title: Directiva 1999/44/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 25 mai 1999 privind anumite aspecte ale vânzării de bunuri de consum și garanțiile conexe

text:
Anunţ juridic important

|

31999L0044

Jurnalul Oficial L 171 , 07/07/1999 p. 0012 - 0016 ediţie specială în limba cehă capitol 15 volum 04 p. 223  - 227 ediţie specială în limba estonă capitol 15 volum 04 p. 223  - 227 ediţie specială în limba maghiară capitol 15 volum 04 p. 223  - 227 ediţie specială în limba lituaniană capitol 15 volum 04 p. 223  - 227 LV.ES capitol 15 volum 04 p. 223  - 227 MT.ES capitol 15 volum 04 p. 223  - 227 PL.ES capitol 15 volum 04 p. 223  - 227 SK.ES capitol 15 volum 04 p. 223  - 227 ediţie specială în limba slovenă capitol 15 volum 04 p. 223  - 227

		19990525Directiva 1999/44/CE a Parlamentului European și a Consiliuluidin 25 mai 1999privind anumite aspecte ale vânzării de bunuri de consum și garanțiile conexePARLAMENTUL EUROPEAN ȘI CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Europene, în special articolul 95,având în vedere propunerea Comisiei [1],având în vedere avizul Comitetului Economic și Social [2]hotărând în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 251 din tratat, ținând seama de proiectul comun aprobat de Comitetul de conciliere la 18 martie 1999 [3],(1) Întrucât, în conformitate cu articolul 153 alineatele (1) și (3) din tratat, Comunitatea ar trebui să contribuie la realizarea unui nivel ridicat de protecție a consumatorului prin măsurile pe care le adoptă în temeiul articolului 95.(2) Întrucât piața internă cuprinde o zonă fără frontiere interne, în care este garantată libera circulație a mărfurilor, persoanelor, serviciilor și capitalului; întrucât libera circulație a mărfurilor se aplică nu numai tranzacțiilor între persoane care acționează în cursul unei activități comerciale, ci și tranzacțiilor între persoane private; întrucât implică libertatea consumatorilor rezidenți într-un stat membru de a achiziționa bunuri pe teritoriul unui alt stat membru, în temeiul unui set minim uniform de norme juste care reglementează vânzarea de bunuri de consum.(3) Întrucât legislațiile statelor membre privind vânzarea de bunuri de consum prezintă anumite diferențe, ceea ce conduce la diferențe între piețele naționale ale bunurilor de consum și denaturarea concurenței între vânzători.(4) Întrucât consumatorii care doresc să beneficieze de o piață largă, achiziționând bunuri în alte state membre decât statul lor de reședință, joacă un rol fundamental în realizarea pieței interne; întrucât ar trebui împiedicate reconstruirea artificială a frontierelor și compartimentarea piețelor; întrucât oportunitățile disponibile consumatorilor au fost mult extinse prin noi tehnologii de comunicare care permit accesul cu ușurință la sistemele de distribuție din alte state membre sau din țări terțe; întrucât în absența unei armonizări minime a normelor care reglementează vânzarea de bunuri de consum, dezvoltarea vânzării de bunuri prin intermediul noilor tehnologii de comunicare la distanță riscă să fie îngreunată.(5) Întrucât crearea unui set comun de norme minime de protecție a consumatorului, valabil indiferent de locul de achiziție a bunurilor în Comunitate, va întări încrederea consumatorului și va da consumatorilor posibilitatea să profite cât mai mult de piața internă.(6) Întrucât principalele dificultăți pe care le întâmpină consumatorii și principala sursă a disputelor cu vânzătorii privesc neconformitatea bunurilor cu contractul; întrucât, în consecință, este necesară apropierea în această privință a legislației interne care reglementează vânzarea de bunuri de consum, fără a afecta, cu toate acestea, prevederile și principiile legislației interne privind răspunderea contractuală și extracontractuală.(7) Întrucât bunurile trebuie să fie conforme cu specificațiile contractuale; întrucât principiul conformității cu contractul poate fi considerat comun diferitelor tradiții juridice interne; întrucât, în unele tradiții juridice interne, asigurarea unui nivel minim de protecție a consumatorului nu se poate baza doar pe acest principiu; întrucât, în temeiul unor astfel de tradiții juridice, pot fi utile, în special, prevederi de drept intern suplimentare pentru a asigura protecția consumatorului în cazurile în care părțile nu au convenit asupra unor condiții contractuale specifice sau atunci când părțile au convenit asupra unor condiții contractuale sau acorduri prin care, în mod direct sau indirect, se limitează sau se renunță la drepturile consumatorului și care, în măsura în care aceste drepturi sunt prevăzute de prezenta directivă, nu sunt obligatorii pentru consumator.(8) Întrucât, pentru a facilita aplicarea principiului de conformitate cu contractul, este utilă introducerea unei prezumții care poate fi combătută de conformitate cu contractul pentru cele mai comune situații; întrucât această prezumție nu limitează principiul libertății contractuale; întrucât, de asemenea, în absența unor condiții contractuale specifice, precum și în cazul în care se aplică clauza protecției minime, elementele menționate în această prezumție pot fi utilizate pentru a stabili neconformitatea bunurilor cu contractul; întrucât calitatea și performanța la care consumatorii se pot aștepta, în mod rezonabil, vor depinde, inter alia, de starea bunului: bun de consum nou sau de ocazie; întrucât elementele menționate în prezumție sunt cumulative; întrucât, în cazul în care circumstanțele cazului determină ca un anume element să devină în mod evident necorespunzător, restul elementelor prezumției se aplică în continuare.(9) Întrucât vânzătorul ar trebui să fie direct răspunzător față de consumator pentru conformitatea bunurilor cu contractul; întrucât aceasta este soluția tradițională consacrată de ordinea juridică a statelor membre; întrucât vânzătorul ar trebui, cu toate acestea, să fie liber, în conformitate cu prevederile legislației interne, să pretindă despăgubiri producătorului, unui vânzător anterior din același lanț contractual sau unui alt intermediar, în cazul în care nu a renunțat la acest drept; întrucât prezenta directivă nu aduce atingere principiului libertății contractuale între vânzător, producător, un vânzător anterior sau oricare alt intermediar; întrucât normele care reglementează cui și în ce mod vânzătorul poate pretinde astfel de despăgubiri trebuie stabilite de legislația internă.(10) Întrucât, în cazul neconformității bunurilor cu contractul, consumatorii ar trebui să aibă dreptul ca bunurile să fie repuse în conformitate cu contractul, gratuit, alegând fie repararea, fie înlocuirea bunurilor sau, în lipsa acestor măsuri, la o reducere a prețului sau la rezilierea contractului.(11) Întrucât consumatorul poate, în primul rând, să solicite vânzătorului să repare bunurile sau să le înlocuiască, cu excepția cazului în care aceste despăgubiri sunt imposibile sau disproporționate; întrucât ar trebui să se determine în mod obiectiv dacă o despăgubire este disproporționată; întrucât o despăgubire ar fi disproporționată în cazul în care ar impune, în comparație cu o altă despăgubire, costuri nerezonabile; întrucât pentru a stabili dacă aceste costuri sunt nerezonabile, costurile unei despăgubiri ar fi mult mai mari decât costurile celeilalte despăgubiri.(12) Întrucât, în cazurile de neconformitate, vânzătorul poate oferi întotdeauna consumatorului, pe cale amiabilă, orice despăgubire existentă; întrucât consumatorul trebuie să decidă acceptarea sau respingerea propunerii în cauză.(13) Întrucât, pentru a da consumatorului posibilitatea de a beneficia de piața internă și de a achiziționa bunuri de consum în alt stat membru, ar trebui să se recomande producătorilor de bunuri de consum comercializate în mai multe state membre să atașeze produsului, în interesul consumatorilor, o listă cu cel puțin o adresă de contact pentru fiecare stat membru în care produsul este comercializat.(14) Întrucât mențiunile privind data de livrare nu implică faptul că statele membre trebuie să modifice normele privind transferul riscului.(15) Întrucât statele membre pot prevedea că orice rambursare oferită consumatorului poate fi redusă pentru a se ține seama de utilizarea bunurilor de către consumator din momentul în care acestea i-au fost livrate; întrucât condițiile de rezoluțiune a contractului pot fi stabilite de legislația internă.(16) Întrucât natura specifică a bunurilor de ocazie le face, în general, imposibil de înlocuit; întrucât, prin urmare, dreptul consumatorului de înlocuire nu este, în general, disponibil pentru astfel de bunuri; întrucât pentru astfel de bunuri statele membre pot permite părților să convină asupra unei perioade mai scurte de răspundere.(17) Întrucât este necesară limitarea perioadei de timp în care vânzătorul este responsabil pentru orice neconformitate existentă la data livrării bunurilor; întrucât statele membre pot prevedea, de asemenea, o perioadă de limitare în care consumatorii își pot exercita drepturile, cu condiția ca această perioadă să nu expire în termen de doi ani de la data livrării; întrucât în cazurile în care, în temeiul legislației interne, momentul în care începe perioada de limitare nu este data livrării bunurilor, durata totală a perioadei de limitare prevăzute de legislația internă nu poate fi mai scurtă de doi ani de la data livrării.(18) Întrucât statele membre pot prevedea suspendarea sau întreruperea perioadei în care orice neconformitate trebuie să devină evidentă și a perioadei de limitare, după caz, și în conformitate cu legislația internă, în cazul reparării, înlocuirii ori a negocierilor între vânzător și consumator în vederea unui acord amiabil.(19) Întrucât ar trebui să li se permită statelor membre să stabilească o perioadă în care consumatorul trebuie să informeze vânzătorul despre orice neconformitate; întrucât statele membre pot asigura un nivel mai ridicat al protecției consumatorului, neintroducând o astfel de obligație; întrucât, în orice caz, consumatorii din Comunitate ar trebui să dispună de cel puțin două luni pentru a informa vânzătorul despre existența unei neconformități.(20) Întrucât statele membre trebuie să evite ca această perioadă să creeze un dezavantaj pentru consumatorii care își fac cumpărăturile în afara granițelor; întrucât toate statele membre trebuie să informeze Comisia despre utilizarea acestei prevederi; întrucât Comisia ar trebui să monitorizeze efectul unei aplicări variate a acestei prevederi asupra consumatorilor și asupra pieței interne; întrucât informațiile privind utilizarea acestei prevederi de către un stat membru ar trebui să fie puse la dispoziția celorlalte state membre și consumatorilor și organizațiilor consumatorilor din întreaga Comunitate; întrucât ar trebui, în consecință, publicat un rezumat al situației din toate statele membre în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene.(21) Întrucât, pentru anumite categorii de bunuri, este o practică curentă ca vânzătorii și producătorii să ofere garanții pentru bunuri împotriva oricărui defect care devine aparent într-un anumit termen; întrucât această practică poate stimula concurența; întrucât deși astfel de garanții sunt instrumente legitime de comercializare, ele nu trebuie să inducă în eroare consumatorul; întrucât pentru a se asigura că nu sunt induși în eroare consumatorii, garanțiile ar trebui să conțină anumite informații, inclusiv o declarație că garanția nu aduce atingere drepturilor legale ale consumatorului.(22) Întrucât părțile, de comun acord, nu pot limita sau renunța la drepturile acordate consumatorilor, pentru că altfel protecția legală acordată ar fi împiedicată; întrucât acest principiu ar trebui, de asemenea, aplicat și clauzelor ce implică faptul că consumatorul era conștient de orice neconformitate a bunurilor de consum existentă la data încheierii contractului; întrucât protecția acordată consumatorilor în temeiul prezentei directive nu trebuie să fie redusă datorită alegerii legislației unei țări nemembre ca legislație aplicabilă contractului;(23) Întrucât legislația și jurisprudența din acest domeniu, în diverse state membre, arată o preocupare crescândă pentru asigurarea unui nivel ridicat de protecție a consumatorului; întrucât, ținând seama de această tendință și de experiența acumulată prin punerea în aplicare a prezentei directive, ar putea fi necesar să se ia în considerare o armonizare mai aprofundată în special prevăzând răspunderea directă a producătorului pentru defectele care îi sunt imputabile.(24) Întrucât ar trebui să li permită statelor membre să adopte sau să mențină în vigoare prevederi mai stricte în domeniul reglementat de prezenta directivă pentru a asigura un nivel chiar mai ridicat de protecție a consumatorului.(25) Întrucât, în conformitate cu Recomandarea Comisiei din 30 martie 1998 privind principiile aplicabile organismelor responsabile pentru rezolvarea pe cale amiabilă a litigiilor cu consumatorul [4], statele membre pot înființa organisme care să asigure un tratament imparțial și eficient al reclamațiilor, în context național și transfrontalier, și pe care consumatorii le pot utiliza ca mediatori.