title: Directiva Consiliului din 8 noiembrie 1990 de modificare, în special în ceea ce privește asigurarea de răspundere civilă auto, a Directivelor 73/239/CEE și 88/357/CEE de coordonare a actelor cu putere de lege și a actelor administrative privind asigurarea generală directă

text:
               06/Volumul 01

               RO

               Jurnalul Ofícial al Uniunii Europene

               243

         31990L0618

               L 330/44

               JURNALUL OFÍCIAL AL UNIUNII EUROPENE

      DIRECTIVA CONSILIULUI

   din 8 noiembrie 1990
   de modificare, în special în ceea ce privește asigurarea de răspundere civilă auto, a Directivelor 73/239/CEE și 88/357/CEE de coordonare a actelor cu putere de lege și a actelor administrative privind asigurarea generală directă
   (90/618/CEE)
   CONSILIUL COMUNITĂȚILOR EUROPENE,
   având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Economice Europene, în special articolul 57 alineatul (2) și articolul 66,
   având în vedere propunerea Comisiei (1),
   în cooperare cu Parlamentul European (2),
   având în vedere avizul Comitetului Economic și Social (3),
   întrucât, în scopul dezvoltării pieței interne a asigurărilor, Consiliul adoptă, la 24 iulie 1973, Directiva 73/239/CEE de coordonare a actelor cu putere de lege și actelor administrative privind inițierea și exercitarea activității de asigurare generală directă (4) (denumită și „prima directivă”) și, la 22 iunie 1988, Directiva 88/357/CEE de coordonare a actelor cu putere de lege și a actelor administrative privind asigurarea generală directă, de stabilire a dispozițiilor destinate să faciliteze exercitarea efectivă a libertății de a presta servicii și de modificare a Directivei 73/239/CEE (5) (denumită și „a doua directivă”);
   întrucât Directiva 88/357/CEE a facilitat întreprinderilor de asigurare cu sediul în Comunitate prestarea de servicii în statele membre, permițând, de asemenea, titularilor de polițe de asigurare să apeleze nu numai la asigurătorii stabiliți în țările lor, ci, în egală măsură, și la asigurătorii cu sediul în Comunitate și stabiliți în alte state membre;
   întrucât dispozițiile Directivei 88/357/CEE privind, în special, libertatea de a presta servicii nu acoperă anumite riscuri pentru care, ținând seama de normele specifice adoptate de autoritățile statelor membre și de natura și repercusiunile sociale ale dispozițiilor în cauză, aplicarea acestor dispoziții nu era adecvată în acel moment; întrucât aceste excluderi trebuiau reexaminate după ce directiva menționată a fost aplicată pentru o anumită perioadă;
   întrucât una dintre excluderi avea în vedere asigurarea de răspundere civilă auto, cu excepția răspunderii civile a transportatorului;
   întrucât, în timpul adoptării directivei în cauză, Comisia s-a angajat, cu toate acestea, să prezinte Consiliului, în cel mai scurt termen posibil, o propunere privind libertatea de a presta servicii în domeniul asigurării de răspundere civilă auto (cu excepția răspunderii civile a transportatorului);
   întrucât, sub rezerva dispozițiilor din aceeași directivă privind asigurarea obligatorie, este necesar să se prevadă posibilitatea unei gestionări a riscurilor majore, în înțelesul articolului 5 din directiva în cauză, pentru clasa de asigurare de răspundere civilă auto;
   întrucât gestionarea riscurilor majore ar trebui să fie de asemenea avută în vedere pentru asigurarea care acoperă daunele sau cererile de despăgubire suferite de autovehiculele terestre și vehiculele terestre, altele decât autovehiculele;
   întrucât Directiva 88/357/CEE a stabilit că riscurile care ar putea fi acoperite prin coasigurare comunitară, în sensul Directivei 78/473/CEE a Consiliului din 30 mai 1978 de coordonare a actelor cu putere de lege și a actelor administrative în domeniul coasigurării comunitare (6), trebuiau să fie riscurile majore în sensul Directivei 88/357/CEE; întrucât includerea prin prezenta directivă a claselor de asigurare auto în definiția riscurilor majore din Directiva 88/357/CEE va avea ca efect includerea acestor clase în lista claselor care pot fi acoperite prin coasigurare comunitară;
   întrucât Directiva 72/166/CEE a Consiliului din 24 aprilie 1972 de apropiere a legislațiilor statelor membre privind asigurarea de răspundere civilă auto și controlul obligativității acestei asigurări (7), modificată ultima dată de Directiva 90/232/CEE (8), se bazează pe sistemul cărții verzi și pe acordurile dintre birourile naționale de asigurare auto pentru a permite eliminarea controalelor cărții verzi;
   întrucât este de dorit, cu toate acestea, să se acorde statelor membre un regim tranzitoriu în vederea aplicării progresive a dispozițiilor specifice ale prezentei directive privind gestionarea riscurilor majore pentru clasele menționate, inclusiv atunci când riscurile sunt coasigurate;
   întrucât, pentru a menține buna funcționare a sistemului cărții verzi și a acordurilor dintre birourile de asigurare auto, ar trebui să se solicite întreprinderilor de asigurare care oferă asigurări de răspundere civilă auto într-un stat membru în regim de prestări servicii să devină membre ale biroului statului membru în cauză și să participe la finanțarea acestuia;
   întrucât Directiva 84/5/CEE a Consiliului din 30 decembrie 1983 privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la asigurarea de răspundere civilă auto (9), modificată ultima dată de Directiva 90/232/CEE, solicită statelor membre să creeze sau să autorizeze un organism (fond de garantare) care despăgubește victimele accidentelor produse de vehicule neasigurate sau neidentificate;
   întrucât este indicat, de asemenea, să se solicite întreprinderilor de asigurare care oferă asigurări de răspundere civilă auto într-un stat membru în regim de prestări servicii să devină membre ale fondului de garantare constituit în statul membru în cauză și să participe la finanțarea acestuia;
   întrucât normele în vigoare în anumite state membre privind acoperirea riscurilor agravate se aplică tuturor întreprinderilor care acoperă riscuri prin intermediul unei întreprinderi situate în statele membre în cauză; întrucât aceste norme au ca obiectiv să asigure că obligativitatea asigurării de răspundere auto este compensată de posibilitatea automobiliștilor de a încheia acest tip de asigurare; întrucât statele membre ar trebui să fie autorizate să aplice aceste reglementări întreprinderilor care oferă servicii pe teritoriul lor, cu condiția ca acestea să fie justificate din punctul de vedere al interesului public și să nu depășească ceea ce este necesar pentru atingerea obiectivului propus;
   întrucât, în domeniul asigurării de răspundere civilă auto, protecția intereselor persoanelor care au suferit daune și care ar putea pretinde despăgubiri vizează de fapt orice persoană și este deci de dorit să se asigure că aceste persoane nu sunt prejudiciate sau dezavantajate în cazul în care asigurarea de răspundere civilă auto este practicată în regim de prestări de servicii și nu prin intermediul unei întreprinderi; întrucât ar trebui să se prevadă în acest sens, în măsura în care interesele persoanelor în cauză nu sunt protejate suficient de normele care se aplică furnizorului de servicii în statul membru în care acesta este stabilit, că statul membru de prestare de servicii solicită întreprinderii să desemneze un reprezentant rezident sau stabilit pe teritoriul său care va colecta toate informațiile necesare privind dosarele de despăgubiri și va dispune de suficiente competențe pentru a reprezenta întreprinderea în relația cu persoanele care au suferit daune și care ar putea solicita despăgubiri, inclusiv pentru plata acestora, și pentru a reprezenta sau, dacă este necesar, pentru a face să fie reprezentată întreprinderea, în ceea ce privește aceste solicitări de despăgubiri, în fața instanțelor și autorităților acestui stat membru;
   întrucât acest reprezentant poate fi solicitat, de asemenea, să reprezinte întreprinderea în fața autorităților competente ale statului membru de prestare a serviciilor pentru controlul existenței și valabilității poliței de asigurare de răspundere civilă auto;
   întrucât trebuie prevăzută o procedură flexibilă care să permită evaluarea reciprocității cu țările terțe pe o bază comunitară; întrucât scopul acestei proceduri nu este închiderea piețelor financiare ale Comunității, ci îmbunătățirea liberalizării piețelor financiare globale în țările terțe, deoarece Comunitatea își propune să își păstreze piețele financiare deschise pentru restul lumii; întrucât, în acest scop, prezenta directivă prevede proceduri de negociere cu țările terțe și, în ultimă instanță, posibilitatea de a lua măsuri de suspendare a noilor solicitări de autorizare sau de limitare a noilor autorizări,
   ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
   Articolul 1
   În sensul prezentei directive, se înțelege prin:

               (a)

               „vehicul”: orice vehicul care corespunde definiției din articolul 1 alineatul (1) din Directiva 72/166/CEE;

               (b)

               „birou”: un birou național de asigurare în sensul articolului 1 alineatul (3) din Directiva 72/166/CEE;

               (c)

               „fond de garantare”: organismul menționat la articolul 1 alineatul (4) din Directiva 84/5/CEE;

               (d)

               „întreprindere-mamă”: o întreprindere-mamă în sensul articolelor 1 și 2 din Directiva 83/349/CEE (10);

               (e)

               „întreprindere filială”: o întreprindere filială în sensul articolelor 1 și 2 din Directiva 83/349/CEE; orice întreprindere filială a unei întreprinderi filiale este considerată, de asemenea, ca fiind o filială a întreprinderii mamă care stă la baza acestor întreprinderi.

         Articolul 2
   La articolul 5 litera (d) punctul (iii) primul paragraf din Directiva 73/239/CEE, mențiunea „riscuri clasificate în clasele de asigurare 8, 9, 13 și 16 de la punctul (A) din anexă” se înlocuiește cu următoarea mențiune:
   „riscuri clasificate în clasele de asigurare 3, 8, 9,10,13 și 16 de la punctul (A) din anexă”.
   Articolul 3
   (1)   Denumirea titlului III din Directiva 73/239/CEE se înlocuiește cu următoarele:

      „TITLUL III A
      Normele aplicabile agențiilor sau sucursalelor stabilite în Comunitate și care aparțin unor întreprinderi cu sediul social în afara Comunității”.

   (2)   După articolul 29 din Directiva 73/239/CEE se adaugă următorul titlu:

      „TITLUL III B
      Normele aplicabile filialelor unei întreprinderi mamă care intră sub incidența legislației unei țări terțe, precum și participațiilor dobândite de o asemenea întreprindere”.

   Articolul 4
   Titlul III B din Directiva 73/239/CEE se completează cu articolele 29a și 29b redactate după cum urmează:

      „Articolul 29a
      Autoritățile competente ale statelor membre informează Comisia:

                  (a)

                  despre orice autorizare a unei filiale directe sau indirecte a uneia sau mai multor întreprinderi-mamă care intră sub incidența legislației unei țări terțe. Comisia informează Comitetul de asigurări instituit de Consiliu la propunerea Comisiei cu privire la aceasta;

                  (b)

                  despre orice participație dobândită de către o astfel de întreprindere-mamă la o întreprindere de asigurare din Comunitate care ar transforma-o într-o filială sa. Comisia informează Comitetul de asigurări instituit de Consiliu la propunerea Comisiei cu privire la aceasta.

