title: Directiva 2004/101/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 27 octombrie 2004 de modificare a Directivei 2003/87/CE de stabilire a unui sistem de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră în cadrul Comunității, în temeiul mecanismelor bazate pe proiectul din Protocolul de la KyotoText cu relevanță pentru SEE.

text:
               15/Volumul 12

               RO

               Jurnalul Ofícial al Uniunii Europene

               61

         32004L0101

               L 338/18

               JURNALUL OFÍCIAL AL UNIUNII EUROPENE

      DIRECTIVA 2004/101/CE A PARLAMENTULUI EUROPEAN ȘI A CONSILIULUI

   din 27 octombrie 2004
   de modificare a Directivei 2003/87/CE de stabilire a unui sistem de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră în cadrul Comunității, în temeiul mecanismelor bazate pe proiectul din Protocolul de la Kyoto
   (Text cu relevanță pentru SEE)
   PARLAMENTUL EUROPEAN ȘI CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,
   având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Europene, în special articolul 175 alineatul (1),
   având în vedere propunerea Comisiei,
   având în vedere avizul Comitetului Economic și Social European (1),
   după consultarea Comitetului Regiunilor,
   în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 251 din tratat (2),
   întrucât:

               (1)

               Directiva 2003/87/CE (3) stabilește un sistem de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră în cadrul Comunității („sistemul comunitar”) pentru a favoriza reducerea emisiilor de gaze cu efect de seră în condiții eficiente din punct de vedere economic și performante ca preț, luând în considerare faptul că, pe termen lung, emisiile de gaze cu efect de seră la nivel mondial vor trebui reduse cu aproximativ 70 % în raport cu nivelurile din 1990. Directiva menționată anterior urmărește să ajute Comunitatea și statele membre să își respecte angajamentele de reducere a emisiilor antropice de gaze cu efect de seră în temeiul Protocolului de la Kyoto, aprobat de Decizia 2002/358/CE a Consiliului din 25 aprilie 2002 privind aprobarea, în numele Comunității Europene, a Protocolului de la Kyoto la Convenția-cadru a Organizație Națiunilor Unite privind schimbările climatice și îndeplinirea în comun a angajamentelor care decurg din acesta (4).

               (2)

               Directiva 2003/87/CE stabilește că recunoașterea creditelor care rezultă din mecanismele bazate pe proiecte pentru a asigura respectarea obligațiilor începând cu 2005 va crește eficiența costurilor pentru reducerea emisiilor de gaze cu efect de seră la nivel mondial și că, în acest sens, dispozițiile vor prevedea legătura mecanismelor bazate pe proiectul de la Kyoto, inclusiv „aplicarea comună” (AC) și „mecanismul de dezvoltare propriu” (MDP), cu sistemul comunitar.

               (3)

               Stabilirea unei legături între mecanismele bazate pe proiectul din Protocolul de la Kyoto și sistemul comunitar permite, păstrând integritatea mediului a acestuia din urmă, folosirea creditelor de emisie generate de activitățile bazate pe proiecte eligibile în temeiul articolelor 6 și 12 din Protocolul de la Kyoto pentru a respecta obligațiile statelor membre în conformitate cu articolul 12 alineatul (3) din Directiva 2003/87/CE. În consecință, aceasta va crește diversitatea opțiunilor puțin costisitoare de armonizare în cadrul sistemului comunitar și va duce la o diminuare a costurilor globale de armonizare cu Protocolul de la Kyoto, ameliorând în același timp lichiditatea pieței europene a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră. Stimulând cererea de credite AC, întreprinderile comunitare vor investi în dezvoltarea și transferul de tehnologii de vârf și de know-how de protejare a mediului. Cererea de credite MDP va fi, de asemenea, stimulată și astfel vor fi ajutate țările în curs de dezvoltare, în care sunt puse în aplicare proiecte MDP, pentru a-și atinge obiectivele de dezvoltare durabilă.

               (4)

               Pe lângă folosirea de către Comunitate și statele membre, precum și de întreprinderi și particulari din afara sistemului comunitar a mecanismelor bazate pe proiectul din Protocolul de la Kyoto, aceste mecanisme ar trebui să fie legate de sistemul comunitar astfel încât să asigure coerența cu Convenția-cadru a Organizației Națiunilor Unite privind schimbările climatice (CCONUSC) și cu Protocolul de la Kyoto și cu deciziile ulterioare adoptate în acest sens, precum și cu obiectivele și arhitectura sistemului comunitar și dispozițiile stabilite de Directiva 2003/87/CE.

               (5)

               Statele membre pot să permită operatorilor să folosească, în cadrul sistemului comunitar, reduceri de emisii certificate (REC) începând cu 2005 și unități de reduceri de emisii (URE) începând cu 2008. Utilizarea de REC și URE de către operatori începând cu 2008 poate fi autorizată până la un procentaj din cota fiecărei instalații, fixată de fiecare stat membru în planul național de alocare. Această utilizare se efectuează prin eliberarea și restituirea imediată a unei cote în schimbul unei REC sau a unei URE. Orice cotă eliberată în schimbul unei REC sau a unei URE corespunde cu acea REC sau URE.

               (6)

               Procesele și procedurile relevante ale sistemului de registre pentru folosirea de REC în perioada 2005-2007 și în perioadele următoare și pentru folosirea de URE în perioada 2008-2012 și în perioadele următoare vor fi impuse de regulamentul Comisiei privind un sistem standardizat și securizat de registre care trebuie adoptat în temeiul articolului 19 alineatul (3) din Directiva 2003/87/CE și a articolului 6 alineatul (1) din Decizia nr. 280/2004/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 februarie 2004 privind un mecanism de monitorizare a emisiilor de gaze cu efect de seră în cadrul Comunității și de punere în aplicare a Protocolului de la Kyoto (5).

               (7)

               Fiecare stat membru va stabili limita aplicabilă pentru folosirea de REC și URE care rezultă din activități bazate pe proiecte, ținând seama de dispozițiile aplicabile ale Protocolului de la Kyoto și ale Acordurilor de la Marrakech, pentru ca folosirea mecanismelor să fie complementară acțiunilor naționale. Acestea din urmă vor constitui, astfel, un element important al efortului făcut.

               (8)

               În conformitate cu CCONUSC, cu Protocolul de la Kyoto și cu deciziile ulterioare adoptate în acest temei, statele membre se abțin să folosească REC și URE generate de instalații nucleare pentru a-și respecta angajamentele în temeiul articolului 3 alineatul (1) din Protocolul de la Kyoto și al Deciziei 2002/358/CE.

               (9)

               Deciziile 15/CP.7 și 19/CP.7 adoptate în conformitate cu CCONUSC și cu Protocolul de la Kyoto subliniază că integritatea mediului trebuie să fie asigurată, inter alia, prin modalități, norme și orientări solide pentru mecanisme, prin principii și norme solide și stricte, care reglementează activitățile legate de exploatarea terenurilor, schimbarea exploatării terenurilor și silvicultură și că trebuie luate în considerare problemele de nepermanență, de adiționalitate, de pierderi prin infiltrație, de incertitudini și de impact socio-economic și asupra mediului, în special efectele asupra biodiversității și a ecosistemelor naturale, legate de activitățile bazate pe proiecte de împădurire și de reîmpădurire. Comisia ar trebui să examineze, pe durata revizuirii în 2006 a Directivei 2003/87/CE, dispozițiile tehnice cu privire la caracterul temporar al creditelor și cu privire la limita de 1 % pentru eligibilitatea activităților bazate pe proiecte legate de exploatarea terenurilor, schimbarea exploatării terenurilor și silvicultură, așa cum prevede Decizia 17/CP.7, precum și dispozițiile cu privire la rezultatul evaluării riscurilor potențiale legate de utilizarea organismelor modificate genetic sau a speciilor străine potențial invadatoare în cadrul activităților bazate pe proiecte de împădurire și de reîmpădurire pentru a permite operatorilor să folosească REC și URE care rezultă din activități bazate pe proiecte legate de exploatarea terenurilor, schimbarea exploatării terenurilor și silvicultură în temeiul sistemului comunitar începând din 2008, în conformitate cu deciziile adoptate în temeiul CCONUSC sau a Protocolului de la Kyoto.

               (10)

               Pentru a evita contabilizarea dublă, nu ar trebui să fie eliberate nici URE și nici REC care rezultă din activități bazate pe proiecte, întreprinse în cadrul Comunității, care provoacă, de asemenea, o reducere sau o limitare a emisiilor din instalațiile prevăzute de Directiva 2003/87/CE, decât în cazul în care un număr egal de cote este anulat din registrul statului membru de origine al URE și REC.

               (11)

               În conformitate cu tratatele de aderare aplicabile, acquis-ul comunitar ar trebui să fie luat în considerare pentru definirea nivelurilor de referință pentru activitățile bazate pe proiecte întreprinse în țările aderente la Uniune.

               (12)

               Orice stat membru care permite entităților private sau publice să participe la activități bazate pe proiecte rămâne responsabil de respectarea obligațiilor sale care îi revin în temeiul CCONUSC și a Protocolului de la Kyoto și ar trebui, prin urmare, să se asigure că această participare este compatibilă cu orientările, modalitățile și procedurile aplicabile adoptate în conformitate cu CCONUSC și cu Protocolul de la Kyoto.

               (13)

               În conformitate cu CCONUSC, cu Protocolul de la Kyoto și cu deciziile ulterioare adoptate în acest temei, Comisia și statele membre ar trebui să contribuie la activitățile de consolidare a capacităților în țările în curs de dezvoltare și în țările cu economie de tranziție pentru a le ajuta să profite din plin de AC și de MDP într-un mod care să sprijine strategiile lor de dezvoltare durabilă. Comisia ar trebui să revizuiască eforturile făcute în acest sens și să le raporteze.

               (14)

               Criteriile și orientările care sunt relevante pentru a stabili dacă proiectele de producție hidroelectrică au efecte negative asupra mediului sau societății au fost definite de Comisia Mondială a Barajelor în raportul său final din 2000 „Baraje și dezvoltare: un nou cadru pentru luarea de decizii”, de OCDE și de Banca Mondială.

               (15)

               În măsura în care participarea la activitățile bazate pe proiecte AC și MDP este voluntară, trebuie întărită răspunderea și responsabilitatea socială și de mediu a întreprinderilor în conformitate cu alineatul (17) din planul de punere în aplicare al summit-ului mondial privind dezvoltarea durabilă. În această privință, întreprinderile trebuie încurajate să îmbunătățească performanțele sociale și de mediu ale activităților AC și MDP la care participă.