(26) Întrucât, pentru protejarea intereselor colective ale consumatorilor, este necesară adăugarea prezentei directive pe lista directivelor din anexa la Directiva 98/27/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 19 mai 1998 privind acțiunile în încetare în ceea ce privește protecția intereselor consumatorilor [5],ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:Articolul 1Domeniul de aplicare și definiții(1) Scopul prezentei directive este apropierea actelor cu putere de lege și actelor administrative ale statelor membre privind anumite aspecte ale vânzării de bunuri de consum și garanțiile conexe, pentru asigurarea unui nivel minim, uniform al protecției consumatorului în contextul pieței interne.(2) În sensul prezentei directive:(a) consumator înseamnă orice persoană fizică care, în contractele reglementate de prezenta directivă, acționează în scopuri care nu au legătură cu meseria, activitatea comercială sau profesia sa;(b) bunuri de consum înseamnă reprezintă orice obiect mobil corporal, cu excepția:- bunurilor vândute prin executare sau în alt mod, prin autoritatea legii;- apei și gazului, atunci când acestea nu sunt oferite spre vânzare în volum limitat sau cantitate fixată;- electricității;(c) vânzător înseamnă reprezintă orice persoană fizică sau juridică care vinde, în temeiul unui contract, bunuri de consum în exercitarea meseriei, activității comerciale sau profesiei sale;(d) producător înseamnă reprezintă fabricantul bunurilor de consum, importatorul bunurilor de consum pe teritoriul Comunității sau orice persoană care se prezintă ca un producător aplicându-și numele, marca sau alt semn distinctiv pe bunurile de consum;(e) garanție înseamnă reprezintă orice angajament al unui vânzător sau producător față de consumator, asumat fără costuri suplimentare, de a rambursa prețul plătit sau de a înlocui, a repara sau a se ocupa de bunurile de consum în orice mod, în cazul în care acestea nu corespund specificațiilor din certificatul de garanție sau în reclama relevantă;(f) reparație înseamnă reprezintă, în caz de neconformitate, aducerea bunurilor de consum la conformitate cu contractul de vânzare.(3) Statele membre pot prevedea că expresia "bunuri de consum" nu include bunurile de ocazie vândute prin licitație publică la care consumatorii au posibilitatea de a participa personal la vânzare.(4) Contractele pentru furnizarea de bunuri de consum care urmează a fi fabricate sau produse sunt, de asemenea, considerate contracte de vânzare în sensul prezentei directive.Articolul 2Conformitatea cu contractul(1) Vânzătorul trebuie să livreze consumatorului bunuri conforme cu contractul de vânzare.(2) Bunurile de consum se presupun a fi conforme cu contractul în cazul în care:(a) corespund descrierii date de vânzător și posedă calitățile bunurilor pe care vânzătorul le-a prezentat consumatorului ca mostră sau ca model;(b) sunt corespunzătoare scopului special pentru care consumatorul le solicită și pe care el l-a adus la cunoștința vânzătorului la încheierea contractului și pe care vânzătorul l-a acceptat;(c) sunt corespunzătoare scopurilor pentru care bunurile de același tip se utilizează în mod normal;(d) prezintă calitatea și performanța care sunt normale pentru bunurile de același tip și la care consumatorul se poate aștepta în mod rezonabil, dată fiind natura bunurilor și ținându-se seama de orice declarații publice privind caracteristicile specifice ale bunurilor făcute de vânzător, producător sau reprezentantul acestuia, în special în reclame sau prin etichetare.(3) Nu se consideră a fi o neconformitate în sensul prezentului articol în cazul în care, la încheierea contractului, consumatorul cunoștea sau nu putea, în mod rezonabil, să nu cunoască neconformitatea sau în cazul în care neconformitatea își are originea în materialele furnizate de consumator.(4) Vânzătorul nu trebuie să respecte declarațiile publice, în conformitate cu dispozițiile alineatului (2) litera (d), în cazul în care:- demonstrează că nu era sau nu ar fi putut, în mod rezonabil, să cunoască declarația în cauză;- demonstrează că declarația a fost rectificată înainte de încheierea contractului sau- demonstrează că decizia de achiziționare a bunurilor de consum nu ar fi putut fi influențată de declarație.(5) Orice neconformitate datorată unei instalări incorecte a bunurilor de consum se consideră echivalentă unei neconformități a bunurilor, în cazul în care instalarea face parte din contractul de vânzare a bunurilor și bunurile au fost instalate de vânzător sau sub responsabilitatea sa. Această prevedere se aplică, de asemenea, în cazul în care produsul destinat a fi instalat de consumator este instalat de consumator, iar instalarea incorectă se datorează unei erori din instrucțiunile de instalare.Articolul 3Drepturile consumatorului(1) Vânzătorul este răspunzător față de consumator pentru orice neconformitate existentă în momentul livrării bunurilor.(2) În cazul unei neconformități, consumatorul are dreptul ca bunurile să fie repuse în conformitate, gratuit, prin reparare sau înlocuire, în conformitate cu alineatul (3), sau la o reducere de preț corespunzătoare sau la rezoluțiunea contractului pentru acele bunuri, în conformitate cu alineatele (5) și (6).(3) În primul rând, consumatorul poate cere vânzătorului să repare bunurile sau poate cere vânzătorului să le înlocuiască, în ambele cazuri gratuit, cu excepția cazurilor în care aceasta este imposibilă sau disproporționată.O despăgubire se consideră disproporționată în cazul în care impune vânzătorului costuri care, în comparație cu o despăgubire alternativă, sunt nerezonabile, luând în considerare:- valoarea bunurilor în cazul în care nu ar fi existat neconformitatea;- însemnătatea neconformității și- dacă despăgubirea alternativă ar putea fi executată fără vreun inconvenient semnificativ pentru consumator.Orice reparație sau înlocuire se efectuează într-un termen rezonabil și fără nici vreun inconvenient semnificativ pentru consumator, ținând seama de natura bunurilor și scopul pentru care consumatorul a solicitat bunurile în cauză.(4) Termenul "gratuit" din alineatele (2) și (3) se referă la costurile necesare suportate pentru a aduce bunurile la conformitate, în special costul expedierii prin poștă, al forței de muncă și al materialelor.(5) Consumatorul poate cere o reducere corespunzătoare a costului sau rezoluțiunea contractului:- în cazul în care consumatorul nu beneficiază de reparație sau înlocuire sau- în cazul în care vânzătorul nu a executat despăgubirea într-un termen rezonabil sau- în cazul în care vânzătorul nu a executat despăgubirea fără vreun inconvenient semnificativ pentru consumator.(6) Consumatorul nu are dreptul de a cere rezoluțiunea contractului, în cazul în care neconformitatea este minoră.Articolul 4Acțiunea în regresÎn cazul în care vânzătorul final este responsabil față de consumator pentru o neconformitate datorată unui act sau unei omisiuni a producătorului, a unui vânzător anterior din același lanț de contracte sau a altui intermediar, vânzătorul final are dreptul să se întoarcă împotriva persoanei sau persoanelor responsabile din lanțul contractual. Persoana sau persoanele responsabile, împotriva cărora vânzătorul final se poate întoarce, împreună cu acțiunile relevante și condițiile de exercitare, se stabilesc de legislația internă.Articolul 5Termenele(1) Vânzătorul este considerat responsabil în temeiul articolului 3, în cazul în care neconformitatea devine aparentă în termen de doi ani de la livrarea bunurilor. În cazul în care, în temeiul legislației interne, drepturile prevăzute la articolul 3 alineatul (2) sunt supuse unei perioade de limitare, această perioadă nu expiră înainte de doi ani de la data livrării.(2) Statele membre pot prevedea că, pentru a beneficia de drepturile sale, consumatorul trebuie să informeze vânzătorul despre neconformitate în termen de două luni de la data la care a constatat o astfel de neconformitate.Statele membre informează Comisia despre utilizarea acestui alineat. Comisia monitorizează efectul existenței acestei opțiuni pentru statele membre asupra consumatorilor și asupra pieței interne.Până la 7 ianuarie 2003, Comisia pregătește un raport privind modul de utilizare a prezentului alineat de către statele membre. Raportul se publică în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene.(3) Cu excepția cazului în care se dovedește altfel, se presupune că orice neconformitate care devine aparentă în termen de șase luni de la livrarea bunurilor a existat la momentul livrării, cu excepția cazului în care prezumția în cauză este incompatibilă cu natura bunurilor sau cu natura neconformității.Articolul 6Garanțiile(1) O garanție trebuie să dea naștere unei obligații juridice pentru ofertant, în condițiile stabilite de certificatul de garanție și de reclama asociată.(2) Garanția:- menționează că, în temeiul legislației interne care reglementează vânzarea de bunuri de consum, consumatorul are drepturi legale și precizează că drepturile în cauză nu sunt afectate de garanție;- expune într-un limbaj simplu, inteligibil conținutul garanției și informațiile esențiale necesare pentru a face reclamații în temeiul garanției, în special durata și domeniul teritorial al garanției, precum și numele și adresa garantului.(3) La cerea consumatorului, garanția se oferă în scris sau se prezintă sub o altă formă durabilă, disponibilă și accesibilă acestuia.(4) În conformitate cu normele din tratat, statul membru în care se comercializează bunurile de consum poate să prevadă ca, pe teritoriul său, garanția să fie redactată într-una sau mai multe limbi, la alegerea sa, dintre limbile oficiale ale Comunității.(5) În cazul în care o garanție încalcă cerințele prevăzute la alineatele (2), (3) sau (4), valabilitatea acestei garanții nu este afectată în nici un mod, iar consumatorul poate să se bazeze, în continuare, pe garanție și să ceară ca aceasta să fie onorată.Articolul 7Caracterul obligatoriu(1) Orice condiții contractuale sau acorduri încheiate cu vânzătorul înainte ca neconformitatea să fie adusă la cunoștința vânzătorului, prin care se renunță sau se limitează, în mod direct sau indirect, drepturile rezultând din prezenta directivă, nu creează obligații pentru consumator, în conformitate cu legislația internă.Statele membre pot prevedea că, în cazul bunurilor de ocazie, vânzătorul și consumatorul pot conveni asupra unor condiții contractuale sau acorduri având o perioada de răspundere a vânzătorului mai scurtă decât cea stabilită la articolul 5 alineatul (1). Perioada în cauză nu poate fi mai scurtă de un an.(2) Statele membre iau măsurile necesare pentru a se asigura că consumatorii nu sunt privați de protecția acordată de prezenta directivă, ca o consecință a alegerii legislației unui stat nemembru ca legislație aplicabilă contractului, în cazul în care contractul are o legătură strânsă cu teritoriul statelor membre.Articolul 8Legislația internă și protecția minimă(1) Drepturile care rezultă din prezenta directivă sunt exercitate fără a aduce atingere altor drepturi pe care consumatorul le poate invoca în temeiul dispozițiilor de drept intern care reglementează răspunderea contractuală sau extracontractuală.(2) Statele membre pot adopta sau menține în vigoare dispoziții mai stricte, compatibile cu prevederile din tratat, în domeniul reglementat de prezenta directivă, pentru a asigura un nivel mai ridicat de protecție a consumatorului.Articolul 9Statele membre iau măsuri corespunzătoare pentru a informa consumatorul cu privire la legislația internă de transpunere a prezentei directive și încurajează, după caz, organizațiile profesionale să informeze consumatorii asupra drepturilor lor.Articolul 10Anexa la Directiva 98/27/CE se completează cu următorul text:"10. Directiva 1999/44/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 25 mai 1999, privind anumite aspecte ale vânzării de bunuri de consum și garanțiile conexe (JO L 171, 7.7.1999, p. 12).".Articolul 11Transpunerea(1) Statele membre pun în aplicare actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive până la 1 ianuarie 2002. Statele membre informează de îndată Comisia cu privire la aceasta.Atunci când statele membre adoptă aceste acte, ele cuprind o trimitere la prezenta directivă sau sunt însoțite de o asemenea trimitere la data publicării lor oficiale. Statele membre stabilesc modalitatea de efectuare a acestei trimiteri.(2) Comisiei îi sunt comunicate de către statele membre textele dispozițiilor de drept intern pe care le adoptă în domeniul reglementat de prezenta directivă.Articolul 12RevizuireaPână la 7 iulie 2006, Comisia reexaminează punerea în aplicarea a prezentei directive și prezintă Parlamentului European și Consiliului un raport. Raportul analizează, inter alia, necesitatea introducerii răspunderii directe a producătorului și după caz, este însoțit de propuneri.Articolul 13Intrarea în vigoarePrezentul regulament intră în vigoare la data publicării în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene.Articolul 14Prezenta directivă se adresează statelor membre.Adoptată la Bruxelles, 25 mai 1999.Pentru Parlamentul EuropeanPreședinteleJ. M. Gil-RoblesPentru ConsiliuPreședinteleH. Eichel[1] JO C 307, 16.10.1996, p. 8 șiJO C 148, 14.5.1998, p. 12.[2] JO C 66, 3.3.1997, p. 5.[3] Avizul Parlamentului European din 10 martie 1998 (JO C 104, 6.4.1998, p. 30), Poziția comună a Consiliului din 24 septembrie 1998 (JO C 333, 30.10.1998, p. 46) și Decizia Parlamentului European din 17 decembrie 1998 (JO C 98, 9.4.1999, p. 226). Decizia Parlamentului European din 5 mai 1999. Decizia Consiliului din 17 mai 1999.[4] JO L 115, 17.4.1998, p. 31.[5] JO L 166, 11.6.1998, p. 51.--------------------------------------------------


