noțiunii de regiune menționată în Directiva 64/432/CEE;
   întrucât, în temeiul articolului 2 alineatul (3) din Tratatul de aderare a Spaniei și a Portugaliei, instituțiile comunitare pot adopta, înainte de aderare, măsurile menționate la articolul 396 din Actul de aderare, aceste măsuri intrând în vigoare sub rezerva și la data intrării în vigoare a tratatului respectiv,
   ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ
   Articolul 1
   Directiva 64/432/CEE se modifică după cum urmează.

               1.

               La articolul 2 litera (o) se adaugă liniuțele următoare:

                           „—

                           pentru Spania: Provincia

                           —

                           pentru Portugalia continentală: distrito, iar pentru restul teritoriului: regiăo autonoma”.

               2.

               În anexa B, la punctul 12 se adaugă următoarele litere:

                           „(k)

                           Spania – Laboratorio de Sanidad y Producción Animal de Granada,

                           (l)

                           Portugalia – Laboratório Nacional de Investigaçăo Veterinária – Lisboa”.

               3.

               În anexa C, la litera A punctul 9 se adaugă următoarele:

                           „(k)

                           Spania – Centro Nacional de Brucelosis de Murcia;

                           (l)

                           Portugalia – Laboratório Nacional de Investigaçăo Veterinária – Lisboa”.

               4.

               în anexa F modelul I, la nota de subsol nr. 4 se adaugă:
               „în Spania: Inspector Veterinario;
               în Portugalia: Inspector Veterinário”.

               5.

               În anexa F modelul II, la nota de subsol nr. 5 se adaugă:
               „în Spania: Inspector Veterinario;
               în Portugalia: Inspector Veterinário”.

               6.

               În anexa F modelul III, la nota de subsol nr. 4 se adaugă:
               „în Spania: Inspector Veterinario;
               în Portugalia: Inspector Veterinário”.

               7.

               în anexa F modelul IV, la nota de subsol nr. 5 se adaugă:
               „în Spania: Inspector Veterinario;
               în Portugalia: Inspector Veterinário”.

               8.

               în anexa G. la litera A punctul 2 se adaugă:

                           „(j)

                           Spania – Laboratorio de Sanidad y Producción Animal de Barcelona;

                           (k)

                           Portugalia – Laboratório Nacional de Investigaçăo Veterinária – Lisboa”.

         Articolul 2
   În anexa I, la capitolul X punctul 49 litera (a) din Directiva 64/433/CEE, prima liniuță se completează cu următoarele inițiale:

      „– ESP – P,”.

   Articolul 3
   În anexa A, la capitolul VII punctul 33 litera (a) prima liniuță din Directiva 77/99/CEE se introduc, după inițiala E, inițialele „ESP – P,”.
   Articolul 4
   La articolul 2 din Directiva 77/504/CEE se adaugă următorul paragraf:

      „Cu toate acestea, Portugalia este autorizată să mențină, până la 31 decembrie 1990, restricțiile la importul bovinelor menționate în paragraful precedent prima liniuță, în cazul în care rasele respective nu figurează pe lista raselor autorizate în Portugalia. Portugalia comunică statelor membre și Comisiei lista raselor autorizate.”

   Articolul 5
   În anexa II la Directiva 80/217/CEE, lista laboratoarelor naționale pentru pesta porcină se completează după cum urmează:

      „Spania: Laboratorio de Sanidad y Producción Animal de Barcelona
      Portugalia: Laboratório Nacional de Investigaçăo Veterinária – Lisboa”.

   Articolul 6
   Directiva 80/1095/CEE se modifică după cum urmează:

               1.

               La articolul 3 alineatul (2), se adaugă următorul paragraf:
               „Statutul Spaniei și al Portugaliei va fi precizat, până la 1 iulie 1986, în conformitate cu aceeași procedură în vederea stabilirii măsurilor de combatere care s-ar dovedi adecvate în situația lor.”.

               2.

               La articolul 12 alineatul (2) se adaugă următoarele cuvinte:
               „iar pentru Spania și Portugalia până la 1 iulie 1992.”.

         Articolul 7
   Sub rezerva intrării în vigoare a Tratatului de aderare a Spaniei și a Portugaliei, statele membre pun în aplicare actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive până la 1 ianuarie 1986. Statele membre informează de îndată Comisia cu privire la aceasta.
   Articolul 8
   Prezenta directivă se adresează statelor membre.

      Adoptată la Bruxelles, 20 decembrie 1985.

            Pentru Consiliu

            Președintele

         R. STEICHEN

      (1)  JO 121, 29.7.1964, p. 1977/64.

      (2)  JO L 168, 28.6.1985, p. 36.

      (3)  JO L 47, 21.2.1980, p. 11.

      (4)  JO L 339, 27.12.1984, p. 33.

      (5)  JO 121, 29.7.1964, p. 2012/64.

      (6)  JO L 168, 28.6.1985, p. 47.

      (7)  JO L 26, 31.1.1977, p. 85.

      (8)  JO L 168, 28.6.1985, p. 50.

      (9)  JO L 206, 12.8.1977, p. 8.

      (10)  JO L 291, 19.11.1979, p. 17.

      (11)  JO L 325, 1.12.1980, p. 5.

      (12)  JO L 186, 8.7.1981, p. 20.