               (16)

               Informațiile privind activitățile bazate pe proiecte la care un stat membru participă sau permite entităților private sau publice să participe ar trebui puse la dispoziția publicului în conformitate cu Directiva 2003/4/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 28 ianuarie 2003 privind accesul publicului la informațiile despre mediu (6).

               (17)

               Comisia poate menționa repercusiunile asupra pieței electricității în raporturile sale despre comercializarea cotelor de emisie și utilizarea creditelor care rezultă din activitățile bazate pe proiecte.

               (18)

               După intrarea în vigoare a Protocolului de la Kyoto, Comisia ar trebui să examineze dacă este posibilă încheierea de acorduri cu țările prevăzute în anexa B la Protocolul de la Kyoto, care trebuie încă să ratifice protocolul, pentru a asigura recunoașterea cotelor între sistemul comunitar și sistemele obligatorii de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră, limitând emisiile absolute puse în aplicare în aceste țări.

               (19)

               Dat fiind faptul că obiectivul acțiunii propuse, adică stabilirea unei legături între mecanismele bazate pe proiectul de la Kyoto și sistemul comunitar, nu poate fi realizat în mod suficient de statele membre care acționează individual și poate, prin urmare, datorită dimensiunilor și efectelor prezentei directive, să fie mai bine realizat la nivel comunitar, Comunitatea poate să ia măsuri, în conformitate cu principiul subsidiarității formulat la articolul 5 din tratat. În conformitate cu principiul proporționalității prevăzut la articolul menționat anterior, prezenta directivă nu depășește ceea ce este necesar pentru a atinge acest obiectiv.

               (20)

               Directiva 2003/87/CE ar trebui modificată în consecință,

         ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
   Articolul 1
   Modificări la Directiva 2003/87/CE
   Directiva 2003/87/CE se modifică după cum urmează:

               1.

               La articolul 3 se adaugă următoarele puncte:

                           „(k)

                           «parte din anexa I» înseamnă o parte, menționată în anexa I la Convenția-cadru a Organizației Națiunilor Unite privind schimbările climatice care a ratificat Protocolul de la Kyoto potrivit articolului 1 alineatul (7) din Protocolul de la Kyoto;

                           (l)

                           «activitate bazată pe proiecte» înseamnă o activitate bazată pe proiecte aprobată de una sau mai multe părți din anexa I, în conformitate cu articolul 6 sau cu articolul 12 din Protocolul de la Kyoto și cu deciziile adoptate în temeiul CCONUSC sau al Protocolului de la Kyoto;

                           (m)

                           «unitate de reducere a emisiilor» sau «URE» înseamnă o unitate eliberată în temeiul articolului 6 din Protocolul de la Kyoto și a deciziilor adoptate în temeiul CCONUSC sau a Protocolului de la Kyoto;

                           (n)

                           «reducere de emisii certificate» sau «REC» înseamnă o unitate eliberată în temeiul articolului 12 din Protocolul de la Kyoto și a deciziilor adoptate în temeiul CCONUSC sau a Protocolului de la Kyoto.”

               2.

               Se adaugă următoarele articole după articolul 11:
               „Articolul 11a
               Utilizarea de REC și URE care rezultă din activități bazate pe proiecte în sistemul comunitar
               (1)   Sub rezerva alineatului (3), statele membre pot, pe durata fiecărei perioade prevăzute la articolul 11 alineatul (2), să permită operatorilor utilizarea de REC și de URE care rezultă din activități bazate pe proiecte în sistemul comunitar, până la un procentaj din alocarea cotelor acordate fiecărei instalații, care trebuie specificat de fiecare stat membru în planul său național de alocare pentru această perioadă. Aceasta trebuie efectuată prin intermediul statului membru care eliberează și restituie imediat o cotă în schimbul unei REC sau a unei URE deținute de acest operator în registrul național al statului său membru.
               (2)   Sub rezerva alineatului (3), statele membre pot permite operatorilor utilizarea de REC care rezultă din activități bazate pe proiecte în sistemul comunitar pe durata perioadei prevăzute la articolul 11 alineatul (1). Aceasta trebuie să se efectueze prin intermediul statului membru care eliberează și restituie imediat o cotă în schimbul unei REC. Statele membre anulează REC folosite de operatori pe durata perioadei prevăzute la articolul 11 alineatul (1).
               (3)   Toate REC și URE care sunt eliberate și care pot fi folosite în conformitate cu CCONUSC, cu Protocolul de la Kyoto și cu deciziile ulterioare adoptate în acest temei, pot fi utilizate în sistemul comunitar:

                           (a)

                           cu excepția faptului că, drept recunoaștere a faptului că, în conformitate cu CCONUSC și cu Protocolul de la Kyoto și cu deciziile ulterioare în acest temei, statele membre se abțin să folosească REC și URE generate de instalațiile nucleare pentru a-și respecta angajamentele în temeiul articolului 3 alineatul (1) din Protocolul de la Kyoto și în temeiul Deciziei 2002/358/CE, operatorii trebuie să se abțină să folosească REC și URE generate de aceste instalații în sistemul comunitar pe durata perioadei prevăzute la articolul 11 alineatul (1) și pe durata primei perioade de cinci ani prevăzute la articolul 11 alineatul (2)
                           și

                           (b)

                           cu excepția REC și URE care rezultă din exploatarea terenurilor, schimbarea exploatării terenurilor și silvicultură.

                     Articolul 11b
               Activități bazate pe proiecte
               (1)   Statele membre iau toate măsurile necesare pentru ca nivelurile de referință, definite de deciziile ulterioare adoptate în temeiul CCONUSC sau al Protocolului Kyoto, stabilite pentru activitățile bazate pe proiecte care sunt întreprinse în țările care au semnat un tratat de aderare la Uniune, să fie perfect compatibile cu acquis-ul comunitar, inclusiv cu derogările provizorii prevăzute de tratatul de aderare menționat anterior.
               (2)   Sub rezerva dispozițiilor alineatelor (3) și (4), statele membre, în care activitățile bazate pe proiecte sunt puse în aplicare, urmăresc ca nici o URE sau REC să nu fie eliberată pentru o reducere sau o limitare a emisiilor de gaze cu efect de seră ale instalațiilor care intră sub incidența prezentei directive.
               (3)   Până la 31 decembrie 2012, pentru activitățile bazate pe proiecte IJ și MDP care reduc sau limitează în mod direct emisiile unei instalații care intră în sfera de aplicare a prezentei directive, nu pot fi eliberate URE sau REC decât în cazul în care un număr egal de cote este anulat de operatorul instalației în cauză.
               (4)   Pană la 31 decembrie 2012, pentru activitățile bazate pe proiecte IJ și MDP care reduc sau limitează în mod indirect emisiile unei instalații care intră în sfera de aplicare a prezentei directive, nu pot fi eliberate URE sau REC decât în cazul în care un număr egal de cote este anulat în registrul național al statului membru de origine al URE sau al REC.
               (5)   Statul membru care permite entităților private sau publice să participe la activități bazate pe proiecte rămâne responsabil de îndeplinirea obligațiilor sale care îi revin în temeiul CCONUSC și a Protocolului de la Kyoto și garantează că această participare este compatibilă cu orientările, modalitățile și procedurile aplicabile adoptate în temeiul CCONUSC sau a Protocolului de la Kyoto.
               (6)   În cazul activităților bazate pe proiecte de producere de energie hidroelectrică cu o capacitate de producție care depășește 20 MW, statele membre se asigură, atunci când aprobă asemenea activități bazate pe proiecte, ca orientările și criteriile internaționale aplicabile, inclusiv cele conținute în raportul final din 2000 al Comisiei Mondiale a Barajelor «Baraje și dezvoltare: un nou cadru pentru luarea de decizii», să fie respectate pe durata punerii în aplicare a unor asemenea activități bazate pe proiecte.
               (7)   Dispozițiile pentru punerea în aplicare a alineatelor (3) și (4), în special cu scopul de a împiedica dubla contabilizare și toate dispozițiile necesare pentru punerea în aplicare a alineatului (5), atunci când partea gazdă satisface toate criteriile de eligibilitate privind activitățile bazate pe proiecte AC, sunt adoptate în conformitate cu articolul 23 alineatul (2).”

               3.

               Articolul 17 se înlocuiește cu următorul text:
               „Articolul 17
               Accesul la informații
               În conformitate cu Directiva 2003/4/CE, se pun la dispoziția publicului deciziile privind alocarea de cote, informațiile privind activitățile bazate pe proiecte la care un stat membru participă sau permite entităților publice sau private să participe și rapoartele privind emisiile cerute în conformitate cu permisul de emisii de gaze cu efect de seră și care sunt deținute de autoritatea competentă.”

               4.

               La articolul 18, se adaugă următorul paragraf:
               „Statele membre asigură în special coordonarea între interlocutorul lor desemnat pentru aprobarea activităților bazate pe proiecte în temeiul articolului 6 alineatul (1) litera (a) din Protocolul de la Kyoto și autoritatea lor națională desemnată pentru punerea în aplicare a articolului 12 din Protocolul de la Kyoto, care sunt desemnate în conformitate cu deciziile ulterioare adoptate în temeiul CCONUSC sau al Protocolului de la Kyoto.”

               5.

               La articolul 19 alineatul (3), se adaugă următoarea teză:
               „Acest regulament prevede, de asemenea, dispoziții privind folosirea și identificarea de REC și URE utilizabile în sistemul comunitar precum și controlul nivelului acestor utilizări.”

               6.

               Articolul 21 se modifică după cum urmează:

                           (a)

                           la alineatul (1), a doua teză se înlocuiește cu următorul text:
                           „Acest raport acordă o atenție specială modalităților privind alocarea cotelor, folosirea de URE și de REC în sistemul comunitar, funcționarea registrelor, aplicarea orientărilor privind supravegherea și raportarea emisiilor, verificarea și problemele legate de respectarea dispozițiilor directivei și, după caz, regimul fiscal aplicat cotelor.”;

                           (b)

                           alineatul (3) se înlocuiește cu următorul text:
                           „(3)   Comisia organizează un schimb de informații între autoritățile competente ale statelor membre privind problemele legate de acordarea cotelor, de folosirea URE și REC în sistemul comunitar, de funcționarea registrelor, de supravegherea, raportarea și verificarea emisiilor, precum și de respectarea prezentei directive.”

               7.