            În cazul în care o autorizație este acordată unei filiale directe sau indirecte a uneia sau mai multor întreprinderi-mamă care intră sub incidența legislației unei țări terțe, structura grupului este precizată în notificarea pe care autoritățile competente o adresează Comisiei.
      Articolul 29b
      (1)   Statele membre informează Comisia despre dificultățile de ordin general întâmpinate de întreprinderile lor de asigurare la stabilirea sau exercitarea activităților lor într-o țară terță.
      (2)   Comisia întocmește, pentru prima dată cel mai târziu cu șase luni înainte de aplicarea prezentei directive și apoi periodic, un raport care examinează, în sensul alineatelor (3) și (4), tratamentul aplicat în țările terțe întreprinderilor de asigurare din Comunitate, în ceea ce privește stabilirea și exercitarea activităților de asigurare, precum și dobândirea de participații la întreprinderile de asigurare din țările terțe. Comisia transmite aceste rapoarte Consiliului, însoțite, după caz, de propuneri corespunzătoare.
      (3)   În cazul în care Comisia constată, pe baza rapoartelor menționate la alineatul (2) sau pe baza altor informații, că o țară terță nu acordă întreprinderilor de asigurare din Comunitate un acces efectiv pe piață comparabil cu cel oferit de Comunitate întreprinderilor de asigurare din țara terță în cauză, aceasta poate prezenta Consiliului propuneri privind un mandat care să îi permită să negocieze obținerea unor posibilități de concurență comparabile pentru întreprinderile de asigurare din Comunitate. Consiliul hotărăște cu majoritate calificată.
      (4)   În cazul în care Comisia constată pe baza rapoartelor menționate la alineatul (2) sau pe baza altor informații, că întreprinderile de asigurare din Comunitate nu beneficiază, într-o țară terță, de un tratament național care să le ofere aceleași condiții de concurență ca și întreprinderilor naționale de asigurare și că nu sunt îndeplinite condițiile de acces efectiv pe piață, aceasta poate iniția negocieri pentru a remedia această situație.
      În cazul descris în primul paragraf, se poate decide, de asemenea, în orice moment, că odată cu inițierea negocierilor, în conformitate cu procedura prevăzută de actul constitutiv al Comitetului de asigurări menționat la articolul 29a, autoritățile competente ale statelor membre trebuie să-și limiteze sau să-și suspende deciziile:

                  —

                  referitoare la cererile de autorizare depuse în momentul sau ulterior adoptării deciziei și

                  —

                  referitoare la dobândirea de participații de către întreprinderile-mamă directe sau indirecte care intră sub incidența legislației țării terțe în cauză.

            Durata măsurilor prevăzute nu poate depăși trei luni.
      Înainte de expirarea acestui termen de trei luni și având în vedere rezultatul negocierilor, Consiliul, hotărând cu majoritate calificată la propunerea Comisiei, poate decide ca măsurile luate să fie aplicate în continuare.
      O astfel de limitare sau suspendare nu se poate aplica la crearea de filiale de către întreprinderi de asigurare sau filiale ale acestora, autorizate corespunzător în Comunitate sau la dobândirea de participații de către astfel de întreprinderi sau filiale la o întreprindere de asigurare din Comunitate.
      (5)   În cazul în care Comisia constată una dintre situațiile menționate la alineatele (3) și (4), statele membre o informează, la cererea sa:

                  (a)

                  despre orice cerere de autorizare a unei filiale directe sau indirecte a uneia sau mai multor întreprinderi mamă care intră sub incidența legislației țării terțe în cauză;

                  (b)

                  despre orice proiect al unei astfel de întreprinderi de a dobândi o participație la o întreprindere de asigurare din Comunitate care ar avea drept efect transformarea sa în filială.

            Această obligație de informare încetează din momentul încheierii unui acord cu țara terță menționată la alineatele (3) sau (4) sau din clipa în care măsurile menționate la alineatul (4) al doilea și al treilea paragraf încetează să se aplice.
      (6)   Măsurile adoptate în temeiul prezentului articol sunt conforme cu obligațiile care revin Comisiei în conformitate cu acordurile internaționale, bilaterale sau multilaterale care reglementează inițierea și exercitarea activității întreprinderii de asigurare.”

   Articolul 5
   La articolul 12 alineatul (2) paragraful al doilea din Directiva 88/357/CEE, a doua și a treia liniuță se elimină.
   Articolul 6
   În titlul III din Directiva 88/357/CEE, se adaugă următorul articol:

      „Articolul 12a
      (1)   Prezentul articol este aplicabil în cazul în care o întreprindere acoperă, printr-o unitate situată într-un stat membru, un risc clasificat în clasa de asigurare 10 de la punctul (A) din anexa la Directiva 73/239/CEE, cu excepția răspunderii civile a transportatorului, și situat în alt stat membru.
      (2)   Statul membru de prestare de servicii solicită ca întreprinderea să devină membră a biroului său național și a fondului său național de garantare și să participe la finanțarea acestora.
      Cu toate acestea, întreprinderea nu poate fi obligată să efectueze o plată sau să verse o contribuție la biroul sau fondul statului membru de prestare de servicii pentru riscurile acoperite în regim de prestări de servicii, care să nu fie calculată pe aceeași bază ca pentru întreprinderile care acoperă, prin intermediul unei unități situate în acest stat membru, riscurile din clasa de asigurare 10, cu excepția răspunderii civile a transportatorului, în funcție de încasările de prime care provin din această clasă de asigurare în statul membru în cauză sau de numărul de riscuri din această clasă acoperite în statul membru în cauză.
      (3)   Prezenta directivă nu aduce atingere obligației unei întreprinderi de asigurare care oferă servicii de a respecta normele statului membru de prestare de servicii privind acoperirea riscurilor agravate, în măsura în care acestea se aplică întreprinderilor stabilite.
      (4)   Statul membru de prestare de servicii solicită întreprinderii să se asigure că persoanele care prezintă o cerere de despăgubire datorită unor evenimente care survin pe teritoriul său nu sunt puse într-o situație mai puțin favorabilă ca rezultat al faptului că întreprinderea acoperă un risc din clasa de asigurare 10, cu excepția răspunderii civile a transportatorului, în regim de prestări servicii și nu prin intermediul unei unități situate în statul membru în cauză.
      În acest scop, statul membru de prestare de servicii solicită întreprinderii să desemneze un reprezentant rezident sau stabilit pe teritoriul său care va colecta toate informațiile necesare privind dosarele de despăgubiri și va dispune de suficiente competențe pentru a reprezenta întreprinderea în relația cu persoanele care au suferit un prejudiciu și care ar putea solicita o despăgubire, inclusiv pentru plata acestora, și pentru a reprezenta sau, dacă este necesar, pentru a face să fie reprezentată întreprinderea, în ceea ce privește aceste solicitări de despăgubiri, în fața instanțelor și autorităților acestui stat membru.
      De asemenea, reprezentantul poate fi, la rândul său, solicitat să reprezinte întreprinderea în fața autorităților competente ale statului de prestare de servicii, cu privire la controlul existenței și valabilității poliței de asigurare de răspundere civilă auto.
      Statul membru de prestare a serviciilor nu poate solicita persoanei desemnate să întreprindă, în numele întreprinderii care a desemnat-o, alte activități decât cele care sunt prevăzute în al doilea și al treilea paragraf. Persoana desemnată nu se angajează în nici o operațiune de asigurare directă în numele întreprinderii menționate.
      Desemnarea reprezentantului nu constituie în sine deschiderea unei sucursale sau a unei agenții în sensul articolului 6 alineatul (2) litera (b) din Directiva 73/239/CEE, iar reprezentantul nu este o unitate în sensul articolului 2 litera (c) din prezenta directivă.”