title: Directiva 94/47/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 octombrie 1994 privind protecția dobânditorilor în ceea ce privește anumite aspecte ale contractelor privind dobândirea dreptului de folosință pe durată limitată a bunurilor imobile

text:
               13/Volumul 14

               RO

               Jurnalul Ofícial al Uniunii Europene

               204

         31994L0047

               L 280/83

               JURNALUL OFÍCIAL AL UNIUNII EUROPENE

      DIRECTIVA 94/47/CE A PARLAMENTULUI EUROPEAN ȘI A CONSILIULUI

   din 26 octombrie 1994
   privind protecția dobânditorilor în ceea ce privește anumite aspecte ale contractelor privind dobândirea dreptului de folosință pe durată limitată a bunurilor imobile
   PARLAMENTUL EUROPEAN ȘI CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,
   având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Europene, în special articolul 100a,
   având în vedere propunerea Comisiei (1),
   având în vedere avizul Comitetului Economic și Social (2),
   hotărând în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 189b din tratat (3),
   întrucât:

               (1)

               Disparitățile dintre legislațiile interne privind contractele în ceea ce privește achiziția dreptului de folosință pe durată limitată a unuia sau a mai multor bunuri imobile sunt de natură să creeze obstacole în calea funcționării adecvate a pieței interne și denaturarea concurenței și de a duce la închiderea piețelor naționale.

               (2)

               Scopul prezentei directive este de a stabili o bază minimă de norme comune referitoare la aceste aspecte, ceea ce va face posibilă asigurarea unei funcționări adecvate a pieței interne și va proteja, prin urmare, dobânditorii. Este suficient ca respectivele norme să reglementeze tranzacțiile contractuale numai în ceea ce privește aspectele care se referă la informarea privind elementele constitutive ale contractelor, metodele de realizare a respectivei informări și procedurile și metodele de reziliere și de retractare. Instrumentul adecvat pentru realizarea scopului în cauză este o directivă. Prezenta directivă este, în consecință, în conformitate cu principiul subsidiarității.

               (3)

               Natura juridică a drepturilor care fac obiectul contractelor reglementate de prezenta directivă diferă considerabil de la un stat la altul. Trimiterile la diferitele legislații trebuie să se facă în mod sintetic, dând o definiție suficient de largă a contractelor în cauză, fără să implice armonizarea naturii juridice a drepturilor în cauză la nivel comunitar.

               (4)

               Prezenta directivă nu are scopul de a reglementa nici măsura în care contractele privind folosința pe durată limitată a unuia sau a mai multor bunuri imobile pot fi încheiate în statele membre, nici temeiul legal al acestor contracte.