               Se inserează următorul articol după articolul 21:
               „Articolul 21a
               Contribuții la activitățile de consolidare a capacităților
               În conformitate cu CCONUSC, cu Protocolul de la Kyoto și cu orice decizie de aplicare ulterioară, Comisia și statele membre contribuie la activitățile de consolidare a capacităților țărilor în curs de dezvoltare și ale țărilor cu economie în tranziție pentru a le ajuta să profite din plin de AC și MDP într-un mod care să le susțină strategiile de dezvoltare durabilă și să încurajeze entitățile să se angajeze în elaborarea și punerea în aplicare de proiecte AC și MDP.”

               8.

               Articolul 30 se modifică după cum urmează:

                           (a)

                           la alineatul (2), litera (d) se înlocuiește cu următorul text:

                                       „(d)

                                       utilizarea de credite provenite din activități bazate pe proiecte, inclusiv necesitatea de a armoniza utilizarea autorizată de URE și REC în sistemul comunitar;”;

                           (b)

                           la alineatul (2), se adaugă următoarele litere:

                                       „(l)

                                       impactul mecanismelor bazate pe proiecte asupra țărilor gazdă, în special asupra obiectivelor lor de dezvoltare, în ceea ce privește aprobarea de activități bazate pe proiecte IJ și MDP privind realizarea de centrale hidroelectrice cu o capacitate de producție care depășește 500 MW și având efecte negative asupra mediului și societății; și folosirea ulterioară de REC și de URE provenite din aceste activități bazate pe proiecte privind realizarea de centrale hidroelectrice în sistemul comunitar;

                                       (m)

                                       susținerea eforturilor de consolidare a capacității țărilor în curs de dezvoltare și a țărilor cu economie în tranziție;

                                       (n)

                                       modalitățile și procedurile care reglementează adoptarea de către statele membre a activităților bazate pe proiecte naționale și alocarea de cote privind reducerile sau limitările emisiilor care rezultă din aceste activități începând cu 2008;

                                       (o)

                                       dispozițiile tehnice privind caracterul temporar al creditelor și limita de 1 % pentru eligibilitate pentru exploatarea terenurilor, schimbarea exploatării terenurilor și activități bazate pe proiecte în silvicultură, prevăzute de Decizia 17/CP.7, precum și dispozițiile privind rezultatul evaluării riscurilor potențiale legate de utilizarea organismelor modificate genetic sau a speciilor străine potențial invadatoare în cadrul activităților bazate pe proiecte de împădurire și de reîmpădurire pentru a permite operatorilor să folosească REC și URE care rezultă din activități bazate pe proiecte de exploatare a terenurilor, schimbarea exploatării terenurilor și silvicultură în sistemul comunitar începând cu 2008, în conformitate cu deciziile adoptate în temeiul CCONUSC și al Protocolului de la Kyoto.”;

                           (c)

                           alineatul (3) se înlocuiește cu următorul text:
                           „(3)   Înaintea fiecărei perioade prevăzute la articolul 11 alineatul (2), fiecare stat membru publică, în planul său național de alocare, folosirea de URE și de REC pe care o prevede, precum și procentajul alocării acordate fiecărei instalații pentru care operatorii sunt autorizați să folosească URE și REC în sistemul comunitar pentru perioada respectivă. Utilizarea totală de URE și REC este compatibilă cu obligațiile relevante care decurg din Protocolul de la Kyoto și din CCONUSC, precum și din deciziile adoptate în acest temei.
                           În conformitate cu articolul 3 din Decizia nr. 280/2004/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 februarie 2004 privind un mecanism de supraveghere a emisiilor de gaze cu efect de seră în cadrul Comunității și de punerea în aplicare a Protocolului de la Kyoto (7), statele membre redactează, o dată la doi ani, un raport pentru Comisie pentru a explica în ce măsură acțiunile naționale constituie cu adevărat un element semnificativ al eforturilor întreprinse la nivel național și în ce măsură utilizarea mecanismelor bazate pe proiecte completează în mod real acțiunile naționale și pentru a defini raportul între ele, în conformitate cu dispozițiile aplicabile ale Protocolului de la Kyoto și cu deciziile adoptate în acest temei. În conformitate cu articolul 5 din decizia menționată anterior, Comisia stabilește un raport cu acest subiect. În lumina acestui raport, Comisia face, după caz, propuneri, legislative sau de altă natură, care urmăresc să completeze dispozițiile adoptate de statele membre, pentru a asigura ca utilizarea mecanismelor bazate pe proiecte să fie complementară acțiunilor naționale desfășurate în cadrul Comunității.

               9.

               La anexa III, se adaugă următorul punct:

                           „12.

                           Planul stabilește cantitatea maximă de REC și URE pe care operatorii o pot utiliza în sistemul comunitar, sub forma unui procentaj din alocarea de cote acordate pentru fiecare instalație. Acest procentaj este conform cu obligațiile statelor membre care decurg din Protocolul de la Kyoto și cu deciziile adoptate în temeiul CCONUSC sau al Protocolului de la Kyoto.”

         Articolul 2
   Punerea în aplicare
   (1)   Statele membre pun în aplicare actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive până la 13 noiembrie 2005. Statele membre informează de îndată Comisia cu privire la aceasta.
   Atunci când statele membre adoptă aceste acte, ele cuprind o trimitere la prezenta directivă sau sunt însoțite de o asemenea trimitere la data publicării lor oficiale. Statele membre stabilesc modalitatea de efectuare a acestei trimiteri.
   (2)   Comisiei îi sunt comunicate de către statele membre textele dispozițiilor de drept intern pe care le adoptă în domeniul reglementat de prezenta directivă. Comisia informează celelalte state membre cu privire la aceasta.
   Articolul 3
   Intrarea în vigoare
   Prezenta directivă intră în vigoare la data publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.
   Articolul 4
   Destinatari
   Prezenta directivă se adresează statelor membre.

      Adoptată la Strasburg, 27 octombrie 2004.

            Pentru Parlamentul European

            Președintele

         J. BORRELL FONTELLES

            Pentru Consiliu

            Președintele

         A. NICOLAI

      (1)  JO C 80, 30.3.2004, p. 61.

      (2)  Avizul Parlamentului European din 20 aprilie 2004 (nepublicat încă în Jurnalul Oficial) și Decizia Consiliului din 13 septembrie 2004 (nepublicată încă în Jurnalul Oficial).

      (3)  JO L 275, 25.10.2003, p. 32.

      (4)  JO L 130, 15.5.2002, p. 1.

      (5)  JO L 49, 19.2.2004, p. 1.

      (6)  JO L 41, 14.2.2003, p. 26.

      (7)  JO L 49, 19.2.2004, p. 1.”


title: Directiva 2008/115/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 decembrie 2008 privind standardele și procedurile comune aplicabile în statele membre pentru returnarea resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală

text:
               24.12.2008

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               L 348/98

      DIRECTIVA 2008/115/CE A PARLAMENTULUI EUROPEAN ȘI A CONSILIULUI

   din 16 decembrie 2008
   privind standardele și procedurile comune aplicabile în statele membre pentru returnarea resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală
   PARLAMENTUL EUROPEAN ȘI CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,
   având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Europene, în special articolul 63 alineatul (3) litera (b),
   având în vedere propunerea Comisiei,
   hotărând în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 251 din tratat (1),
   întrucât:

               (1)

               Consiliul European de la Tampere din 15 și 16 octombrie 1999 a stabilit o abordare coerentă în domeniul imigrației și al azilului care privește, în egală măsură, crearea unui sistem comun în domeniul azilului, o politică de imigrație legală și combaterea imigrației ilegale.

               (2)

               Consiliul European de la Bruxelles din 4 și 5 noiembrie 2004 a recomandat instituirea unei politici eficiente de îndepărtare și returnare, bazată pe standarde comune, pentru ca persoanele în cauză să fie returnate într-o manieră umană și cu respectarea deplină a drepturilor lor fundamentale și a demnității lor.

               (3)

               Comitetul de Miniștri al Consiliului Europei a adoptat la 4 mai 2005„Douăzeci de orientări privind returnarea forțată”.

               (4)

               Este necesară stabilirea unor norme clare, transparente și echitabile care să asigure o politică de returnare eficientă, ca element necesar al unei politici bine gestionate în domeniul migrației.

               (5)

               Această directivă ar trebui să stabilească un set de norme orizontale, aplicabile tuturor resortisanților țărilor terțe care nu îndeplinesc, sau care nu mai îndeplinesc condițiile de intrare, ședere sau reședință într-un stat membru.

               (6)

               Statele membre ar trebui să ia toate măsurile necesare pentru a asigura că încetarea situației de ședere ilegală a resortisanților țărilor terțe se efectuează printr-o procedură transparentă și echitabilă. În conformitate cu principiile generale ale dreptului UE, deciziile luate în temeiul prezentei directive ar trebui adoptate de la caz la caz și pe bază de criterii obiective, aceasta însemnând că ar trebui acordată atenție nu doar simplului fapt al șederii ilegale. Atunci când se utilizează formulare standard pentru deciziile referitoare la returnare, respectiv decizii de returnare, și, dacă au fost emise, decizii privind interdicția de intrare și decizii de îndepărtare, statele membre ar trebui să respecte principiul respectiv și să se conformeze pe deplin dispozițiilor aplicabile din prezenta directivă.

               (7)

               Se subliniază nevoia unor acorduri comunitare și bilaterale de readmisie cu țările terțe pentru a facilita procesul de returnare. Cooperarea internațională cu țările de origine în toate etapele procesului de returnare este o condiție preliminară pentru realizarea unei returnări durabile.

               (8)

               Se recunoaște că este legitimă returnarea de către statele membre a resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală, cu condiția existenței unor sisteme de azil echitabile și eficiente, care să respecte pe deplin principiul nereturnării.

               (9)

               În conformitate cu Directiva 2005/85/CE a Consiliului din 1 decembrie 2005 privind standardele minime cu privire la procedurile din statele membre de acordare și retragere a statutului de refugiat (2), un resortisant al unei țări terțe care a făcut o cerere de azil într-un stat membru nu ar trebui considerat ca aflându-se în situație de ședere ilegală pe teritoriul statului membru respectiv până la intrarea în vigoare a unei decizii negative cu privire la cerere sau a unei decizii de încetare a dreptului de ședere în calitate de solicitant de azil.

               (10)

               În cazul în care nu există motive să se creadă că returnarea voluntară ar submina scopul unei proceduri de returnare, aceasta ar trebui să fie preferată returnării forțate și ar trebui acordată o perioadă de timp pentru plecarea voluntară. Ar trebui prevăzută o extindere a perioadei acordate pentru plecarea voluntară atunci când se apreciază că acest lucru este necesar din motive specifice ale unui caz individual. În scopul promovării returnării voluntare, statele membre ar trebui să asigure o mai bună asistență și consiliere pentru returnare și să utilizeze cât mai bine posibilitățile de finanțare corespunzătoare oferite de Fondul european pentru returnare.