   Articolul 7
   (1)   La articolul 15 alineatul (1) și la articolul 16 alineatul (1) din Directiva 88/357/CEE se adaugă următorul paragraf:

      „Orice stat membru pe teritoriul căruia o întreprindere intenționează să acopere prin prestare de servicii riscurile clasificate în clasa de asigurare 10, cu excepția răspunderii civile a transportatorului, poate solicita ca întreprinderea:

                  —

                  să comunice numele și adresa reprezentantului pentru gestionarea dosarelor menționat la articolul 12a alineatul (4),

                  —

                  să prezinte o declarație potrivit căreia întreprinderea a devenit membră a biroului național și a fondului național de garantare ale statului membru de prestare de servicii.”

   Articolul 8
   La articolul 21 alineatul (2) din Directiva 88/357/CEE se adaugă următorul paragraf:

      „Fiecare stat membru poate solicita ca numele și adresa reprezentantului întreprinderii de asigurare să figureze, de asemenea, în documentele menționate anterior.”

   Articolul 9
   La articolul 22 din Directiva 88/357/CEE, alineatul (1) se înlocuiește cu următoarele:

      „(1)   Fiecare unitate trebuie să comunice autorității sale de control, pentru operațiunile efectuate în regim de prestări servicii, valoarea totală a primelor, fără deducerea reasigurării, emise pe stat membru și pe grup de clase. Grupurile de clase sunt definite după cum urmează:

                  —

                  accidente și boală (1 și 2);

                  —

                  asigurare auto (3, 7 și 10; vor fi precizate cifrele referitoare la clasa de asigurare 10, cu excepția răspunderii civile a transportatorului);

                  —

                  incendiu și alte daune ale bunurilor (8 și 9);

                  —

                  asigurare aviatică, maritimă și de transport (4, 5, 6, 7, 11 și 12);

                  —

                  răspundere civilă generală (13);

                  —

                  credit și garanție (14 și 15);

                  —

                  alte clase de asigurare (16, 17 și 18).

            Autoritatea de control a fiecărui stat membru comunică aceste informații autorităților de control ale fiecărui stat membru de prestare a serviciilor.”

   Articolul 10
   La articolul 27 alineatul (1) din Directiva 88/357/CEE, ultimul paragraf se înlocuiește cu următoarele:

      „Derogarea acordată începând de la 1 ianuarie 1995 se aplică numai contractelor care acoperă riscurile clasificate în clasele de asigurare 3, 8, 9, 10, 13 și 16 și situate exclusiv în unul din cele patru state membre care beneficiază de acest regim tranzitoriu.”

   Articolul 11
   Fără a aduce atingere articolului 23 alineatul (2) din Directiva 88/357/CEE, în cazul riscurilor majore, în sensul articolului 5 litera (d) din Directiva 73/239/CEE, care aparțin clasei de asigurare 10, cu excepția răspunderii civile a transportatorului, statul membru de prestare de servicii poate prevedea:

               —

               ca valoarea totală a provizioanelor tehnice aferente contractelor în cauză să fie determinată, sub controlul autorităților statului membru în cauză, conform normelor sale sau, în lipsa acestora, conform practicilor sale stabilite, până la termenul limită la care statele membre trebuie să aducă la îndeplinire o directivă de coordonare a conturilor anuale ale întreprinderilor de asigurare;

               —

               ca acoperirea acestor provizioane prin active echivalente și congruente să se efectueze sub controlul autorităților statului membru în cauză, în conformitate cu normele sau practicile sale stabilite, până la notificarea unei a treia directive privind asigurarea generală;

               —

               ca localizarea activelor menționate la a doua liniuță să se efectueze sub controlul autorităților statului membru în cauză, în conformitate cu normele sau practicile sale stabilite, până la termenul la care statele membre trebuie să aducă la îndeplinire o a treia directivă privind asigurarea generală.

         Articolul 12
   Statele membre își modifică dispozițiile de drept intern pentru a se conforma prezentei directive în termen de 18 luni de la notificarea sa (11). Statele membre informează de îndată Comisia cu privire la aceasta.
   Dispozițiile modificate pentru punerea în aplicare a primului paragraf se aplică în termen de 24 de luni de la notificarea prezentei directive.
   Articolul 13
   Prezenta directivă se adresează statelor membre.

      Adoptată la Bruxelles, 8 noiembrie 1990.

            Pentru Consiliu

            Președintele

         P. ROMITA

      (1)  JO C 65, 15.3.1989, p. 6 și

      JO C 180, 20.7.1990, p. 6.

      (2)  JO C 68, 19.3.1990, p. 85 și Decizia din 10 octombrie 1990 (nepublicată încă în Jurnalul Oficial).

      (3)  JO C 194, 31.7.1989, p. 3.

      (4)  JO L 228, 16.8.1973, p. 3.

      (5)  JO L 172, 4.7.1988, p. 1.

      (6)  JO L 151, 7.6.1978, p. 25.

      (7)  JO L 103, 2.5.1972, p. 1.

      (8)  JO L 129, 19.5.1990, p. 33.

      (9)  JO L 8, 11.1.1984, p. 17.

      (10)  JO L 193, 18.7.1983, p. 1.