               (5)

               În practică, contractele privind dobândirea dreptului de folosință pe durată limitată a unuia sau a mai multor bunuri imobile diferă de contractele de locațiune. Deosebirea se poate observa în, inter alia, modalitatea de plată.

               (6)

               Se poate observa de pe piață că hotelurile, rezidențele hoteliere și alte structuri turistice rezidențiale similare sunt implicate în tranzacții contractuale asemănătoare celor care au făcut necesară prezenta directivă.

               (7)

               Este necesar să se evite orice detalii înșelătoare sau incomplete în informarea referitoare în special la vânzarea drepturilor de folosință pe durată limitată a unuia sau a mai multor bunuri imobile. Informarea în cauză trebuie completată cu un document care trebuie pus la dispoziția tuturor celor care îl solicită. Informațiile cuprinse în acest document trebuie să facă parte din contractul de dobândire a dreptului de folosință pe durată limitată a unuia sau a mai multor bunuri imobile.

               (8)

               Pentru a oferi dobânditorilor un înalt nivel de protecție și având în vedere caracteristicile specifice ale sistemelor de folosință pe durată limitată a bunurilor imobile, contractele de dobândire a dreptului de folosință pe durată limitată a unuia sau a mai multor bunuri imobile trebuie să conțină anumite elemente minime.

               (9)

               În vederea stabilirii unei protecții efective a dobânditorilor în acest domeniu, este necesar să se stipuleze obligațiile minime pe care trebuie să le respecte vânzătorii față de dobânditori.

               (10)

               Contractul de dobândire a dreptului de folosință pe durată limitată a unuia sau a mai multor bunuri imobile trebuie redactat în limba oficială sau într-una dintre limbile oficiale ale statului membru în care dobânditorul este rezident sau în limba oficială sau într-una dintre limbile oficiale ale statului membru al cărui resortisant este, care trebuie să fie una dintre limbile oficiale ale Comunității. Cu toate acestea, statul membru în care dobânditorul este rezident poate solicita ca respectivul contract să fie redactat în limba sa oficială sau limbile sale oficiale, care trebuie să fie o limbă oficială sau limbi oficiale ale Comunității. Trebuie să se prevadă o traducere autorizată a fiecărui contract în scopul formalităților care trebuie îndeplinite în statul membru în care este situat bunul în cauză.

               (11)

               Pentru a da dobânditorului posibilitatea de a aprecia mai bine obligațiile și drepturile care decurg din contract, trebuie să i se acorde acestuia o perioadă în care să se poată retracteze din contract fără a motiva, ținând seama că bunul imobil în cauză este deseori situat într-un stat, altul decât al dobânditorului, și se află sub incidența unei legislații diferită de cea a dobânditorului.

               (12)

               Cererea, din partea vânzătorului, ca plățile în avans să se efectueze înainte de sfârșitul perioadei în care dobânditorul se poate retracta fără a motiva poate reduce protecția dobânditorului. Prin urmare, plățile în avans înainte de sfârșitul acelei perioade trebuie interzise.

               (13)

               În cazul rezilierii contractului sau al retractării din contractul de dobândire a dreptului de folosință pe durată limitată a unuia sau a mai multor bunuri imobile, pentru care prețul este acoperit integral sau parțial printr-un credit acordat dobânditorului de către vânzător sau o terță persoană, pe baza unui acord încheiat între acea terță persoană și vânzător, se cuvine să se prevadă că respectivul contract de credit se reziliază fără penalități.

               (14)

               Există riscul, în anumite cazuri, ca un consumator să fie privat de protecția prevăzută de prezenta directivă, în cazul în care legislația unui stat nemembru este desemnată lege aplicabilă contractului. Prezenta directivă trebuie, în consecință, să prevadă dispoziții prin care să se prevină acest risc.

               (15)

               Statele membre trebuie să adopte măsuri care să asigure că vânzătorul își îndeplinește obligațiile,

         ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
   Articolul 1
   Scopul prezentei directive este de a apropia actele cu putere de lege și actele administrative ale statelor membre privind protecția dobânditorilor cu privire la anumite aspecte ale contractelor privind direct sau indirect dobândirea dreptului de folosință pe durată limitată a unuia sau a mai multor bunuri imobile.
   Prezenta directivă reglementează numai dispozițiile privind tranzacțiile contractuale în aspectele următoare:

               —

               informarea cu privire la elementele constitutive ale unui contract și modalitățile de realizare a respectivei informări;

               —

               procedurile și modalitățile de reziliere și de retractare.

         Respectând normele generale din tratat, statele membre își rezervă competența în ce privește celelalte aspecte, inter alia, determinarea naturii juridice a drepturilor care fac obiectul contractelor reglementate prin prezenta directivă.
   Articolul 2
   În sensul prezentei directive:

               —

               „contract privind, direct sau indirect, dobândirea dreptului de folosință pe durată limitată a unuia sau a mai multor bunuri imobile”, denumit în continuare „contract”, înseamnă orice contract sau grup de contracte încheiate pentru cel puțin trei ani, prin care, direct sau indirect, prin plata unui anumit preț global, este creat sau face obiectul unui transfer sau al unui angajament de transfer un drept real sau orice alt drept privind folosința pe durată limitată a unuia sau a mai multor bunuri imobile pentru o perioadă determinată sau determinabilă a anului, dar care nu poate fi mai mică de o săptămână;

               —

               „bun imobil” înseamnă orice imobil sau parte a unui imobil folosită pentru cazare la care se referă dreptul care face obiectul contractului;

               —

               „vânzător” înseamnă orice persoană fizică sau juridică care, în tranzacțiile reglementate de prezenta directivă și în cadrul activității sale profesionale, creează, transferă sau se angajează să transfere dreptul care face obiectul contractului;

               —

               „dobânditor” înseamnă orice persoană fizică căreia, în tranzacțiile reglementate de prezenta directivă, acționând în scopuri care pot fi considerate în afara cadrului activității sale profesionale, i se transferă dreptul obiect al contractului sau în beneficiul căreia s-a creat dreptul care face obiectul contractului.

         Articolul 3
   (1)   Statele membre prevăd, în legislația lor, măsuri pentru a asigura că vânzătorul este obligat să furnizeze oricărei persoane care solicită informații cu privire la bunul sau bunurile imobile un document care, pe lângă o descriere generală a bunului sau bunurilor, să conțină cel puțin informații concise și precise cu privire la elementele menționate la literele (a)-(g), (i) și (l) din anexă și modalitatea în care se pot obține informații suplimentare.
   (2)   Statele membre prevăd, în legislația lor, că toate informațiile menționate la alineatul (1) care trebuie conținute în documentul prevăzut la alineatul (1) fac parte integrantă din contract.
   Cu excepția cazului unui acord expres al părților, informațiilor conținute în documentul menționat la alineatul (1) li se pot aduce numai modificări care rezultă din împrejurări independente de voința vânzătorului.
   Orice modificări ale respectivelor informații se comunică dobânditorului înainte de încheierea contractului. Contractul menționează expres orice asemenea modificări.
   (3)   Orice publicitate referitoare la bunul imobil în cauză indică posibilitatea de a obține documentul menționat la alineatul (1) și locul de unde se poate obține.
   Articolul 4
   Statele membre prevăd în legislația lor următoarele:

               —

               contractul, care este întocmit obligatoriu în formă scrisă, conține cel puțin elementele prevăzute în anexă;

               —

               contractul și documentul prevăzute la articolul 3 alineatul (1) sunt redactate în limba sau una dintre limbile statului membru în care dobânditorul este rezident sau în limba sau una dintre limbile statului membru al cărui resortisant este, care este o limbă oficială sau sunt limbi oficiale ale Comunității, la alegerea dobânditorului. Cu toate acestea, statul membru în care este rezident dobânditorul poate să impună ca respectivul contract să se redacteze în toate cazurile în cel puțin limba sau limbile sale, care trebuie să fie o limbă oficială sau limbi oficiale ale Comunității, și

               —

               vânzătorul remite dobânditorului o traducere autorizată a contractului în limba sau una dintre limbile statului membru în care este situat bunul imobil, care trebuie să fie o limbă oficială sau limbi oficiale ale Comunității.

         Articolul 5
   Statele membre prevăd în legislația lor următoarele:

               1.

               pe lângă posibilitățile oferite dobânditorului în conformitate cu dreptul intern privind nulitatea contractelor, dobânditorul are dreptul:

                           —

                           să se retracteze fără a motiva în termen de zece zile calendaristice de la data semnării contractului de către ambele părți sau de la data semnării de către ambele păți a unui contract preliminar obligatoriu. În cazul în care a zecea zi este sărbătoare legală, termenul se prelungește până în prima zi lucrătoare următoare;

                           —

                           în cazul în care contractul nu conține informațiile menționate la literele (a), (b), (c), (d) punctul 1, (d) punctul 2, (h), (i), (k), (l) și (m) din anexă, în momentul semnării contractului de către ambele părți sau al semnării unui contract preliminar obligatoriu, să rezilieze contractul în termen de trei luni de la acel moment. În cazul în care informațiile în cauză sunt furnizate în termenul celor trei luni, dobânditorul dispune din acel moment de perioada de retractare prevăzută la prima liniuță,

                           —

                           în cazul în care, la sfârșitul termenului de trei luni prevăzut la a doua liniuță, dobânditorul nu și-a exercitat dreptul de reziliere și în cazul în care contractul nu conține informațiile menționate la literele (a), (b), (c), (d) punctul 1, (d) punctul 2, (h), (i), (k), (l) și (m) din anexă, să dispună de termenul de retractare prevăzut la prima liniuță începând din ziua următoare expirării termenului de trei luni;

               2.