               (11)

               Ar trebui stabilit un set comun minim de garanții juridice cu privire la deciziile referitoare la returnare, care să garanteze protecția efectivă a intereselor persoanelor în cauză. Ar trebui să se pună la dispoziția celor care nu dispun de suficiente resurse asistența judiciară necesară. Statele membre ar trebui să stabilească, în cadrul legislațiilor lor naționale, care sunt cazurile în care asistența judiciară urmează să fie considerată ca fiind necesară.

               (12)

               Ar trebui abordată situația resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală dar care nu pot face încă obiectul unei îndepărtări. Condițiile de bază de subzistență ale acestora ar trebui definite în conformitate cu legislația națională. Pentru a putea demonstra situația specială în care se află în cazul unor verificări sau controale administrative, acestor persoane ar trebui să li se furnizeze o confirmare scrisă a situației lor. Statele membre ar trebui să dispună de o mare libertate în ceea ce privește forma și formatul confirmării scrise și ar trebui să o poată include în deciziile lor referitoare la returnare adoptate în conformitate cu prezenta directivă.

               (13)

               Folosirea măsurilor coercitive ar trebui să facă în mod expres obiectul principiilor proporționalității și eficienței în privința mijloacelor adoptate și a obiectivelor urmărite. Ar trebui stabilite garanții minime pentru desfășurarea returnării forțate, având în vedere Decizia 2004/573/CE a Consiliului din 29 aprilie 2004 privind organizarea de zboruri comune pentru expulzarea de pe teritoriul a două sau mai multe state membre a resortisanților țărilor terțe care fac obiectul măsurilor individuale de expulzare (3). Statele membre ar trebui să poată recurge la diverse posibilități de supraveghere a returnării forțate.

               (14)

               Efectelor măsurilor naționale de returnare ar trebui să li se confere o dimensiune europeană prin stabilirea unei interdicții de intrare care să nu permită intrarea și șederea pe teritoriul tuturor statelor membre. Durata interdicției de intrare ar trebui stabilită ținând seama, în mod adecvat, de toate circumstanțele specifice fiecărui caz și în mod normal nu ar trebui să depășească cinci ani. În acest context, ar trebui să se țină seama în special de faptul că resortisantul în cauză al țării terțe a făcut deja obiectul mai multor decizii de returnare sau ordine de îndepărtare sau a intrat pe teritoriul unui stat membru pe durata interdicției de intrare.

               (15)

               Statele membre ar trebui să fie cele care să decidă dacă revizuirea deciziilor referitoare la returnare presupun sau nu și competența autorității sau organului de revizuire de a adopta o decizie proprie referitoare la returnare, care să se substituie deciziei anterioare.

               (16)

               Folosirea luării în custodie publică în scopul îndepărtării ar trebui limitată și ar trebui să facă obiectul aplicării principiului proporționalității în privința mijloacelor utilizate și a obiectivelor urmărite. Luarea în custodie publică este justificată numai pentru pregătirea returnării sau în efectuarea procesului de îndepărtare, și dacă aplicarea unor măsuri mai puțin coercitive nu ar fi suficientă.

               (17)

               Resortisanții țărilor terțe luați în custodie publică ar trebui tratați în mod uman și demn, cu respectarea deplină a drepturilor lor fundamentale și în conformitate cu dreptul intern și internațional. Fără a se aduce atingere reținerii inițiale de către autoritățile de aplicare a legii, reglementată prin legislația națională, luarea în custodie publică ar trebui să se efectueze, în general, în centre specializate de cazare.

               (18)

               Statele membre ar trebui să aibă acces rapid la informațiile privind interdicțiile de intrare emise de alte state membre. Schimbul de informații ar trebui să se desfășoare în conformitate cu Regulamentul (CE) nr. 1987/2006 al Parlamentului European și al Consiliului din 20 decembrie 2006 privind instituirea, funcționarea și utilizarea Sistemului de Informații Schengen din a doua generație (SIS II) (4).

               (19)

               Cooperarea dintre instituțiile implicate la toate nivelurile în procesul de returnare, precum și schimbul și promovarea bunelor practici, ar trebui să însoțească punerea în aplicare a prezentei directive și să asigure valoare adăugată europeană.

               (20)

               Deoarece obiectivul prezentei directive, și anume stabilirea de norme comune privind returnarea, îndepărtarea și utilizarea măsurilor coercitive, luarea în custodie publică și interdicțiile de intrare, nu poate fi realizat în mod satisfăcător de către statele membre și, prin urmare, având în vedere dimensiunea și efectele sale, poate fi realizat mai bine la nivel comunitar, Comunitatea poate adopta măsuri, în conformitate cu principiul subsidiarității, astfel cum este prevăzut la articolul 5 din tratat. În conformitate cu principiul proporționalității, astfel cum este prevăzut la articolul menționat, prezenta directivă nu depășește ceea ce este necesar pentru realizarea obiectivului respectiv.

               (21)

               Statele membre ar trebui să pună în aplicare dispozițiile prezentei directive fără discriminare în funcție de sex, rasă, culoare, etnie sau origine socială, trăsături genetice, limbă, religie sau convingeri, opinii politice sau de altă natură, apartenența la o minoritate națională, proprietate, naștere, handicap, vârstă sau orientare sexuală.

               (22)

               În conformitate cu Convenția Organizației Națiunilor Unite din 1989 cu privire la drepturile copilului, „interesul superior al copilului” ar trebui să constituie o prioritate a statelor membre în punerea în aplicare a prezentei directive. În conformitate cu Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, respectul pentru viața de familie ar trebui să constituie o prioritate a statelor membre în punerea în aplicare a prezentei directive.

               (23)

               Aplicarea prezentei directive nu aduce atingere obligațiilor rezultând din Convenția de la Geneva din 28 iulie 1951 privind statutul refugiaților, astfel cum a fost modificată prin Protocolul de la New York din 31 ianuarie 1967.

               (24)

               Prezenta directivă respectă drepturile fundamentale, precum și principiile recunoscute în special de Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene.

               (25)

               În conformitate cu articolele 1 și 2 din Protocolul privind poziția Danemarcei, anexat la Tratatul privind Uniunea Europeană și la Tratatul de instituire a Comunității Europene, Danemarca nu participă la adoptarea prezentei directive care, prin urmare, nu este obligatorie pentru aceasta și nu i se aplică. Având în vedere că prezenta directivă completează – în măsura în care aceasta se aplică resortisanților țărilor terțe care nu îndeplinesc, sau care nu mai îndeplinesc condițiile de intrare în conformitate cu Codul Frontierelor Schengen (5) – acquis-ul Schengen, în temeiul dispozițiilor prevăzute în partea a treia titlul IV din Tratatul de instituire a Comunității Europene, Danemarca decide, în conformitate cu articolul 5 din protocolul menționat, în termen de șase luni de la data adoptării prezentei directive, dacă o va pune în aplicare sau nu în legislația sa națională.

               (26)

               În măsura în care se aplică resortisanților țărilor terțe care nu îndeplinesc, sau care nu mai îndeplinesc condițiile de intrare în conformitate cu Codul Frontierelor Schengen, prezenta directivă reprezintă o dezvoltare a dispozițiilor acquis-ului Schengen la care Regatul Unit nu participă, în conformitate cu Decizia 2000/365/CE a Consiliului din 29 mai 2000 privind solicitarea Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord de a participa la unele dintre dispozițiile acquis-ului Schengen (6); în plus, în conformitate cu articolele 1 și 2 din Protocolul privind poziția Regatului Unit și Irlandei, anexat la Tratatul privind Uniunea Europeană și la Tratatul de instituire a Comunității Europene, și fără a se aduce atingere articolului 4 din protocolul menționat, Regatul Unit nu participă la adoptarea prezentei directive care, prin urmare, nu este obligatorie pentru acesta și nu i se aplică.

               (27)

               În măsura în care se aplică resortisanților țărilor terțe care nu îndeplinesc, sau care nu mai îndeplinesc condițiile de intrare în conformitate cu Codul Frontierelor Schengen, prezenta directivă reprezintă o dezvoltare a dispozițiilor acquis-ului Schengen la care Irlanda nu participă, în conformitate cu Decizia 2002/192/CE a Consiliului din 28 februarie 2002 privind solicitarea Irlandei de a participa la unele dintre dispozițiile acquis-ului Schengen (7); în plus, în conformitate cu articolele 1 și 2 din Protocolul privind poziția Regatului Unit și Irlandei, anexat la Tratatul privind Uniunea Europeană și la Tratatul de instituire a Comunității Europene, și fără a se aduce atingere articolului 4 din protocolul menționat, Irlanda nu participă la adoptarea prezentei directive care, prin urmare, nu este obligatorie pentru acesta și nu i se aplică.

               (28)

               În ceea ce privește Islanda și Norvegia, prezenta directivă reprezintă – în măsura în care aceasta se aplică resortisanților țărilor terțe care nu îndeplinesc, sau care nu mai îndeplinesc condițiile de intrare în conformitate cu Codul Frontierelor Schengen – o dezvoltare a dispozițiilor acquis-ului Schengen în sensul Acordului încheiat între Consiliul Uniunii Europene și Republica Islanda și Regatul Norvegiei în ceea ce privește asocierea celor două state la punerea în aplicare, asigurarea respectării și dezvoltarea acquis-ului Schengen, care intră în domeniul de aplicare menționat la articolul 1 punctul C din Decizia 1999/437/CE a Consiliului (8) privind anumite modalități de aplicare a respectivului acord.

               (29)

               În ceea ce privește Elveția, prezenta directivă reprezintă – în măsura în care aceasta se aplică resortisanților țărilor terțe care nu îndeplinesc, sau care nu mai îndeplinesc condițiile de intrare în conformitate cu Codul Frontierelor Schengen – o dezvoltare a dispozițiilor acquis-ului Schengen în sensul Acordului încheiat între Uniunea Europeană, Comunitatea Europeană și Confederația Elvețiană în ceea ce privește asocierea Confederației Elvețiene la punerea în aplicare, asigurarea respectării și dezvoltarea acquis-ului Schengen, care intră în domeniul de aplicare menționat la articolul 1 punctul C din Decizia 1999/437/CE, coroborat cu articolul 3 din Decizia 2008/146/CE a Consiliului din 28 ianuarie 2008 (9) privind încheierea, în numele Comunității Europene, a respectivului acord.