      (11)  Prezenta directivă a fost notificată statelor membre la 20 noiembrie 1990.


title: Directiva 2002/62/CE a Comisiei din 9 iulie 2002 de efectuare a celei de-a noua adaptări la progresul tehnic a anexei I la Directiva 76/769/CEE a Consiliului privind apropierea actelor cu putere de lege și a actelor administrative ale statelor membre referitoare la restricțiile privind introducerea pe piață și utilizarea anumitor substanțe și preparate periculoase (compuși organostanici)Text cu relevanță pentru SEE.

text:
Anunţ juridic important

|

32002L0062

Official Journal L 183 , 12/07/2002 P. 0058 - 0059 Ediţie specială în limba cehă Chapter 13 Volume 29 P. 498  - 500 Ediţie specială în limba estonă Chapter 13 Volume 29 P. 498  - 500 Ediţie specială în limba maghiară Chapter 13 Volume 29 P. 498  - 500 Ediţie specială în limba lituaniană Chapter 13 Volume 29 P. 498  - 500 Ediţie specială în limba letonă Chapter 13 Volume 29 P. 498  - 500 Ediţie specială în limba malteză Chapter 13 Volume 29 P. 498  - 500 Ediţie specială în limba polonă Chapter 13 Volume 29 P. 498  - 500 Ediţie specială în limba slovacă Chapter 13 Volume 29 P. 498  - 500 Ediţie specială în limba slovenă Chapter 13 Volume 29 P. 498  - 500

		20020709Directiva 2002/62/CE a Comisieidin 9 iulie 2002de efectuare a celei de-a noua adaptări la progresul tehnic a anexei I la Directiva 76/769/CEE a Consiliului privind apropierea actelor cu putere de lege și a actelor administrative ale statelor membre referitoare la restricțiile privind introducerea pe piață și utilizarea anumitor substanțe și preparate periculoase (compuși organostanici)(Text cu relevanță pentru SEE)COMISIA COMUNITĂȚILOR EUROPENE,având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Europene,având în vedere Directiva 76/769/CEE a Consiliului din 27 iulie 1976 privind apropierea actelor cu putere de lege și a actelor administrative ale statelor membre referitoare la restricțiile privind introducerea pe piață și utilizarea anumitor substanțe și preparate periculoase [1], modificată ultima dată de Directiva 2001/91/CE a Comisiei [2] și, în special, articolul 2a al celei dintâi, introdus de Directiva 89/678/CE a Consiliului [3],întrucât:(1) Directiva 1999/51/CE a Comisiei [4] de efectuare a celei de-a cincea adaptări la progresul tehnic a anexei I la Directiva 76/769/CEE interzice utilizarea compușilor organostanici în produsele antivegetative aplicate pe coca bărcilor cu lungimea sub douăzeci și cinci de metri și a ambarcațiunilor de orice lungime utilizate predominant pe căile de navigație interioară. Prezenta directivă preconizează o revizuire a dispozițiilor referitoare la compușii organostanici utilizați în produsele antivegetative, ținând seama în întregime de evoluțiile din cadrul Organizației Maritime Internaționale (OMI), în special de apelul Comitetului de Protecție a Mediului Marin al acestuia pentru interzicerea globală a aplicării compușilor organostanici care acționează ca biocizi în produsele antivegetative de pe ambarcațiuni până la 1 ianuarie 2003.(2) Studiile științifice au arătat că anumite sisteme antivegetative utilizate pe ambarcațiuni generează un risc substanțial pentru mediul acvatic. Convenția internațională a OMI privind controlul produselor antivegetative periculoase, adoptată cu prilejul unei conferinței diplomatice a OMI din octombrie 2001, include o interdicție care intră în vigoare la 1 ianuarie 2003 și care privește aplicarea sau reaplicarea pe ambarcațiuni a compușilor organotinici care acționează ca biocizi în produsele antivegetative.(3) Interzicerea aplicării sau reaplicării compușilor organostanici afectează direct funcționarea pieței interne a compușilor organostanici și este, prin urmare, necesar să se apropie legislațiile statelor membre în acest domeniu și, deci, să se modifice anexa I la Directiva 76/769/CEE și, în special, Directiva 1999/51/CE.(4) Un regulament al Parlamentului European și al Consiliului va aborda măsuri cu privire la ambarcațiunile tratate cu compuși organostanici.(5) Directiva 94/25/CE a Parlamentului European și a Consiliului [5] reglementează navele de agrement, și aceste nave sunt, de asemenea, supuse acelorași restricții ca alte vase.(6) Prezenta directivă nu aduce atingere legislației comunitare de stabilire a cerințelor minime pentru protecția lucrătorilor prevăzute de Directiva 89/391/CEE a Consiliului [6] și de directivele speciale întemeiate pe aceasta și, în special, de Directiva 90/394/CEE a Consiliului [7], astfel cum a fost modificată ultima dată prin Directiva 1999/38/CE [8], și de Directiva 98/24/CE a Consiliului [9] privind protecția sănătății și securității lucrătorilor împotriva riscurilor legate de prezența agenților chimici la locul de muncă.(7) Prezenta directivă nu aduce atingere legislației comunitare care reglementarea utilizarea compușilor organostanici în materialele plastice care intră în contact cu alimentele cuprinsă în Directiva 90/128/CEE a Comisiei din 23 februarie 1990 privind materialele și obiectele din material plastic care vin în contact cu alimentele [10], astfel cum a fost modificată ultima dată prin Directiva 2002/17/CE [11].(8) Măsurile prevăzute în prezenta directivă sun conforme cu avizul Comitetului pentru adaptarea la progresul tehnic a directivelor privind eliminarea barierelor tehnice din calea comerțului cu substanțe și preparate periculoase,ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:Articolul 1Anexa I la Directiva 76/769/CEE se adaptează la progresul tehnic, astfel cum este prevăzut în anexa la prezenta directivă.Articolul 2Statele membre adoptă și publică dispozițiile necesare pentru a se conforma prezentei directive până la 31 octombrie 2002. Statele membre informează de îndată Comisia cu privire la aceasta. Statele membre aplică prezentele dispoziții începând cu 1 ianuarie 2003.Atunci când statele membre adoptă aceste dispoziții, ele cuprind o trimitere la prezenta directivă sau sunt însoțite de o asemenea trimitere la data publicării lor oficiale. Statele membre stabilesc condițiile de efectuare a acestei trimiteri.Articolul 3Prezenta directivă intră în vigoare în a douăzecea zi de la data publicării în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene.Articolul 4Prezenta directivă se adresează statelor membre.Adoptată la Bruxelles, 9 iulie 2002.Pentru ComisieErkki LiikanenMembru al Comisiei[1] JO L 262, 27.9.1976, p. 201.[2] JO L 286, 30.10.2001, p. 27.[3] JO L 398, 30.12.1989, p. 24.[4] JO L 142, 5.6.1999, p. 22.[5] JO L 164, 30.6.1994, p. 15.[6] JO L 183, 29.6.1989, p. 1.[7] JO L 196, 26.7.1990, p. 1.[8] JO L 138, 1.6.1999, p. 66.[9] JO L 131, 5.5.1998, p. 11.[10] JO L 349, 13.12.1990, p. 26.[11] JO L 58, 28.2.2002, p. 19.--------------------------------------------------20020709ANEXĂÎn anexa I la Directiva 76/769/CEE, punctul 21 se înlocuiește cu următorul punct:"Compuși organostanici | 1.Nu pot fi introduși pe piață pentru utilizare ca substanțe și componente ale unor preparate când acționează ca biocizi în vopsele cu componente nelegate chimic.2.Nu pot fi introduși pe piață sau utilizați ca substanțe și componente ale unor preparate care acționează ca biocizi pentru a împiedica depunerea microorganismelor, plantelor sau animalelor pe:(a)toate ambarcațiunile, indiferent de lungime, destinate utilizării pe căi de navigație maritime, costiere, de estuar și interioare, precum și pe lacuri;(b)cuști, flotoare, năvoade și orice alt aparat sau echipament utilizat pentru piscicultură și cochiliocultură;(c)orice aparat sau echipament total sau parțial scufundat.3.Nu pot fi utilizați ca substanțe și componente ale preparatelor destinate utilizării în tratarea apelor industriale." |--------------------------------------------------