               în cazul în care dobânditorul intenționează să-și exercite drepturile prevăzute la punctul 1, el trebuie, înainte de expirarea termenului relevant și prin modalități care pot fi probate în conformitate cu legislația internă, să notifice acest lucru persoanei ale cărei nume și adresă apar, în acel scop, în contract, în conformitate cu procedurile stipulate în contract în temeiul punctului (l) din anexă. Termenul se consideră respectat, dacă notificarea, în cazul în care este în scris, este trimisă înainte de expirarea termenului;

               3.

               în cazul în care dobânditorul își exercită dreptul prevăzut la punctul 1 prima liniuță, i se poate cere să ramburseze, dacă este cazul, numai cheltuielile care, în conformitate cu dreptul intern, sunt ocazionate de încheierea contractului și de retractarea din contract și care corespund formalităților legale care trebuie îndeplinite înainte de expirarea termenului menționat la punctul 1 prima liniuță. Aceste cheltuieli sunt menționate expres în contract;

               4.

               în cazul în care dobânditorul își exercită dreptul de reziliere prevăzut la punctul 1 a doua liniuță, nu este obligat la nici o rambursare.

         Articolul 6
   Statele membre prevăd, în legislația lor, interzicerea oricăror plăți în avans de către dobânditor înaintea expirării termenului în care își poate exercita dreptul de retractare.
   Articolul 7
   Statele membre prevăd, în legislația lor, următoarele:

               —

               în cazul în care prețul este acoperit parțial sau integral printr-un credit acordat de vânzător sau

               —

               în cazul în care prețul este acoperit parțial sau integral printr-un credit acordat dobânditorului de un terț pe baza unui acord între terț și vânzător;

         contractul de credit se reziliază, fără penalități, în cazul în care dobânditorul își exercită dreptul de reziliere a contractului sau de retractare din contract, în temeiul articolului 5.
   Statele membre stabilesc modalitățile de reziliere a contractelor de credit.
   Articolul 8
   Statele membre prevăd, în legislația lor, că orice clauză, prin care un dobânditor renunță la beneficiile drepturilor prevăzute de prezenta directivă sau prin care un vânzător este exonerat de responsabilitățile care decurg din prezenta directivă, nu este obligatorie pentru dobânditor, în condițiile stabilite de legislația internă.
   Articolul 9
   Statele membre iau măsurile necesare pentru a se asigura că, oricare ar fi legislația aplicabilă, dobânditorul nu este privat de protecția acordată prin prezenta directivă, în cazul în care bunul imobiliar în cauză este situat pe teritoriul unui stat membru.
   Articolul 10
   Statele membre prevăd, în legislația lor, consecințele nerespectării prezentei directive.
   Articolul 11
   Prezenta directivă nu împiedică statele membre să adopte sau să mențină dispoziții care sunt mai favorabile în ceea ce privește protecția dobânditorilor în domeniul pe care îl reglementează, fără să aducă atingere obligațiilor lor în conformitate cu tratatul.
   Articolul 12
   (1)   Statele membre pun în aplicare actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive în termen de treizeci de luni de la data publicării în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene. Statele membre informează de îndată Comisia cu privire la aceasta.
   Atunci când statele membre adoptă aceste acte, ele conțin o trimitere la prezenta directivă sau sunt însoțite de o asemenea trimitere la data publicării lor oficiale. Statele membre stabilesc modalitatea de efectuare a acestei trimiteri.
   (2)   Comisiei îi sunt comunicate de statele membre textele dispozițiilor de drept intern pe care le adoptă în domeniul reglementat de prezenta directivă.
   Articolul 13
   Prezenta directivă se adresează statelor membre.

      Adoptată la Strasburg, 26 octombrie 1994.

            Pentru Parlamentul European

            Președintele

         K. HÄNSCH

            Pentru Consiliu

            Președintele

         J. EEKHOFF

      (1)  JO C 299, 5.11.1993, p. 8.

      (2)  JO C 108, 19.4.1993, p. 1.

      (3)  Avizul Parlamentului European din 26 mai 1993 (JO C 176, 28.6.1993, p. 95 și JO C 225, 20.9.1993, p. 70) confirmat la data de 2 decembrie 1993 (JO C 342, 20.12.1993, p. 3); Poziția comună a Consiliului din 4 martie 1994 (JO C 137, 19.5.1994, p. 42) și decizia Parlamentului European din 4 mai 1994 (JO C 205, 25.7.1994). Proiectul comun al comitetului de conciliere din 22.9.1994.
   ANEXĂ
   Lista minimă de elemente pe care trebuie să le conțină contractul menționat la articolul 4

               (a)

               Identitatea și domiciliul părților, inclusiv informații precise privind calitatea juridică a vânzătorului în momentul încheierii contractului și identitatea și domiciliul proprietarului.

               (b)

               Natura exactă a dreptului care face obiectul contractului și o clauză care stabilește condițiile de exercitare a dreptului respectiv pe teritoriul statului membru (statelor membre) în care se situează bunul sau bunurile și în cazul în care aceste condiții au fost îndeplinite sau, în cazul în care nu au fost îndeplinite, ce condiții mai trebuie îndeplinite.

               (c)

               În cazul în care bunul a fost determinat, o descriere exactă a respectivului bun și a localizării acestuia.

               (d)

               În cazul în care bunul imobil este în construcție:

                           1.

                           stadiul construcției;

                           2.

                           o estimare rezonabilă a termenului pentru finalizarea construcției bunului imobil;

                           3.

                           în cazul în care este vorba despre un bun imobil determinat, numărul autorizației de construire și numele și adresa (adresele) completă (complete) ale autorității sau autorităților competente;

                           4.

                           stadiul de instalare a serviciilor care fac bunul imobil complet funcțional (racordarea la gaz, electricitate, apă, telefon);

                           5.

                           o garanție privind finalizarea bunului imobil sau o garanție privind rambursarea oricărei plăți efectuate, în cazul în care bunul nu este finalizat, și, după caz, condițiile de aplicare a acestor garanții.

               (e)

               Serviciile (iluminat, apă, întreținere, colectarea gunoiului) la care dobânditorul are sau va avea acces și în ce condiții.

               (f)

               Facilitățile comune, cum ar fi bazin de înot, saună etc., la care dobânditorul are sau poate avea acces și, după caz, în ce condiții.

               (g)

               Principiile în conformitate cu care sunt organizate întreținerea și reparațiile bunului imobil, precum și administrarea și gestiunea acestuia.

               (h)

               Perioada exactă în care dreptul care face obiectul contractului poate fi exercitat și, după caz, durata regimului pus în aplicare; data de la care dobânditorul poate să își exercite dreptul contractual.

               (i)

               Prețul care trebuie plătit de către dobânditor pentru exercitarea dreptului contractual; o estimare a sumei care trebuie plătită de către dobânditor pentru utilizarea facilităților și serviciilor comune; baza de calcul a valorii cheltuielilor legate de ocuparea proprietății, a cheltuielilor legale obligatorii (taxe și redevențe, de exemplu) și cheltuieli administrative complementare (de exemplu, de gestiune, de întreținere și de reparații).

               (j)

               O clauză care să specifice că achiziția nu va determina alte costuri, cheltuieli sau obligații decât cele stipulate în contract.

               (k)

               Posibilitatea de a participa sau nu la un sistem de schimb și/sau de revânzare a drepturilor contractuale, precum și orice costuri implicate, în cazul în care sistemul de schimb și/sau de revânzare este organizat de vânzător sau de un terț desemnat de acesta în contract.

               (l)

               Informații privind dreptul de reziliere a contractului și de retractare din contract și indicarea persoanei care trebuie notificată prin scrisoarea de reziliere sau de retractare, cu specificarea modalităților de notificare a acestor scrisori; indicarea exactă a naturii și a valorii cheltuielilor pe care dobânditorul este obligat să le ramburseze în temeiul articolului 5 alineatul (3), în cazul în care își exercită dreptul de retractare; după caz, informații privind modalitățile de reziliere a contractului de credit legat de contract, în cazul rezilierii contractului sau al retractării din contract.

               (m)

               Data și locul de semnare a contractului de către fiecare parte.


title: A patra directivă a Consiliului din 19 decembrie 1978 de modificare a Directivei 69/169/CEE privind armonizarea actelor cu putere de lege și a actelor administrative privind normele de scutire de impozit pe cifra de afaceri și de accize aplicabile traficului internațional

text:
Anunţ juridic important

|

31978L1033

Jurnalul Oficial L 366 , 28/12/1978 p. 0031 - 0032 ediţie specială finlandeză: capitol 9 volum 1 p. 0075  ediţie specială greacă: capitol 09 volum 1 p. 0100  ediţie specială suedeză: capitol 9 volum 1 p. 0075  ediţie specială spaniolă: capitol 09 volum 1 p. 0106  ediţie specială portugheză capitol 09 volum 1 p. 0106  ediţie specială în limba cehă capitol 09 volum 01 p. 73  - 74 ediţie specială în limba estonă capitol 09 volum 01 p. 73  - 74 ediţie specială în limba maghiară capitol 09 volum 01 p. 73  - 74 ediţie specială în limba lituaniană capitol 09 volum 01 p. 73  - 74 LV.ES capitol 09 volum 01 p. 73  - 74 MT.ES capitol 09 volum 01 p. 73  - 74 PL.ES capitol 09 volum 01 p. 73  - 74 SK.ES capitol 09 volum 01 p. 73  - 74 ediţie specială în limba slovenă capitol 09 volum 01 p. 73  - 74