               (30)

               În ceea ce privește Liechtenstein, prezenta directivă reprezintă – în măsura în care aceasta se aplică resortisanților țărilor terțe care nu îndeplinesc, sau care nu mai îndeplinesc condițiile de intrare în conformitate cu Codul Frontierelor Schengen – o dezvoltare a dispozițiilor acquis-ului Schengen în sensul Protocolului semnat între Uniunea Europeană, Comunitatea Europeană, Confederația Elvețiană și Principatul Liechtenstein în ceea ce privește aderarea Principatului Liechtenstein la Acordul încheiat între Uniunea Europeană, Comunitatea Europeană și Confederația Elvețiană cu privire la asocierea Confederației Elvețiene la punerea în aplicare, asigurarea respectării și dezvoltarea acquis-ului Schengen, care intră în domeniul de aplicare menționat la articolul 1 punctul C din Decizia 1999/437/CE, coroborat cu articolul 3 din Decizia 2008/261/CE a Consiliului (10) privind semnarea în numele Comunităților Europene, precum și aplicarea provizorie a anumitor dispoziții din protocolul respectiv,

         ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
   CAPITOLUL I
   DISPOZIȚII GENERALE
   Articolul 1
   Obiectul
   Prezenta directivă stabilește standarde și proceduri comune aplicabile în statele membre pentru returnarea resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală, în conformitate cu drepturile fundamentale ca principii generale ale dreptului comunitar precum și cu dreptul internațional, inclusiv obligațiile în materie de protecție a refugiaților și de drepturi ale omului.
   Articolul 2
   Domeniul de aplicare
   (1)   Prezenta directivă se aplică resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală pe teritoriul unui stat membru.
   (2)   Statele membre pot decide să nu aplice prezenta directivă resortisanților țărilor terțe care:

               (a)

               fac obiectul unui refuz de intrare, în conformitate cu articolul 13 din Codul Frontierelor Schengen, sau care sunt reținuți sau prinși de către autoritățile competente în cazul unei treceri ilegale pe cale terestră, maritimă sau aeriană a frontierei externe a unui stat membru și care nu au obținut ulterior o autorizație sau un drept de ședere în statul membru respectiv;

               (b)

               fac obiectul returnării ca sancțiune de drept penal sau ca urmare a unei sancțiuni de drept penal, în conformitate cu dreptul intern, sau fac obiectul unor proceduri de extrădare.

         (3)   Prezenta directivă nu se aplică persoanelor care beneficiază de dreptul comunitar la libera circulație astfel cum este definit la articolul 2 alineatul (5) din Codul Frontierelor Schengen.
   Articolul 3
   Definiții
   În sensul prezentei directive, se aplică următoarele definiții:

               1.

               „resortisant al unei țări terțe” înseamnă orice persoană care nu este cetățean al Uniunii în sensul articolului 17 alineatul (1) din tratat și nu beneficiază de dreptul comunitar la liberă circulație astfel cum este definit la articolul 2 alineatul (5) din Codul Frontierelor Schengen;

               2.

               „ședere ilegală” înseamnă prezența pe teritoriul unui stat membru a unui resortisant al unei țări terțe, care nu îndeplinește sau nu mai îndeplinește condițiile de intrare, astfel cum sunt stabilite la articolul 5 din Codul Frontierelor Schengen, sau alte condiții de intrare, ședere sau reședință în acel stat membru;

               3.

               „returnare” înseamnă procesul de întoarcere a unui resortisant al unei țări terțe – fie prin respectarea voluntară a unei obligații de returnare, fie prin aplicarea forțată a acesteia – în:

                           —

                           țara de origine, sau

                           —

                           o țară de tranzit în conformitate cu acordurile comunitare sau bilaterale de readmisie sau alte acorduri, sau

                           —

                           o altă țară terță, în care resortisantul în cauză al unei țări terțe decide în mod voluntar să se întoarcă și în care acesta va fi acceptat;

               4.

               „decizie de returnare” înseamnă decizia sau orice alt act de natură administrativă sau judiciară prin care șederea unui resortisant al unei țări terțe este stabilită sau declarată ca fiind ilegală și prin care se impune sau se stabilește obligația de returnare;

               5.

               „îndepărtare” înseamnă executarea obligației de returnare, respectiv transportul fizic în afara statului membru;

               6.

               „interdicția de intrare” înseamnă decizia sau orice alt act de natură administrativă sau judiciară care interzice intrarea și șederea pe teritoriul statelor membre pentru o anumită perioadă și care însoțește o decizie de returnare;

               7.

               „riscul sustragerii” înseamnă existența unor motive într-un caz particular care se bazează pe criterii obiective, definite prin legislație, care justifică presupunerea că un resortisant al unei țări terțe care face obiectul unei proceduri de returnare se poate sustrage acesteia;

               8.

               „reîntoarcerea voluntară” înseamnă îndeplinirea obligației de returnare în termenul prevăzut în acest scop în decizia de returnare;

               9.

               „persoane vulnerabile” înseamnă minori, minori neînsoțiți, persoane cu handicap, persoane în vârstă, femei gravide, părinți singuri cu copii minori și persoane care au fost supuse torturii, violului și altor forme grave de violență psihică, fizică sau sexuală.

         Articolul 4
   Dispoziții mai favorabile
   (1)   Prezenta directivă nu aduce atingere dispozițiilor mai favorabile cuprinse în:

               (a)

               acorduri bilaterale sau multilaterale încheiate între Comunitate sau Comunitate și statele sale membre și una sau mai multe țări terțe;

               (b)

               acorduri bilaterale sau multilaterale între unul sau mai multe state membre și una sau mai multe țări terțe.

         (2)   Prezenta directivă nu aduce atingere dispozițiilor mai favorabile pentru resortisantul unei țări terțe prevăzute de acquis-ul comunitar în domeniul imigrației și azilului.
   (3)   Prezenta directivă nu aduce atingere dreptului statelor membre de a adopta sau de a menține dispoziții mai favorabile pentru persoanele cărora li se aplică prezenta directivă, cu condiția ca acestea să fie în conformitate cu prezenta directivă.
   (4)   În ceea ce privește resortisanții țărilor terțe care nu intră în domeniul de aplicare al prezentei directive în conformitate cu articolul 2 alineatul (2) litera (a), statele membre:

               (a)

               se asigură că tratamentul și nivelul de protecție al acestora nu este mai puțin favorabil decât este prevăzut la articolul 8 alineatele (4) și (5) (limitările privind utilizarea măsurilor coercitive), la articolul 9 alineatul (2) litera (a) (amânarea îndepărtării), articolul 14 alineatul (1) literele (b) și (d) (îngrijirea medicală de urgență și luarea în considerare a necesităților persoanelor vulnerabile) și articolele 16 și 17 (condiții de luare în custodie), și

               (b)

               respectă principiul nereturnării.

         Articolul 5
   Principiul nereturnării, interesul superior al copilului, viața de familie și starea de sănătate
   La punerea în aplicare a prezentei directive, statele membre acordă atenția cuvenită:

               (a)

               intereselor superioare ale copilului;

               (b)

               vieții de familie;

               (c)

               stării de sănătate a resortisantului în cauză al unei țări terțe;

         și respectă principiul nereturnării.
   CAPITOLUL II
   ÎNCHEIEREA ȘEDERII ILEGALE
   Articolul 6
   Decizia de returnare
   (1)   Statele membre emit o decizie de returnare împotriva oricărui resortisant al unei țări terțe aflat în situație de ședere ilegală pe teritoriul lor, fără a aduce atingere excepțiilor menționate la alineatele (2)-(5).
   (2)   Resortisanții țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală pe teritoriul unui stat membru și care posedă un permis de ședere valid sau o altă autorizație care conferă un drept de ședere, eliberate de un alt stat membru, li se cere să se întoarcă imediat pe teritoriul statului membru respectiv. În cazul nerespectării acestei cerințe de către resortisantul unei țări terțe, sau în cazul în care plecarea imediată a resortisantului unei țări terțe este necesară din motive de ordine publică sau de securitate națională, se aplică alineatul (1).
   (3)   Statele membre pot decide să nu emită o decizie de returnare pentru un resortisant al unei țări terțe aflat în situație de ședere ilegală pe teritoriul lor, dacă resortisantul în cauză al unei țări terțe este preluat de un alt stat membru în conformitate cu acordurile bilaterale sau normele existente la data intrării în vigoare a prezentei directive. În acest caz, statul membru care a preluat resortisantul respectiv al unei țări terțe pune în aplicare alineatul (1).
   (4)   Statele membre pot decide în orice moment să acorde un permis de ședere autonom sau orice altă autorizație care conferă un drept de ședere, din motive de compasiune, umanitare sau de altă natură, unui resortisant al unei țări terțe aflat în situație de ședere ilegală pe teritoriul lor. În acest caz, nu se emite nicio decizie de returnare. În cazul în care a fost deja eliberată o decizie de returnare, aceasta este retrasă sau suspendată pe durata de valabilitate a permisului de ședere sau a unei alte autorizații care conferă un drept de ședere.
   (5)   În cazul în care un resortisant al unei țări terțe aflat în situație de ședere ilegală pe teritoriul unui stat membru face obiectul unei proceduri în curs de reînnoire a permisului de ședere sau a unei alte autorizații care îi conferă un drept de ședere, statul membru respectiv ia în considerare posibilitatea de a nu emite decizia de returnare până la finalizarea procedurii în curs, fără a se aduce atingere alineatului (6).
   (6)   Prezenta directivă nu interzice statelor membre să adopte o decizie privind încetarea șederii legale, împreună cu o decizie de returnare și/sau o decizie de îndepărtare și/sau o interdicție de intrare în cadrul unei singure decizii sau act administrativ sau judiciar, conform prevederilor legislațiilor lor naționale, fără a aduce atingere garanțiilor procedurale disponibile în temeiul capitolului III și în temeiul altor dispoziții pertinente din dreptul comunitar și național.
   Articolul 7
   Plecarea voluntară
   (1)   Decizia de returnare prevede un termen adecvat între șapte și treizeci de zile, pentru plecarea voluntară, fără a aduce atingere excepțiilor menționate la alineatele (2) și (4). Statele membre pot să prevadă în legislația națională că un astfel de termen este acordat numai pe baza unei cereri din partea resortisantului unei țări terțe. În acest caz, statele membre informează resortisanții în cauză ai țărilor terțe asupra posibilității prezentării unei astfel de cereri.
   Perioada de timp prevăzută mai sus nu exclude posibilitatea ca resortisanții țărilor terțe respectivi să plece mai devreme.
   (2)   Statele membre prelungesc, atunci când este cazul, în mod adecvat termenul plecării voluntare, ținând seama de circumstanțele specifice fiecărui caz în parte, cum ar fi durata șederii, existența copiilor care frecventează școala și existența altor legături familiale și sociale.
   (3)   În cursul termenului pentru plecare voluntară pot fi impuse o serie de obligații în scopul de a evita riscul de sustragere, cum ar fi aceea de a se prezenta, la intervale de timp periodice, autorităților, de a depune o garanție financiară corespunzătoare, de a prezenta documente sau obligația de a rămâne într-un anumit loc.
   (4)   În cazul existenței unui risc de sustragere, sau în cazul în care o cerere de permis de ședere a fost respinsă ca neîntemeiată în mod evident sau frauduloasă sau în cazul în care persoana în cauză prezintă un risc pentru ordinea publică, siguranța publică sau securitatea națională, statele membre pot să nu acorde un termen pentru plecarea voluntară sau pot să acorde o perioadă mai scurtă de șapte zile.
   Articolul 8
   Îndepărtarea
   (1)   Statele membre iau toate măsurile necesare pentru a executa decizia de returnare dacă nu a fost acordat un termen pentru plecarea voluntară în conformitate cu articolul 7 alineatul (4), sau dacă obligația de returnare nu a fost îndeplinită în timpul perioadei pentru plecarea voluntară acordată în conformitate cu articolul 7.
   (2)   În cazul în care statul membru acordă un termen pentru plecarea voluntară în conformitate cu articolul 7, decizia de returnare poate fi executată doar după expirarea termenului, cu excepția cazului în care în perioada respectivă apare un risc, astfel cum este definit la articolul 7 alineatul (4).
   (3)   Statele membre pot adopta separat o decizie sau un act administrativ sau judiciar prin care se dispune îndepărtarea.
   (4)   În cazul în care statele membre aplică – în ultimă instanță – măsuri coercitive pentru a proceda la îndepărtarea unui resortisant al unei țări terțe care se opune îndepărtării, aceste măsuri sunt proporționale și recurgerea la forță nu trebuie să depășească limitele rezonabile. Aceste măsuri se aplică astfel cum este prevăzut în legislația națională în conformitate cu drepturile fundamentale și cu respectarea demnității și integrității fizice a resortisantului în cauză al unei țări terțe.
   (5)   În executarea îndepărtărilor pe calea aerului, statele membre țin cont de orientările comune privind măsurile de securitate care se impun în cazul operațiunilor comune de îndepărtare pe calea aerului, anexate la Decizia 2004/573/CE.
   (6)   Statele membre asigură un sistem eficient de supraveghere a returnării forțate.
   Articolul 9
   Amânarea îndepărtării
   (1)   Statele membre amână îndepărtarea:

               (a)

               în cazul în care aceasta ar încălca principiul nereturnării sau

               (b)

               pe durata acordării unui efect suspensiv în conformitate cu articolul 13 alineatul (2).

         (2)   Statele membre pot amâna îndepărtarea pentru o perioadă corespunzătoare, în funcție de circumstanțele specifice fiecărui caz. Statele membre iau în considerare în special:

               (a)

               starea fizică sau capacitatea mentală a resortisantului țării terțe;

               (b)

               motive de ordin tehnic, cum ar fi lipsa mijloacelor de transport sau imposibilitatea de îndepărtare datorită lipsei identificării.

         (3)   În cazul în care îndepărtarea se amână în conformitate cu alineatele (1) și (2), resortisantului în cauză al unei țări terțe îi pot fi impuse obligațiile prevăzute la articolul 7 alineatul (3).
   Articolul 10
   Returnarea și îndepărtarea minorilor neînsoțiți
   (1)   Înainte de a decide emiterea unei decizii de returnare pentru un minor neînsoțit, organismele corespunzătoare, altele decât autoritățile care efectuează returnarea, trebuie să furnizeze asistență adecvată, acordând importanța cuvenită interesului superior al copilului.
   (2)   Înaintea îndepărtării unui minor neînsoțit de pe teritoriul unui stat membru, autoritățile statului membru respectiv se asigură că acesta este trimis unui membru al familiei sale, unui tutore desemnat sau unor centre de primire corespunzătoare în statul de returnare.
   Articolul 11
   Interdicția de intrare
   (1)   Decizia de returnare este însoțită de interdicția de intrare:

               (a)

               dacă nu a fost acordat un termen pentru plecarea voluntară sau,

               (b)

               dacă obligația de returnare nu a fost îndeplinită.

         În celelalte cazuri, decizia de returnare poate fi însoțită de o interdicție de intrare.
   (2)   Durata interdicției de intrare se stabilește ținând seama, în mod adecvat, de toate circumstanțele specifice fiecărui caz și nu ar trebui să depășească, în principiu, cinci ani. Aceasta poate depăși totuși cinci ani dacă resortisantul unei țări terțe reprezintă o amenințare gravă pentru ordinea publică, siguranța publică sau securitatea națională.
   (3)   Statele membre iau în calcul retragerea sau suspendarea unei interdicții de intrare în cazul în care un resortisant al unei țări terțe împotriva căruia s-a dispus interdicția de intrare în conformitate cu alineatul (1) al doilea paragraf poate dovedi că a părăsit teritoriul statului membru cu respectarea deplină a deciziei de returnare.
   Victimele traficului de ființe umane cărora li s-a acordat un permis de ședere în temeiul Directivei 2004/81/CE a Consiliului din 29 aprilie 2004 privind permisul de ședere eliberat resortisanților țărilor terțe care sunt victime ale traficului de persoane sau care au făcut obiectul unei facilitări a imigrației ilegale și care cooperează cu autoritățile competente (11) nu fac obiectul interdicției de intrare, fără a aduce atingere alineatului (1) primul paragraf litera (b) și cu condiția ca resortisantul în cauză al unei țări terțe să nu reprezinte o amenințare pentru ordinea publică, siguranța publică sau siguranța națională.
   Statele membre pot să nu elibereze, pot retrage sau suspenda o interdicție de intrare în cazuri individuale pentru motive umanitare.
   Statele membre pot retrage sau suspenda interdicția de intrare în cazuri individuale sau în anumite categorii de cazuri din alte motive.
   (4)   În cazul în care un stat membru are în vedere eliberarea unui permis de ședere sau a altei autorizații care conferă un drept de ședere unui resortisant al unei țări terțe împotriva căruia a fost dispusă interdicția de intrare de către un alt stat membru, acesta consultă mai întâi statul membru care a dispus interdicția de intrare și ține seama de interesele acestuia în conformitate cu articolul 25 al Convenției de punere în aplicare a Acordului Schengen (12).
   (5)   Alineatele (1)-(4) se aplică fără a aduce atingere dreptului de a solicita protecție internațională, astfel cum este definită la articolul 2 alineatul (a) din Directiva 2004/83/CE privind standardele minime referitoare la condițiile pe care trebuie să le îndeplinească resortisanții țărilor terțe sau apatrizii pentru a putea beneficia de statutul de refugiat sau persoanele care, din alte motive, au nevoie de protecție internațională și referitoare la conținutul protecției acordate (13), în statele membre.
   CAPITOLUL III
   GARANȚII PROCEDURALE
   Articolul 12
   Forma
   (1)   Deciziile de returnare și, în cazul în care sunt emise, deciziile privind interdicția de intrare și deciziile de îndepărtare se emit în formă scrisă și conțin motivele de fapt și de drept, precum și informații privind căile de atac posibile.
   Informațiile referitoare la motivele de fapt pot fi limitate în cazurile în care legislația națională permite limitarea dreptului la informare, în special pentru protejarea securității naționale, apărării, siguranței publice și pentru prevenirea, investigarea, detectarea și urmărirea penală a infracțiunilor.
   (2)   Statele membre asigură, la cerere, traducerea în scris sau oral a principalelor elemente ale deciziilor referitoare la returnare, astfel cum sunt menționate la alineatul (1), inclusiv informații despre căile de atac posibile într-o limbă pe care resortisantul unei țări terțe o înțelege sau despre care se poate presupune în mod rezonabil că o înțelege.
   (3)   Statele membre pot decide să nu aplice alineatul (2) resortisanților țărilor terțe care au intrat ilegal pe teritoriul unui stat membru și nu au obținut ulterior un permis sau un drept de ședere în statul membru respectiv.
   În acest caz, deciziile referitoare la returnare, astfel cum sunt prevăzute la alineatul (1), sunt emise prin intermediul unui formular standard, astfel cum este definit în legislația națională.
   Statele membre furnizează fișe conținând informații generalizate care să explice principalele elemente ale formularului standard în cel puțin cinci dintre limbile cel mai des utilizate sau înțelese de către migranții ilegali care intră pe teritoriul statului membru în cauză.
   Articolul 13
   Căi de atac
   (1)   Resortisantului în cauză al unei țări terțe i se acordă posibilitatea unei căi de atac efective împotriva deciziilor referitoare la returnare, astfel cum se menționează la articolul 12 alineatul (1), în fața unei autorități judiciare sau administrative competente sau în fața unui organ competent alcătuit din membri imparțiali și care beneficiază de garanții de independență.
   (2)   Autoritatea sau organul menționate la alineatul (1) dețin competențe în ceea ce privește revizuirea deciziilor referitoare la returnare, astfel cum se menționează la articolul 12 alineatul (1), inclusiv posibilitatea suspendării temporare a executării acestora, cu excepția cazului în care suspendarea este deja aplicabilă în temeiul legislației naționale.
   (3)   Resortisantul în cauză al unei țări terțe are posibilitatea de a obține consiliere juridică, reprezentare și, dacă este necesar, asistență lingvistică.
   (4)   Statele membre garantează acordarea gratuită, la cerere, de asistență juridică și/sau reprezentare în conformitate cu legislația națională aplicabilă sau cu normele în materie de asistență judiciară și pot dispune ca o astfel de asistență juridică și/sau reprezentare gratuită să se supună condițiilor prevăzute la articolul 15 alineatele (3)-(6) din Directiva 2005/85/CE.
   Articolul 14
   Garanții în așteptarea returnării
   (1)   Cu excepția cazurilor care intră sub incidența articolelor 16 și 17, statele membre garantează că următoarele principii sunt luate în considerare, în măsura posibilului, în ceea ce privește resortisanții țărilor terțe, pe perioada termenului pentru plecare voluntară acordat în conformitate cu articolul 7 și pe perioadele pentru care îndepărtarea a fost amânată în conformitate cu articolul 9:

               (a)

               menținerea unității familiale cu membrii familiei prezenți pe teritoriul lor;

               (b)

               asigurarea îngrijirii medicale de urgență și a tratamentului de bază al bolii;

               (c)

               acordarea accesului minorilor la sistemul de învățământ de bază în funcție de durata șederii acestora;

               (d)

               luarea în considerare a nevoilor speciale ale persoanelor vulnerabile.