title: Directiva Comisiei din 6 decembrie 1991 de adaptare la progresul tehnic a Directivei 74/297/CEE a Consiliului privind comportamentul la impact al volanului și al coloanei volanului

text:
               13/Volumul 10

               RO

               Jurnalul Ofícial al Uniunii Europene

               244

         31991L0662

               L 366/1

               JURNALUL OFÍCIAL AL UNIUNII EUROPENE

      DIRECTIVA COMISIEI

   din 6 decembrie 1991
   de adaptare la progresul tehnic a Directivei 74/297/CEE a Consiliului privind comportamentul la impact al volanului și al coloanei volanului
   (91/662/CEE)
   COMISIA COMUNITĂȚILOR EUROPENE,
   având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Economice Europene,
   având în vedere Directiva 74/297/CEE a Consiliului din 4 iunie 1974 privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la amenajarea interioară a autovehiculelor (comportarea sistemului de direcție în caz de impact) (1) și, în special, articolul 5 al acesteia,
   întrucât, ținând seama de experiența câștigată și de stadiul tehnic actual este necesară îmbunătățirea protecției oferite conducătorului auto în cazul unui impact frontal, prin controlul comportamentului volanului și a sistemului de direcție care face obiectul Directivei 74/297/CEE, prin alinierea acesteia la ultimele dezvoltări prezentate în regulamentul corespunzător al Comisiei Economice pentru Europa a Organizației Națiunilor Unite și prin introducerea unor îmbunătățiri ulterioare;
   întrucât, din experiența dobândită în urma accidentelor, care indică faptul că volanul trebuie să fie moale pentru a proteja fața conducătorului auto de rănire gravă, se impune introducerea unor modificări suplimentare în acest sens; întrucât există mai multe propuneri pentru o metodă de încercare, Comisia trebuie să prezinte o propunere Comitetului pentru adaptare la progresul tehnic până la 31 decembrie 1991;
   întrucât dispozițiile prezentei directive sunt conforme cu avizul Comitetului pentru adaptarea la progresul tehnic a directivelor privind autovehiculele,
   ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
   Articolul 1
   Anexele la Directiva 74/297/CEE se modifică în conformitate cu anexele la prezenta directivă.
   Articolul 2
   (1)   Începând cu 1 octombrie 1992, statele membre:

               (a)

                           —

                           nu pot să refuze, pentru un tip de vehicul, acordarea omologării CEE de tip, eliberarea copiei certificatului prevăzut la articolul 10 alineatul (1) ultima liniuță din Directiva 70/156/CEE a Consiliului (2) ori acordarea omologării naționale sau

                           —

                           nu pot să interzică introducerea în circulație
                           a unui tip de vehicule din motive legate de sistemul de direcție al acestora, dacă acesta a fost aprobat în conformitate cu Directiva 74/297/CEE modificată prin prezenta directivă;

               (b)

                           —

                           nu pot să refuze acordarea omologării CEE pentru un tip de comandă a direcției destinat să fie instalat într-unul sau mai multe vehicule sau

                           —

                           nu pot să interzică introducerea pe piață de comenzi ale direcției destinate să fie instalate într-unul sau mai multe vehicule
                           în cazul în care respectiva comandă a direcției îndeplinește cerințele Directivei 74/297/CEE modificată prin prezenta directivă.