		19781219A patra directivă a Consiliuluidin 19 decembrie 1978de modificare a Directivei 69/169/CEE privind armonizarea actelor cu putere de lege și a actelor administrative privind normele de scutire de impozit pe cifra de afaceri și de accize aplicabile traficului internațional(78/1033/CEE)CONSILIUL COMUNITĂȚILOR EUROPENE,având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Economice Europene, în special articolul 99,având în vedere propunerea Comisiei [1],având în vedere avizul Parlamentului European [2],având în vedere avizul Comitetului Economic și Social [3],întrucât articolul 1 alineatul (1) din Directiva 69/169/CEE a Consiliului din 28 mai 1969 privind armonizarea actelor cu putere de lege, și a actelor administrative privind normele de scutire de impozit pe cifra de afaceri și accize aplicabile traficului internațional [4], modificată ultima dată prin Directiva 78/1032/CEE [5], prevede scutirea de impozit pentru bunurile conținute în bagajele personale ale călătorilor veniți dintr-o țară terță, dacă astfel de importuri nu au caracter comercial;întrucât valoarea totală a bunurilor eligibile pentru scutirea de taxe nu trebuie să depășească 25 de unități de cont pe persoană; întrucât, în temeiul articolului 1 alineatul (2) din Directiva 69/169/CEE, statele membre pot reduce această scutire de impozit la 10 unități de cont pentru călătorii cu vârsta de sub 15 ani;întrucât introducerea unității de cont europene în actele legale adoptate de instituțiile Comunității Europene în domeniul scutirilor de impozite nu trebuie să aibă efectul reducerii sumelor exprimate în moneda națională eligibile în prezent pentru scutire de taxe;întrucât trebuie să se țină seama, de asemenea, de măsurile în avantajul călătorilor, recomandate de organisme internaționale specializate și în special pe cele menționate în anexa F alineatul (3) la Convenția Internațională privind simplificarea și armonizarea procedurilor vamale, sponsorizate de Consiliul de Cooperare Vamală;întrucât acest dublu obiectiv poate fi realizat prin stabilirea sumei prevăzute în articolul 1 alineatul (1) din Directiva 69/169/CEE la 40 de unități de cont europene și a celei prevăzute în articolul 1 alineatul (2) din respectiva directivă, la 20 de unități de cont europene;întrucât termenul de "bagaj personal" trebuie definit,ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:Articolul 1Directiva 69/169/CEE se modifică după cum urmează:1. Articolul 1 se modifică după cum urmează:(a) Alineatul (1) se înlocuiește cu următorul text:"(1) Bunurile conținute în bagajele personale ale călătorilor provenind din țări terțe vor fi scutite de impozit pe cifra de afaceri și accize percepute la import, dacă bunurile importate nu au caracter comercial și dacă valoarea lor totală nu depășește 40 de unități de cont europene pe persoană."(b) În alineatul (2), cuvintele "10 unități de cont" se înlocuiesc cu "20 de unități de cont europene".(c) În alineatul (3), cuvintele "25 de unități de cont" se înlocuiesc cu "40 de unități de cont europene".2. La articolul 3 se adaugă următorul paragraf:"(3) "Bagaj personal" înseamnă totalitatea bagajelor pe care călătorul le prezintă la control autorităților vamale la sosire, precum și bagajele pe care le prezintă mai târziu la control acelorași autorități, sub rezerva prezentării dovezii faptului că și acestea au fost înregistrate ca bagaj însoțitor, la momentul plecării sale, de către compania responsabilă cu transportul.Definiția "bagajului personal" nu se referă și la containerele portabile cu combustibil. Totuși, pentru orice mijloc de transport cu motor se admite o cantitate de combustibil de până la 10 litri scutită de drepturivamale, într-un astfel de container, fără a aduce atingere prevederilor naționale privind deținerea și transportul combustibilului."Articolul 2(1) Statele membre pun în aplicare măsurile necesare aducerii la îndeplinire a prezentei directive până cel târziu la 1 ianuarie 1979.(2) Statele membre informează Comisia cu privire la prevederile pe care le adoptă în scopul punerii în aplicare a prezentei directive. Comisia informează celelalte state membre cu privire la aceasta.Articolul 3Prezenta directivă se adresează statelor membre.Adoptată la Bruxelles, 19 decembrie 1978.Pentru ConsiliuPreședinteleH.-D. Genscher[1] JO C 213, 7.9.1978, p. 9.[2] JO C 261, 6.11.1978, p. 46.[3] Aviz emis la 19 octombrie 1978 (nepublicat încă în Jurnalul Oficial).[4] JO L 133, 4.6.1969, p. 6.[5] JO L 366, 28.12.1978, p. 28.--------------------------------------------------


title: Directiva (UE) 2015/2087 a Comisiei din 18 noiembrie 2015 de modificare a anexei II la Directiva 2000/59/CE a Parlamentului European și a Consiliului privind instalațiile portuare de preluare a deșeurilor provenite din exploatarea navelor și a reziduurilor de încărcătură (Text cu relevanță pentru SEE)

text:
               19.11.2015

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               L 302/99

         DIRECTIVA (UE) 2015/2087 A COMISIEI
   din 18 noiembrie 2015
   de modificare a anexei II la Directiva 2000/59/CE a Parlamentului European și a Consiliului privind instalațiile portuare de preluare a deșeurilor provenite din exploatarea navelor și a reziduurilor de încărcătură
   (Text cu relevanță pentru SEE)
   COMISIA EUROPEANĂ,
   având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene,
   având în vedere Directiva 2000/59/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 27 noiembrie 2000 privind instalațiile portuare de preluare a deșeurilor provenite din exploatarea navelor și a reziduurilor de încărcătură (1), în special articolul 15,
   întrucât:

               (1)

               La 15 iulie 2011, Organizația Maritimă Internațională (OMI) a adoptat Rezoluția MEPC.201(62) de modificare a anexei V la Convenția MARPOL privind prevenirea poluării cu gunoaie provenite de la nave, prin introducerea unei noi clasificări mai detaliate a gunoaielor (2). Modificarea anexei V la Convenția MARPOL a intrat în vigoare la 1 ianuarie 2013.

               (2)

               Această nouă clasificare a gunoaielor se reflectă în Circulara MEPC.1/Circ.644/Rev.1 a OMI, unde este prevăzut un format standard pentru formularul de notificare prealabilă a livrării deșeurilor în instalații portuare de preluare (3), precum și în Circulara MEPC.1/Circ.645/Rev.1 a OMI, care conține un format standard pentru confirmarea livrării deșeurilor după utilizarea de către o navă a instalațiilor portuare de preluare (4).

               (3)

               Din motive de coerență cu măsurile OMI și pentru a evita incertitudinea în rândul utilizatorilor și al autorităților portuare, tabelul inclus în anexa II la Directiva 2000/59/CE, care conține diferitele tipuri și cantități de deșeuri și reziduuri de încărcătură care urmează să fie livrate sau reținute la bord, ar trebui să fie adaptat la noua clasificare a gunoaielor din anexa V modificată la Convenția MARPOL.

               (4)

               În plus, în vederea îmbunătățirii regimului instituit în temeiul Directivei 2000/59/CE, care vizează reducerea deversărilor în mare a deșeurilor provenite din exploatarea navelor și a reziduurilor de încărcătură, în tabelul din anexa II ar trebui incluse informații cu privire la tipurile și cantitățile de deșeuri provenite din exploatarea navelor livrate efectiv în instalațiile portuare de preluare din ultimul port de livrare.

               (5)

               Datele exacte cu privire la tipurile și cantitățile de deșeuri provenite din exploatarea navelor și de reziduuri de încărcătură livrate de o navă în ultimul port sunt esențiale pentru un calcul exact al capacității de depozitare specializate suficiente a navei respective. Calculul capacității de depozitare suficiente reprezintă o condiție prealabilă pentru a permite navei să plece către portul de escală următor fără a-și fi livrat deșeurile provenite din exploatarea navelor, precum și pentru o selectare adecvată a navelor în vederea inspecției. O mai bună focalizare a inspecțiilor va contribui la funcționarea eficace a traficului maritim, prin reducerea duratei escalelor.

               (6)

               Aceste informații pot fi disponibile prin intermediul confirmărilor de livrare a deșeurilor emise pe baza circularei MEPC.1/Circ.645/Rev.1 a OMI, care recomandă un format standard pentru confirmarea livrării deșeurilor, sau prin intermediul altor tipuri de confirmări emise comandantului navei în momentul livrării deșeurilor. Cantitățile și tipurile de deșeuri indicate în confirmarea de livrare a deșeurilor sau declarate de comandantul navei în momentul livrării în cazul în care nu se poate obține o confirmare de livrare a deșeurilor sunt în general mai exacte decât cele disponibile în formularul de notificare a deșeurilor, întrucât acestea reflectă situația reală după livrare și, ca atare, oferă o mai mare fiabilitate în ceea ce privește procesul de luare a deciziilor. Comandantul navei înregistrează aceste informații legate de livrare în jurnalul de înregistrare a gunoaielor (Garbage Record Book), în conformitate cu Convenția MARPOL.

               (7)

               Un efort sistematic de colectare de date exacte privind livrarea deșeurilor ar permite, de asemenea, o mai bună analiză statistică a structurii fluxului de deșeuri în porturi și ar facilita instituirea sistemului de informare și monitorizare prevăzut la articolul 12 alineatul (3) din Directiva 2000/59/CE. Monitorizarea și schimbul de astfel de informații, inclusiv notificarea electronică a deșeurilor elaborată în temeiul Directivei 2010/65/UE a Parlamentului European și a Consiliului (5), beneficiază în prezent de sprijinul sistemului de schimb de informații maritime al Uniunii (SafeSeaNet), instituit prin Directiva 2002/59/CE a Parlamentului European și a Consiliului (6), care ar trebui să fie legat de un modul de raportare din baza de date a autorității de control a statului portului (7) instituită în temeiul Directivei 2009/16/CE a Parlamentului European și a Consiliului (8).