         (2)   Statele membre furnizează persoanelor menționate la alineatul (1) o confirmare în scris în conformitate cu legislația națională a faptului că termenul pentru plecarea voluntară se prelungește în conformitate cu articolul 7 alineatul (2) sau că decizia de returnare nu va fi, temporar, executată.
   CAPITOLUL IV
   LUAREA ÎN CUSTODIE PUBLICĂ ÎN SCOPUL ÎNDEPĂRTĂRII
   Articolul 15
   Luarea în custodie publică
   (1)   Cu excepția cazului în care se pot aplica în mod eficient alte măsuri suficiente dar mai puțin coercitive într-un caz concret, statele membre pot ține în custodie publică un resortisant al unei țări terțe care face obiectul unor proceduri de returnare doar în vederea pregătirii procesului de returnare și/sau în vederea desfășurării procesului de îndepărtare, în special în cazul în care:

               (a)

               există riscul de sustragere sau

               (b)

               resortisantul în cauză al unei țări terțe evită sau împiedică pregătirea returnării sau procesul de îndepărtare.

         Orice măsură de luare în custodie publică este pentru o perioadă cât mai scurtă cu putință și se menține numai pe durata desfășurării și executării, în mod adecvat, a dispozițiilor de îndepărtare.
   (2)   Autoritățile administrative sau judiciare dispun măsurile de luare în custodie publică.
   Luarea în custodie publică se ordonă în scris, menționându-se motivele de fapt și de drept.
   Atunci când luarea în custodie publică a fost dispusă de autoritățile administrative, statele membre:

               (a)

               fie asigură un control judiciar rapid al legalității luării în custodie publică, asupra căreia se pronunță într-un termen cât mai scurt de la începerea luării în custodie publică,

               (b)

               fie acordă resortisantului în cauză al unei țări terțe dreptul de a intenta o acțiune în justiție în virtutea căreia legalitatea măsurii de luare în custodie publică face obiectul unui control judiciar rapid inițiat cât mai rapid posibil de la inițierea procedurilor pertinente. În acest caz, statele membre informează imediat resortisanții în cauză ai țărilor terțe asupra posibilității intentării unei astfel de acțiuni.

         Resortisantul în cauză al unei țări terțe este eliberat imediat în cazul în care luarea în custodie publică nu este legală.
   (3)   În toate cazurile, luarea în custodie publică face obiectul unor revizuiri la intervale rezonabile de timp, fie la cererea resortisantului în cauză al unei țări terțe, fie din oficiu. În cazul unor perioade prelungite de luare în custodie publică, revizuirile fac obiectul controlului judiciar.
   (4)   În cazul în care există indicii conform cărora nu mai există posibilitatea rezonabilă a îndepărtării din motive legale sau de altă natură sau există indicii privind încetarea condițiilor stabilite la alineatul (1), luarea în custodie publică nu mai este justificată și persoana în cauză este eliberată imediat.
   (5)   Luarea în custodie publică se menține pe toată durata în care se îndeplinesc condițiile stabilite la alineatul (1) și în măsura în care este necesar pentru a asigura punerea în aplicare cu succes a măsurii de îndepărtare. Fiecare stat membru stabilește o perioadă limitată de custodie publică, care nu poate depăși șase luni.
   (6)   Statele membre nu pot extinde perioada menționată la alineatul (5) decât cu o perioadă limitată de timp, care să nu depășească o perioadă suplimentară de 12 luni, în conformitate cu legislația sa națională, în cazurile în care, în pofida tuturor eforturilor rezonabile depuse de către acestea, este probabil ca operațiunea de îndepărtare să dureze mai mult, datorită:

               (a)

               lipsei de cooperare a resortisantului în cauză al unei țări terțe sau

               (b)

               întârzierilor în obținerea documentației necesare din partea țărilor terțe.

         Articolul 16
   Condițiile de luare în custodie publică
   (1)   Luarea în custodie publică se efectuează, în general, în centre specializate de cazare. Dacă un stat membru nu poate oferi cazare într-un centru specializat de cazare și trebuie să recurgă la cazarea în cadrul unui penitenciar, resortisanții țărilor terțe luați în custodie publică sunt separați de deținuții obișnuiți.
   (2)   Resortisanților țărilor terțe luați în custodie publică li se va permite, la cerere, să ia în timp util legătura cu reprezentanții lor legali, membrii de familie și autoritățile consulare competente.
   (3)   O atenție deosebită se acordă situației persoanelor vulnerabile. Se asigură îngrijirea medicală de urgență și tratamentul de bază al bolii.
   (4)   Organizațiilor și organismelor naționale, internaționale și neguvernamentale relevante și competente li se asigură posibilitatea de a vizita centrele de cazare, astfel cum se menționează la alineatul (1), în măsura în care acestea sunt folosite pentru luarea în custodie publică a resortisanților țărilor terțe în conformitate cu prezentul capitol. Aceste vizite pot fi supuse unei autorizări.
   (5)   Resortisanților țărilor terțe luați în custodie publică li se oferă în mod sistematic informații care le explică normele aplicate în centru și care prezintă drepturile și obligațiile lor. Acestea cuprind informații privind dreptul lor în conformitate cu legislația națională aplicabilă de a lua legătura cu organizațiile și organismele menționate la alineatul (4).
   Articolul 17
   Luarea în custodie publică a minorilor și a familiilor
   (1)   Minorii neînsoțiți și familiile cu minori sunt luate în custodie publică numai în ultimă instanță și pentru perioada de timp pertinentă cea mai scurtă cu putință.
   (2)   Familiile luate în custodie publică în așteptarea îndepărtării beneficiază de cazare separată, care să le asigure un nivel corespunzător de intimitate.
   (3)   Minorii luați în custodie publică au posibilitatea de a exercita activități de agrement, inclusiv joaca, precum și activități recreative adaptate vârstei lor și au, în funcție de durata șederii lor, acces la educație.
   (4)   Minorii neînsoțiți beneficiază, în măsura posibilului, de cazare în centre în care există personal și condiții care țin seama de necesitățile unor persoane de vârsta lor.
   (5)   Interesul superior al copilului reprezintă un considerent primordial în contextul luării în custodie publică a minorilor în așteptarea îndepărtării.
   Articolul 18
   Situații de urgență
   (1)   În situațiile în care trebuie returnați un număr excepțional de mare de resortisanți ai țărilor terțe, caz care reprezintă o sarcină neprevăzută și dificilă pentru capacitatea de primire a centrelor de cazare a unui stat membru sau pentru personalul său administrativ sau judiciar, respectivul stat membru poate, atâta timp cât situația excepțională durează, să decidă să permită termene mai lungi de control judiciar decât cele prevăzute în temeiul articolului 15 alineatul (2) al treilea paragraf și să adopte măsuri de urgență cu privire la condițiile de luare în custodie publică care derogă de la cele prevăzute la articolele 16 alineatul (1) și 17 alineatul (2).
   (2)   În situația în care se recurge la astfel de măsuri excepționale, statul membru în cauză informează Comisia. De asemenea, statul respectiv informează Comisia de îndată ce motivele care au dus la punerea în aplicare a măsurilor excepționale încetează să existe.
   (3)   Nicio dispoziție a prezentului articol nu poate fi interpretată în sensul că permite statelor membre să deroge de la obligația generală de a lua toate măsurile adecvate, la nivel general sau particular, pentru a garanta îndeplinirea obligațiilor care le revin în temeiul prezentei directive.
   CAPITOLUL V
   DISPOZIȚII FINALE
   Articolul 19
   Raportarea
   Comisia prezintă la fiecare trei ani Parlamentului European și Consiliului rapoarte privind aplicarea prezentei directive în statele membre și, dacă este cazul, propune modificări.
   Până la 24 decembrie 2013, Comisia prezintă primul său raport și pune accentul la acel moment în special pe aplicarea articolului 11, a articolului 13 alineatul (4) și a articolului 15 în statele membre. În ceea ce privește articolul 13 alineatul (4), Comisia evaluează în special impactul financiar și administrativ suplimentar în statele membre.
   Articolul 20
   Transpunere
   (1)   Statele membre asigură intrarea în vigoare a actelor cu putere de lege și a actelor administrative necesare pentru a respecta dispozițiile prezentei directive până la 24 decembrie 2010. În ceea ce privește articolul 13 alineatul (4), statele membre asigură intrarea în vigoare a actelor cu putere de lege și a actelor administrative necesare pentru a respecta dispozițiile prezentei directive până la 24 decembrie 2011. Statele membre comunică de îndată Comisiei textele acestor măsuri.
   Atunci când statele membre adoptă respectivele măsuri, acestea cuprind o trimitere la prezenta directivă sau sunt însoțite de o astfel de trimitere la data publicării lor oficiale. Statele membre stabilesc modalitatea de efectuare a acestei trimiteri.
   (2)   Statele membre comunică Comisiei textele principalelor dispoziții de drept intern pe care le adoptă în domeniul reglementat de prezenta directivă.
   Articolul 21
   Relația cu Convenția Schengen
   Prezenta directivă înlocuiește dispozițiile articolelor 23 și 24 din Convenția de punere în aplicare a Acordului Schengen.
   Articolul 22
   Intrarea în vigoare
   Prezenta directivă intră în vigoare în a douăzecea zi de la data publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.
   Articolul 23
   Destinatari
   Prezenta directivă se adresează statelor membre în conformitate cu Tratatul de instituire a Comunității Europene.

      Adoptată la Strasbourg, 16 decembrie 2008.

            Pentru Parlamentul European

            Președintele

         H.-G. PÖTTERING

            Pentru Consiliu

            Președintele

         B. LE MAIRE

      (1)  Avizul Parlamentului European din 18 iunie 2008 (nepublicat încă în Jurnalul Oficial) și Decizia Consiliului din 9 decembrie 2008.

      (2)  JO L 326, 13.12.2005, p.13.

      (3)  JO L 261, 6.8.2004, p. 28.

      (4)  JO L 381, 28.12.2006, p. 4

      (5)  Regulamentul (CE) nr. 562/2006 al Parlamentului European și al Consiliului din 15 martie 2006 de instituire a unui Cod comunitar privind regimul de trecere a frontierelor de către persoane (Codul Frontierelor Schengen) (JO L 105, 13.4.2006, p. 1).

      (6)  JO L 131, 1.6.2000, p. 43.

      (7)  JO L 64, 7.3.2002, p. 20.

      (8)  JO L 176, 10.7.1999, p. 31.

      (9)  JO L 53, 27.2.2008, p. 1.