               (8)

               Anexa II la Directiva 2000/59/CE ar trebui modificată pentru a include informații privind livrarea deșeurilor în portul anterior, precum și pentru a include noua clasificare a gunoaielor, introdusă prin modificarea anexei V la convenția MARPOL.

               (9)

               Măsurile prevăzute de prezenta directivă sunt conforme cu avizul Comitetului pentru siguranța maritimă și prevenirea poluării de către nave,

         ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
   Articolul 1
   Anexa II la Directiva 2000/59/CE se înlocuiește cu anexa la prezenta directivă.
   Articolul 2
   (1)   Statele membre adoptă și publică actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive, cel târziu până la 9 decembrie 2016. Statele membre comunică de îndată Comisiei textul acestor acte.
   În momentul adoptării acestor acte de către statele membre, ele conțin o trimitere la prezenta directivă sau sunt însoțite de o astfel de trimitere la data publicării lor oficiale. Statele membre stabilesc modalitatea de efectuare a acestei trimiteri.
   (2)   Statele membre comunică Comisiei textul principalelor dispoziții de drept intern pe care le adoptă în domeniul reglementat de prezenta directivă.
   Articolul 3
   Prezenta directivă intră în vigoare în a douăzecea zi de la data publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.
   Articolul 4
   Prezenta directivă se adresează statelor membre.

      Adoptată la Bruxelles, 18 noiembrie 2015.

            Pentru Comisie

            Președintele

         Jean-Claude JUNCKER

      (1)  JO L 332, 28.12.2000, p. 81.

      (2)  Rezoluția MEPC.201(62), adoptată la 15 iulie 2011, amendamentele la anexa Protocolului din 1978 referitor la Convenția internațională pentru prevenirea poluării de către nave, 1973.

      (3)  MEPC.1/Circ.644/Rev.1, 1 iulie 2013.

      (4)  MEPC.1/Circ.645/Rev.1, 1 iulie 2013.

      (5)  Directiva 2010/65/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 20 octombrie 2010 privind formalitățile de raportare aplicabile navelor la sosirea în și/sau la plecarea din porturile statelor membre (JO L 283, 29.10.2010, p. 1).

      (6)  Directiva 2002/59/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 27 iunie 2002 de instituire a unui sistem comunitar de monitorizare și informare privind traficul navelor maritime și de abrogare a Directivei 93/75/CEE a Consiliului (JO L 208, 5.8.2002, p. 10).

      (7)  Bază de date dezvoltată și administrată de Agenția Europeană pentru Siguranță Maritimă.

      (8)  Directiva 2009/16/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 aprilie 2009 privind controlul statului portului (JO L 131, 28.5.2009, p. 57).

      ANEXĂ

            „ANEXA II

               INFORMAȚII DE COMUNICAT ÎNAINTE DE INTRAREA ÎN PORTUL …

               (Port de destinație, în conformitate cu articolul 6 din Directiva 2000/59/CE)

                        1.

                        Numele navei, indicativul de apel și, după caz, numărul de identificare OMI al navei:

                        2.

                        Statul de pavilion:

                        3.

                        Ora probabilă a sosirii (ETA):

                        4.

                        Ora probabilă a plecării (ETD):

                        5.

                        Portul de escală anterior:

                        6.

                        Portul de escală următor:

                        7.

                        Ultimul port și ultima dată la care au fost livrate deșeurile provenite din exploatarea navei, inclusiv cantitățile (în m3) și tipurile de deșeuri livrate:

                        8.

                        A se bifa căsuța corespunzătoare:

                                    Livrați toate deșeurile dvs. ☐

                                    Livrați doar o parte a deșeurilor dvs. ☐

                                    Nu livrați deșeurile dvs. ☐

                              în instalații portuare de preluare?

                        9.

                        Tipul și cantitatea de deșeuri și reziduuri care urmează a fi livrate și/sau reținute la bord, precum și procentul capacității maxime de depozitare:

               Dacă livrați toate deșeurile, vă rugăm să completați a doua și ultima coloană, după caz. Dacă nu livrați deșeuri sau livrați doar o parte a acestora, vă rugăm să completați toate coloanele.

                        Tip

                        Deșeuri care urmează să fie livrate
                        (m3)

                        Capacitate maximă specializată de depozitare
                        (m3)

                        Cantitate de deșeuri reținută la bord
                        (m3)

                        Portul de livrare a restului deșeurilor

                        Cantitatea estimată de deșeuri care urmează a fi generată între momentul notificării și cel al intrării în următorul port de escală
                        (m3)

                        Deșeuri care au fost livrate în ultimul port de livrare identificat la punctul 7 de mai sus
                        (m3)

                           Uleiuri uzate

                        Ape de santină uleioase

                        Reziduuri uleioase (nămol)

                        Altele (precizați)

                           Ape uzate
                            (1)

                           Gunoaie

                        Materiale plastice

                        Deșeuri alimentare

                        Deșeuri menajere (de exemplu produse din hârtie, textile, sticlă, metal, sticle, veselă etc.)

                        Ulei de gătit

                        Cenușă din incineratoare

                        Deșeuri provenite din exploatare

                        Carcasă(e) de animale

                           Reziduuri de încărcătură
                            (2) (a se preciza) (3)

               Observații

                        1.

                        Aceste informații pot fi folosite în vederea efectuării unor controale de către statul de port, precum și în vederea efectuării altor activități de inspecție.

                        2.

                        Statele membre vor determina organismele abilitate pentru a primi copii ale prezentei notificări.

                        3.

                        Completarea prezentului formular este obligatorie, cu excepția cazului în care nava beneficiază de o derogare în temeiul articolului 9 din Directiva 2000/59/CE.

                  Subsemnatul confirm că:

                        —

                        informațiile de mai sus sunt exacte și corecte; și că

                        —

                        nava dispune la bordul său de o capacitate suficientă de depozitare a tuturor deșeurilor generate între momentul notificării și cel al intrării în următorul port în care acestea vor fi livrate.

                  Data …
            Ora …
            Semnătura”

         (1)  Apele uzate pot fi deversate în mare în conformitate cu Regulamentul 11 din anexa IV la Convenția MARPOL. Casetele aferente nu trebuie completate dacă se intenționează să se efectueze o deversare în mare autorizată.

         (2)  Se pot face estimări.

         (3)  Reziduurile de încărcătură sunt specificate și clasificate în conformitate cu anexele relevante la Convenția MARPOL, în special anexele I, II și V.


title: Directiva 98/23/CE a Consiliului din 7 aprilie 1998 privind extinderea la Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord a aplicării Directivei 97/81/CE privind acordul-cadru cu privire la munca pe fracțiune de normă, încheiat cu UNICE, CEEP și ETUC

text:
               05/Volumul 05

               RO

               Jurnalul Ofícial al Uniunii Europene

               46

         31998L0023

               L 131/10

               JURNALUL OFÍCIAL AL UNIUNII EUROPENE

      DIRECTIVA 98/23/CE A CONSILIULUI

   din 7 aprilie 1998
   privind extinderea la Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord a aplicării Directivei 97/81/CE privind acordul-cadru cu privire la munca pe fracțiune de normă, încheiat cu UNICE, CEEP și ETUC
   CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,
   având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Europene și, în special, articolul 100 al acestuia,
   având în vedere propunerea Comisiei,
   având în vedere avizul Parlamentului European (1),
   având în vedere avizul Comitetului Economic și Social (2),
   întrucât Consiliul, în conformitate cu Acordul privind politica socială, anexat la Protocolul nr. 14 privind politica socială, anexat la tratat și, în special, articolul 4 alineatul (2) al acestuia, adoptă Directiva 97/81/CE (3); întrucât rezultă că directiva menționată nu se aplică Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord;
   întrucât Consiliul European de la Amsterdam din 16-17 iunie 1997 a luat notă cu satisfacție de acordul Conferinței Interguvernamentale pentru includerea Acordului privind politica socială în cadrul tratatului; întrucât a subliniat că trebuie găsite mijloacele de a da efecte juridice dorinței Regatului Unit de a accepta directivele deja adoptate pe baza acordului respectiv, precum și pe acelea care ar putea fi adoptate înainte de intrarea în vigoare a noului tratat;
   întrucât, cu ocazia reuniunii Consiliului din 24 iulie 1997, Consiliul și Comisia au fost de acord cu aplicarea concluziilor adoptate la Consiliul European de la Amsterdam; întrucât au fost de acord, de asemenea, cu aplicarea aceleiași proceduri, mutatis mutandis, în cazul viitoarelor directive adoptate pe baza Acordului privind politica socială; întrucât prezenta directivă urmărește să atingă acest obiectiv prin extinderea Directivei 97/81/CE la Regatul Unit;
   întrucât faptul că Directiva 97/81/CE nu se aplică Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord afectează direct funcționarea pieței interne; întrucât aplicarea acordului-cadru anexat directivei menționate și, în special, principiul nediscriminării între lucrătorii pe fracțiune de normă și cei cu normă întreagă din toate statele membre va ameliora funcționarea pieței interne;
   întrucât, prin adoptarea prezentei directive, Directiva 97/81/CE se va aplica pe teritoriul Regatului Unit; întrucât, de la data intrării în vigoare a prezentei directive, termenul „state membre” din Directiva 97/81/CE trebuie interpretat ca incluzând Regatul Unit;
   întrucât Regatul Unit trebuie se beneficieze de aceeași perioadă de doi ani acordată și altor state membre pentru a lua măsurile necesare în vederea aplicării Directivei 97/81/CE,
   ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
   Articolul 1
   Fără a aduce atingere articolului 2, Directiva 97/81/CE se aplică Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord.
   Articolul 2
   La articolul 2 din Directiva 97/81/CE se introduce următorul alineat:

      „(1a)   În ceea ce privește Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord, data de 20 ianuarie 2000 de la alineatul (1) se înlocuiește cu data de 7 aprilie 2000.”