      (10)  JO L 83, 26.3.2008, p. 3.

      (11)  JO L 261, 6.8.2004, p. 19.

      (12)  JO L 239, 22.9.2000, p. 19.

      (13)  JO L 304, 30.9.2004, p. 12.


title: Directiva Consiliului din 16 iunie 1975 privind eliminarea uleiurilor uzate

text:
Anunţ juridic important

|

31975L0439

Official Journal L 194 , 25/07/1975 P. 0023 - 0025 Greek special edition: Chapter 15 Volume 1 P. 0077  Spanish special edition: Chapter 15 Volume 1 P. 0091  Portuguese special edition Chapter 15 Volume 1 P. 0091  Finnish special edition: Chapter 15 Volume 1 P. 0229  Swedish special edition: Chapter 15 Volume 1 P. 0229  Ediţie specială în limba cehă Chapter 15 Volume 01 P. 14  - 16 Ediţie specială în limba estonă Chapter 15 Volume 01 P. 14  - 16 Ediţie specială în limba maghiară Chapter 15 Volume 01 P. 14  - 16 Ediţie specială în limba lituaniană Chapter 15 Volume 01 P. 14  - 16 Ediţie specială în limba letonă Chapter 15 Volume 01 P. 14  - 16 Ediţie specială în limba malteză Chapter 15 Volume 01 P. 14  - 16 Ediţie specială în limba polonă Chapter 15 Volume 01 P. 14  - 16 Ediţie specială în limba slovacă Chapter 15 Volume 01 P. 14  - 16 Ediţie specială în limba slovenă Chapter 15 Volume 01 P. 14  - 16

		19750616Directiva Consiliuluidin 16 iunie 1975privind eliminarea uleiurilor uzate(75/439/CEE)CONSILIUL COMUNITĂȚILOR EUROPENE,având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Economice Europene, în special articolele 100 și 235,având în vedere propunerea Comisiei,având în vedere avizul Adunării [1],având în vedere avizul Comitetului Economic și Social [2],întrucât orice neconcordanță între dispozițiile privind eliminarea uleiurilor uzate, deja în vigoare sau în curs de adoptare în fiecare dintre statele membre, poate genera condiții inegale de concurență și, astfel, poate afecta direct funcționarea pieței comune; întrucât este, în consecință, necesară o apropiere a legislațiilor în acest domeniu, prevăzută la articolul 100 din tratat;întrucât este necesar ca această apropiere a legislațiilor să fie însoțită de acțiunea comunitară, astfel încât unul dintre obiectivele Comunității în domeniul protecției mediului să poată fi atins prin reglementări mai cuprinzătoare; întrucât este necesară aplicarea unor dispoziții speciale în acest scop; întrucât competențele de acțiune necesare în acest scop nu au fost prevăzute de tratat, trebuie invocat articolul 235 din tratat;întrucât toate dispozițiile cu privire la eliminarea uleiurilor uzate ar trebui să conțină ca obiectiv esențial protecția mediului împotriva efectelor nocive provocate de evacuarea, depozitarea sau tratarea acestor uleiuri;întrucât reciclarea uleiurilor uzate ar putea genera o politică de aprovizionare cu combustibili;întrucât programul de acțiune al Comunităților Europene în domeniul mediului [3] subliniază importanța problemei legate de eliminarea uleiurilor uzate fără efecte nocive asupra mediului;întrucât cantitățile de uleiuri uzate, în special de emulsii, au crescut în cadrul Comunității;întrucât este nevoie de un sistem eficient și coerent de tratare a uleiurilor uzate, care să nu genereze obstacole pentru comerțul intracomunitar și nici să nu afecteze concurența, un sistem care să se aplice tuturor produselor de acest tip, chiar și celor care sunt compuse doar parțial din ulei, și care să asigure tratarea inofensivă a acestor produse în condiții satisfăcătoare din punct de vedere economic;întrucât un astfel de sistem trebuie să reglementeze tratarea, evacuarea, depozitarea și colectarea uleiurilor uzate și să asigure un sistem de autorizare pentru întreprinderile care elimină astfel de uleiuri, cu privire la colectarea și/sau eliminarea obligatorie a acestor uleiuri în anumite cazuri și la procedurile de inspecție adecvate;întrucât în cazurile în care anumite întreprinderi sunt obligate să colecteze și/sau să elimine uleiurile uzate, trebuie să li se poată oferi compensații pentru acea parte a costurilor aferente care nu sunt acoperite din propriile venituri, iar aceste compensații pot fi finanțate, printre altele, printr-o taxă pe uleiurile noi sau regenerate,ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:Articolul 1În sensul prezentei directive, "uleiuri uzate" reprezintă orice produs uzat semilichid sau lichid, compus total sau parțial din ulei mineral sau sintetic, inclusiv reziduurile uleioase din rezervoare, amestecurile de ulei cu apă și emulsiile de ulei în apă.Articolul 2Statele membre iau măsurile necesare pentru a garanta colectarea și eliminarea uleiurilor uzate în condiții de siguranță.Articolul 3Statele membre iau măsurile necesare pentru a se asigura că, în limita posibilităților, eliminarea uleiurilor uzate se efectuează prin reciclare (regenerare și/sau ardere în alte scopuri decât pentru distrugere).Articolul 4Statele membre iau măsurile necesare pentru a garanta interzicerea:1. oricărei evacuări de uleiuri uzate în apele interioare de suprafață, în apele subterane, în apele de coastă și în sistemele de canalizare-epurare;2. oricărei depozitări și/sau deversări de uleiuri uzate cu efect nociv asupra solului și a oricărei evacuări necontrolate de reziduuri rezultate de la prelucrarea uleiurilor uzate;3. oricărei prelucrări de uleiuri uzate care generează poluare atmosferică la un nivel care depășește nivelul stabilit prin prevederile existente.Articolul 5Atunci când scopurile definite la articolele 2, 3 și 4 nu pot fi îndeplinite în nici un alt mod, statele membre trebuie să ia măsurile necesare pentru a asigura efectuarea de către una sau mai multe întreprinderi a colectării și/sau eliminării produselor furnizate acestor întreprinderi de către cei care le dețin, când acest lucru este adecvat în zona alocată acestor întreprinderi de către autoritățile competente.Articolul 6Pentru a se conforma măsurilor luate în temeiul articolului 4, orice întreprindere care elimină uleiuri uzate trebuie să obțină o autorizație.Această autorizație trebuie acordată de către autoritățile competente după examinarea instalațiilor, în cazurile în care acest lucru este necesar. Aceste autorități trebuie să impună condițiile adecvate stadiului de dezvoltare tehnică.Articolul 7În cazul în care o persoană care deține uleiuri uzate nu se poate conforma măsurilor adoptate în conformitate cu articolul 4, aceasta trebuie să le pună la dispoziția întreprinderii sau întreprinderilor menționate la articolul 5.Articolul 8Deținătorii unor cantități de uleiuri uzate care conțin anumite impurități în concentrații depășind anumite procente trebuie să le manipuleze și să le stocheze separat.Autoritățile competente trebuie să stabilească procentele și cantitățile respective, care pot diferi în funcție de categoriile de produse menționate la primul paragraf.Articolul 9Întreprinderile care colectează și/sau elimină uleiuri uzate trebuie să efectueze aceste operațiuni astfel încât să nu existe riscuri evitabile de poluare a apei, aerului sau solului.Articolul 10Orice întreprindere care produce, colectează și/sau elimină anual o cantitate de uleiuri uzate depășind o cantitate determinată, care va fi stabilită de fiecare stat membru, dar care nu poate fi mai mare de 500 de litri, trebuie:- să realizeze înregistrări privind cantitatea, calitatea, originea și locația acestor uleiuri și privind expedierea și recepția lor, inclusiv și datele de expediere și recepție și/sau- să furnizeze aceste informații autorităților competente la cerere.Statele membre au dreptul de a stabili cantitatea de uleiuri uzate conform primului paragraf în funcție de o cantitate echivalentă de ulei nou, calculată pe baza unui coeficient de conversie rezonabil.Articolul 11Orice întreprindere care elimină uleiuri uzate trebuie să furnizeze autorităților competente, la cererea acestora, orice informații privind eliminarea sau depozitarea acestor uleiuri uzate și a reziduurilor acestora.Articolul 12Întreprinderile menționate la articolul 6 trebuie inspectate periodic de către autoritățile competente, în special în privința conformității cu condițiile lor de autorizare.Articolul 13O concesie reciprocă pentru obligațiile impuse de statele membre în conformitate cu articolul 5 constă în posibilitatea de acordare de compensații întreprinderilor de colectare și/sau eliminare pentru serviciile prestate. Aceste compensații nu trebuie să depășească costurile anuale neacoperite înregistrate efectiv de întreprindere, ținând seama de un profit rezonabil.Valoarea acestor compensații trebuie stabilită astfel încât să nu afecteze în mod semnificativ concurența sau să genereze tendințe artificiale de comercializare a produselor.Articolul 14Aceste compensații pot fi finanțate, printre altele, și prin impunerea unei taxe pe produsele care, după utilizare, se transformă în uleiuri uzate, sau pe uleiurile uzate.Finanțarea compensațiilor trebuie să se conformeze principiului "poluatorul plătește".Articolul 15Fiecare stat membru trebuie să transmită periodic Comisiei informații privind expertiza sa tehnică, experiența câștigată și rezultatele obținute în urma aplicării măsurilor luate în conformitate cu prezenta directivă.Comisia trimite statelor membre un rezumat de ansamblu al acestor informații.Articolul 16La fiecare trei ani, statele membre elaborează un raport privind situația eliminării uleiurilor uzate în țările respective și îl înaintează Comisiei.Articolul 17Statele membre pun în aplicare măsurile necesare în conformitate cu prezenta directivă în termen de 24 de luni de la data notificării și, începând de la data respectivă, informează Comisia în această privință.Articolul 18Prevederile adoptate de statele membre în conformitate cu prezenta directivă pot fi aplicate progresiv întreprinderilor menționate la articolul 6 și care existau în momentul notificării prezentei directive, în termen de patru ani de la data notificării menționate.Articolul 19Comisiei îi sunt comunicate de către statele membre textele principalelor dispoziții de drept intern adoptate în domeniul reglementat de prezenta directivă.Articolul 20Prezenta directivă se adresează statelor membre.Adoptată la Luxemburg, 16 iunie 1975.Pentru ConsiliuPreședinteleR. Ryan[1] JO C 85, 18.7.1974, p. 6.[2] JO C 125, 16.10.1974, p. 33.[3] JO C 112, 20.12.1973, p. 3.--------------------------------------------------