   Articolul 3
   Prezenta directivă se adresează statelor membre.

      Adoptată la Luxemburg, 7 aprilie 1998.

            Pentru Consiliu

            Președintele

         D. BLUNKETT

      (1)  Aviz emis la 1 aprilie 1998 (nepublicat încă în Jurnalul Oficial).

      (2)  Aviz emis la 25 martie 1998 (nepublicat încă în Jurnalul Oficial).

      (3)  JO L 14, 20.1.1998, p. 9.


title: Directiva 2008/75/CE a Comisiei din 24 iulie 2008 de modificare a Directivei 98/8/CE a Parlamentului European și a Consiliului privind includerea dioxidului de carbon ca substanță activă în anexa I la directivă (Text cu relevanță pentru SEE)

text:
               25.7.2008

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               L 197/54

      DIRECTIVA 2008/75/CE A COMISIEI

   din 24 iulie 2008
   de modificare a Directivei 98/8/CE a Parlamentului European și a Consiliului privind includerea dioxidului de carbon ca substanță activă în anexa I la directivă
   (Text cu relevanță pentru SEE)
   COMISIA COMUNITĂȚILOR EUROPENE,
   având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Europene,
   având în vedere Directiva 98/8/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 februarie 1998 privind comercializarea produselor biodestructive (1), în special articolul 16 alineatul (2) paragraful al doilea,
   întrucât:

               (1)

               Regulamentul (CE) nr. 1451/2007 al Comisiei din 4 decembrie 2007 privind a doua etapă a programului de lucru de 10 ani prevăzut la articolul 16 alineatul (2) din Directiva 98/8/CE a Parlamentului European și a Consiliului privind introducerea pe piață a produselor biocide (2) stabilește o listă a substanțelor active care urmează a fi evaluate, în vederea unei posibile includeri în anexa I, IA sau IB la Directiva 98/8/CE. Lista respectivă include dioxidul de carbon.

               (2)

               În temeiul Regulamentului (CE) nr. 1451/2007, dioxidul de carbon a fost evaluat în conformitate cu articolul 11 alineatul (2) din Directiva 98/8/CE în vederea utilizării pentru tipul de produs 14, rodenticide, astfel cum este definit în anexa V la Directiva 98/8/CE.

               (3)

               Franța a fost desemnată ca raportor și a prezentat Comisiei, la 15 mai 2006, raportul autorității competente, însoțit de o recomandare, în conformitate cu articolul 14 alineatele (4) și (6) din Regulamentul (CE) nr. 1451/2007.

               (4)

               Raportul autorității competente a fost examinat de statele membre și de Comisie. În conformitate cu articolul 15 alineatul (4) din Regulamentul (CE) nr. 1451/2007, concluziile acestei examinări au fost încorporate într-un raport de evaluare al Comitetului permanent pentru produse biocide din 21 iunie 2007, cu propunerea de a include dioxidul de carbon în anexa IA la Directiva 98/8/CE destinat exclusiv utilizării în butelii de gaz comercializate direct, prevăzute cu un dispozitiv de siguranță.

               (5)

               O substanță activă menționată în anexa IA ar trebui, în mod normal, să fie inclusă și în anexa I. Includerea în anexa I acoperă acele utilizări pentru care produsele pot îndeplini dispozițiile articolului 5 din Directiva 98/8/CE, dar nu cele referitoare la produsele cu grad scăzut de risc. Acesta este cazul anumitor produse biocide folosite ca rodenticide și care conțin dioxid de carbon. Prin urmare, este necesar să se includă în anexa I dioxidul de carbon pentru tipul de produs 14, pentru a garanta că autorizațiile emise de statele membre pentru produsele biocide care conțin dioxid de carbon și sunt utilizate ca rodenticide pot fi acordate, modificate sau anulate în toate statele membre în conformitate cu articolul 16 alineatul (3) din Directiva 98/8/CE.

               (6)

               Raportul de evaluare a fost modificat în consecință și a fost examinat de Comitetul permanent pentru produse biocide la 29 noiembrie 2007.

               (7)

               Examinarea dioxidului de carbon nu a evidențiat întrebări sau preocupări care să necesite o consultare a Comitetului științific pentru riscurile asupra sănătății și a mediului.

               (8)

               Evaluarea la nivel comunitar s-a derulat pentru o singură utilizare specifică. De asemenea, în conformitate cu articolul 8 alineatul (5) din directivă, unele informații nu au fost transmise și, prin urmare, nu au fost evaluate. De aceea, este necesar ca statele membre să evalueze acele riscuri pentru sectoarele sau grupele de populație care nu au fost abordate de o manieră reprezentativă în evaluarea riscurilor la nivel comunitar și să se asigure, în momentul autorizării unui produs, că se iau toate măsurile adecvate sau sunt respectate toate condițiile impuse pentru a limita riscurile identificate la un nivel acceptabil.

               (9)

               Este important ca dispozițiile prezentei directive să fie aplicate simultan în toate statele membre în vederea asigurării unui tratament egal pe piață al produselor biocide care conțin substanța activă dioxid de carbon, precum și în vederea facilitării funcționării corespunzătoare a pieței produselor biocide în general.

               (10)

               Este necesar să se prevadă un interval de timp rezonabil înainte de includerea unei substanțe active în anexa I, pentru a permite statelor membre și părților interesate să se pregătească pentru a îndeplini noile cerințe și pentru a permite solicitanților care au pregătit un dosar să beneficieze în întregime de perioada de 10 ani de protecție a datelor, care, în conformitate cu articolul 12 alineatul (1) litera (c) punctul (ii) din Directiva 98/8/CE, începe de la data includerii.

               (11)

               După includere, este necesar să se acorde statelor membre un interval de timp rezonabil pentru a pune în aplicare articolul 16 alineatul (3) din Directiva 98/8/CE și, în special, pentru a acorda, modifica sau anula autorizațiile pentru produsele biocide incluse la tipul de produs 14, care conțin dioxid de carbon, pentru a se asigura că acestea respectă dispozițiile Directivei 98/8/CE.

               (12)

               Prin urmare, Directiva 98/8/CE ar trebui modificată în consecință.

               (13)

               Măsurile prevăzute în prezenta directivă sunt conforme cu avizul Comitetului permanent pentru produse biocide,

         ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
   Articolul 1
   Anexa I la Directiva 98/8/CE se modifică în conformitate cu anexa la prezenta directivă.
   Articolul 2
   Transpunere
   (1)   Statele membre adoptă și publică, până cel târziu la 31 martie 2009, actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive. Statele membre comunică imediat Comisiei textele acestor acte, precum și un tabel de corespondență între respectivele acte și prezenta directivă.
   Statele membre aplică aceste dispoziții începând cu 1 noiembrie 2009.
   Atunci când statele membre adoptă actele menționate, acestea conțin o trimitere la prezenta directivă sau sunt însoțite de o asemenea trimitere la data publicării lor oficiale. Statele membre stabilesc modalitatea de efectuare a acestei trimiteri.
   (2)   Comisiei îi sunt comunicate de către statele membre textele principalelor dispoziții de drept intern pe care le adoptă în domeniul reglementat de prezenta directivă.
   Articolul 3
   Prezenta directivă intră în vigoare în a douăzecea zi de la data publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.
   Articolul 4
   Prezenta directivă se adresează statelor membre.

      Adoptată la Bruxelles, 24 iulie 2008.

            Pentru Comisie

         Stavros DIMAS

            Membru al Comisiei

      (1)  JO L 123, 24.4.1998, p. 1. Directivă modificată ultima dată prin Directiva 2008/31/CE (JO L 81, 20.3.2008, p. 57).

      (2)  JO L 325, 11.12.2007, p. 3.

      ANEXĂ
      Se introduce următoarea intrare „Nr. 7” în anexa I la Directiva 98/8/CE:

                     Nr.

                     Denumire comună

                     Denumire IUPAC
                     Numere de identificare

                     Puritatea minimă a substanței active din produsele biocide introduse pe piață

                     Data includerii

                     Termen limită pentru punerea în conformitate cu articolul 16 alineatul (3)
                     [exceptând produsele care conțin mai mult de o substanță activă, pentru care termenul limită de punere în conformitate cu articolul 16 alineatul (3) este cel prevăzut de ultima decizie de includere cu privire la substanțele active ale acestor produse]

                     Data expirării includerii

                     Tip de produs

                     Dispoziții specifice (1)

                     „7

                     dioxid de carbon

                     dioxid de carbon
                     Nr. CE: 204-696-9
                     Nr. CAS: 124-38-9

                     990 ml/l

                     1 noiembrie 2009

                     31 octombrie 2011

                     31 octombrie 2019

                     14

                     În momentul examinării, în conformitate cu articolul 5 și anexa VI, a cererii de autorizare a unui produs, statele membre trebuie să evalueze, atunci când sunt relevante pentru un anumit produs, acele grupe de populație care pot fi expuse produsului și utilizările sau scenariile de expunere care nu au fost abordate de o manieră reprezentativă în evaluarea riscurilor la nivel comunitar.
                     În momentul acordării unei autorizări pentru un produs, statele membre evaluează riscurile și se asigură ulterior de faptul că au fost luate măsurile necesare sau că sunt respectate condițiile specifice impuse pentru a limita riscurile identificate.
                     Autorizarea pentru produs se acordă doar în cazul în care în cererea de autorizare se demonstrează faptul că riscurile pot fi limitate la un nivel acceptabil.”

         (1)  În vederea aplicării principiilor comune din anexa VI, conținutul și concluziile rapoartelor de evaluare sunt disponibile pe site-ul Comisiei: http://ec.europa.eu/comm/environment/biocides/index.htm