         (2)   Începând cu 1 octombrie 1996, statele membre:

               —

               nu mai pot elibera copia certificatului prevăzut la articolul 10 alineatul (1) ultima liniuță din Directiva 70/156/CEE;

               —

               pot refuza acordarea omologării naționale

         pentru autovehiculele din categoria M1 care nu au comandă avansată, din motive legate de sistemul de direcție, dacă acesta nu îndeplinește cerințele Directivei 74/297/CEE, astfel cum a fost modificată prin prezenta directivă.
   (3)   Începând cu 1 octombrie 1995, statele membre:

               —

               nu mai pot elibera copia certificatului prevăzut la articolul 10 alineatul (1) ultima liniuță din Directiva 70/156/CEE;

               —

               pot refuza acordarea omologării naționale

         pentru autovehiculele cu comandă avansată din categoria M1 și pentru toate autovehiculele din categoria N1 cu masa maximă admisă mai mică de 1500 kg, din motive legate de sistemul de direcție, dacă acesta nu îndeplinește cerințele Directivei 74/297/CEE, astfel cum a fost modificată prin prezenta directivă, cu excepția dispozițiilor prevăzute la punctul 5.1 din anexa I la prezenta directivă (deplasare verticală maximă a coloanei de direcție) care intră în vigoare numai începând cu 1 octombrie 1996.
   (4)   Începând cu 1 octombrie 1994, statele membre:

               —

               nu mai pot elibera copia certificatului prevăzut la articolul 10 alineatul (1) ultima liniuță din Directiva 70/156/CEE;

               —

               pot refuza acordarea omologării naționale

         pentru un tip de comandă a direcției din motive legate de comenzile direcției, dacă acestea nu îndeplinesc cerințele punctelor 5.2, 5.3 și 5.4 din anexa I la Directiva 74/297/CEE, astfel cum a fost modificată prin prezenta directivă.
   (5)   Începând cu 1 octombrie 1996, statele membre pot interzice introducerea în circulație a vehiculelor la care comanda direcției nu îndeplinește cerințele Directivei 74/297/CEE, astfel cum a fost modificată prin prezenta directivă.
   Cu toate acestea, aceste dispoziții nu se aplică până la 1 octombrie 1997:

               —

               vehiculelor cu comandă avansată din categoria M1 sau

               —

               vehiculelor din categoria N1 cu masa maximă admisă mai mică de 1 500 kg sau

               —

               vehiculelor din categoria M1, altele decât cele cu comandă avansată, cu respectarea cerințelor prevăzute la punctul 5.1 din anexa I (deplasare maximă verticală a coloanei de direcție).

         (6)   Începând cu 1 octombrie 1995, statele membre pot interzice introducerea pe piață a comenzilor direcției destinate să fie instalate pe unul sau mai multe vehicule dacă respectivele comenzi nu îndeplinesc cerințele prevăzute la punctele 5.2, 5.3 și 5.4 din anexa I la Directiva 74/297/CEE, astfel cum a fost modificată prin prezenta directivă.
   Articolul 3
   (1)   Statele membre pun în aplicare actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive până la 1 octombrie 1992 și informează de îndată Comisia cu privire la aceasta.
   Atunci când statele membre adoptă aceste dispoziții, ele cuprind o trimitere la prezenta directivă sau sunt însoțite de o asemenea trimitere la data publicării lor oficiale. Statele membre stabilesc modalitatea de efectuare a acestei trimiteri.
   (2)   Comisiei îi sunt comunicate de către statele membre textele principalelor dispoziții de drept intern pe care le adoptă în domeniul reglementat de prezenta directivă.
   Articolul 4
   Prezenta directivă se adresează statelor membre.

      Adoptată la Bruxelles, 6 decembrie 1991.

            Pentru Comisie

         Martin BANGEMANN

            Vicepreședinte

      (1)  JO L 165, 20.6.1974, p. 16.

      (2)  JO L 42, 23.2.1970, p. 1.
   ANEXA I
   DEFINIȚII, CERERE PENTRU OMOLOGAREA CEE DE TIP, OMOLOGAREA CEE DE TIP, SPECIFICAȚII, TESTE, CONFORMITATEA PRODUCȚIEI
   1.   DOMENIU DE APLICARE
   Prezenta directivă se referă la comportarea sistemului de direcție al autovehiculelor din categoria M1 și al vehiculelor din categoria N1 cu masa maximă admisă mai mică de 1 500 kg, cu privire la protecția conducătorului auto într-o coliziune frontală.
   La cererea constructorului, vehiculele care aparțin altor categorii pot fi aprobate în condițiile prezentei directive.
   2.   DEFINIȚII
   În sensul prezentei directive:
   „Comportament al sistemului de direcție în cazul unui impact” reprezintă comportamentul sistemului în cauză sub efectul a trei tipuri de forțe, și anume:
   2.1.1.   cele rezultate dintr-o coliziune frontală, care pot produce deplasarea coloanei de direcție spre spate;
   2.1.2.   cele datorate inerției capului conducătorului auto în cazul unui impact cu comanda direcției într-o coliziune frontală;
   2.1.3.   cele datorate inerției corpului conducătorului auto în cazul unui impact cu comanda direcției într-o coliziune frontală.
   „Tip de vehicul” reprezintă o categorie de autovehicule care nu diferă în privința unor aspecte esențiale cum sunt:
   2.2.1.   structura, dimensiunile, forma și materialele componente ale părții din față a comenzii direcției vehiculului;
   2.2.2.   masa vehiculului în condiții de rulare, astfel cum este definită la punctul 2.6 din anexa I la Directiva 70/156/CEE, fără conducător auto.
   2.3.   „Comanda direcției” reprezintă organul de direcție, de obicei volanul, care este acționat de conducătorul auto.
   2.4.   „Tipul de comandă a direcției” reprezintă o categorie de comenzi ale direcției care nu diferă în puncte esențiale cum ar fi structura, dimensiunile, forma și materialele constitutive.
   2.5.   „Omologarea unei comenzi a direcției” reprezintă omologarea unui tip de comandă a direcției cu privire la protecția capului și corpului conducătorului auto față de acesta în cazul unui impact.
   2.6.   „Omologarea unui vehicul” reprezintă omologarea unui tip de vehicul în ceea ce privește protecția capului și corpului conducătorului auto față de sistemul de direcție în caz de impact.
   2.7.   „Comandă universală a direcției” reprezintă o comandă a direcției care poate fi montată la mai multe tipuri de vehicule, la care diferențele privind fixarea comenzii direcției la coloana de direcție nu afectează performanța la impact a comenzii direcției.
   „Air bag” reprezintă un sac flexibil care este proiectat să fie umplut cu un gaz sub presiune și care:
   2.8.1.   este proiectat să protejeze conducătorul auto în caz de impact împotriva sistemului de direcție și
   2.8.2.   este umflat de un dispozitiv care este activat în caz de impact al vehiculului.
   2.9.   „Coroana comenzii direcției” reprezintă coroana exterioară cvasitoroidală în cazul volanului, pe care conducătorul auto o ține în mână atunci când conduce.
   2.10.   „Spiță” reprezintă o bară care conectează coroana comenzii direcției la butucul volanului.
   „Butucul volanului” reprezintă acea parte a comenzii direcției situată, de obicei, în centru, care:
   2.11.1.   leagă comanda direcției la arborele direcției;
   2.11.2.   transmite cuplul de la comanda direcției la arborele direcției.
   2.12.   „Centrul butucului comenzii direcției” reprezintă punctul de pe suprafața butucului prin care trece axa arborelui direcției.
   2.13.   „Planul comenzii direcției” reprezintă, în cazul volanului, suprafața plană care desparte coroana comenzii direcției în mod egal între conducător și partea din față a vehiculului.
   2.14.   „Arborele direcției” reprezintă componenta care transmite casetei de direcție cuplul aplicat comenzii direcției.
   2.15.   „Coloana volanului” reprezintă carterul în care se află arborele direcției.
   2.16.   „Sistemul de direcție” reprezintă agregatul care cuprinde comanda direcției, coloana direcție, accesoriile de asamblare, arborele direcției, caseta de direcție și toate celelalte componente cum ar fi cele proiectate să contribuie la absorbția energiei în cazul unui impact cu comanda direcției.
   2.17.   „Habitaclul” reprezintă spațiul rezervat ocupanților limitat de plafon, podea, pereți laterali, uși, geamuri exterioare, peretele despărțitor al compartimentului motor și spătarul scaunului din spate.
   2.18.   „Element de lovire” reprezintă capul fals emisferic și rigid cu diametrul de 165 mm, în conformitate cu anexa IV alineatul (3).
   2.19.   „Punctul R” reprezintă punctul de referință, astfel cum este definit în anexa III la Directiva 77/649/CEE, modificată de Directiva 90/630/CEE.
   3.   CERERE PENTRU OMOLOGAREA CEE DE TIP
   3.1.   Tipul de vehicul
   3.1.1.   Cererea pentru omologarea CEE a unui tip de vehicul cu privire la protecția conducătorului auto față de sistemul de direcție în cazul unui impact este prezentată de către constructorul vehiculului sau de reprezentantul său autorizat.
   3.1.2.   Cererea este însoțită de documentele menționate mai jos în trei exemplare și de următoarele:

               3.1.2.1.

               o descriere detaliată a tipului de vehicul cu privire la structura, dimensiunile, forma și materialele componente ale părții vehiculului din fața comenzii direcției;

               3.1.2.2.

               desene, la scară adecvată și cu suficiente detalii, ale sistemului de direcție și ale fixării acestuia pe șasiul și caroseria vehiculului;

               3.1.2.3.

               o descriere tehnică a sistemului menționat mai sus;

               3.1.2.4.

               masa vehiculului în condiții de rulare;

               3.1.2.5.

               dovada că comanda de direcție a fost aprobat în conformitate cu punctele 5.2 și 5.3 de mai jos, după caz.

         3.1.3.   La serviciul tehnic care răspunde de testele pentru omologare, se prezintă următoarele:

               3.1.3.1.

               un vehicul, reprezentativ pentru tipul de vehicul ce urmează a fi omologat, pentru încercarea menționată la punctul 5.1 de mai jos;

               3.1.3.2.

               la alegerea constructorului și cu acordul serviciului tehnic, fie un al doilea vehicul, fie acele părți ale vehiculului care sunt esențiale pentru încercările menționate la punctele 5.2 și 5.3 de mai jos.

         3.2.   Tipul de comandă a direcției
   3.2.1.   Cererea pentru omologarea CEE a unui tip de dispozitiv de comandă a direcției este prezentată de către producătorul comenzii direcției sau de reprezentantul său autorizat.
   Cererea este însoțită de documentele menționate mai jos în trei exemplare și de următoarele:
   3.2.2.1.   o descriere detaliată a tipului de comandă a direcției în ceea ce privește structura, dimensiunile și materialele componente ale comenzii direcției;
   3.2.2.2.   desene, la scară adecvată și cu suficiente detalii, ale sistemului de direcție și ale fixării acestuia pe șasiul și caroseria vehiculului.
   3.2.3.   Pentru încercările menționate la punctele 5.2 și 5.3 de mai jos, se prezintă la serviciul tehnic care răspunde de efectuarea încercărilor de omologare, o comandă a direcției reprezentativă pentru tipul de comandă a direcției ce urmează a fi omologat, precum și, la alegerea constructorului, acele părți ale vehiculului care sunt esențiale pentru încercare.
   4.   OMOLOGAREA CEE DE TIP
   4.1.   Autoritatea care acordă omologarea verifică existența măsurilor necesare pentru asigurarea unui control eficient al conformității producției înainte de acordarea omologării.
   La certificatul de omologare CEE de tip se atașează un certificat conform modelului specificat la punctul 4.2.1 sau 4.2.2:
   4.2.1.   anexa V A pentru cererile menționate la punctul 3.1;
   4.2.2.   anexa V B pentru cererile menționate la punctul 3.2.
   5.   SPECIFICAȚII
   5.1.   Atunci când un vehicul în rulare, fără manechin, este testat la coliziune cu o barieră la o viteză de 48,3 km/h, partea superioară a coloanei de direcție și a arborelui său nu se vor deplasa în spate, orizontal și paralel cu axa longitudinală a vehiculului, cu mai mult de 12,7 cm în raport cu un punct al vehiculului care nu este afectat de impact și 12,7 cm vertical.
   5.2.   Atunci când o comandă a direcției este lovită de un bloc de încercare lansat contra ei cu o viteză relativă de 24,1 km/h, în conformitate cu procedura de la anexa III, forța aplicată asupra blocului de încercare de comanda direcției nu depășește 1 111 daN.
   5.3.   Atunci când o comandă a direcției este lovită cu un element de lovire lansat contra ei cu o viteza relativă de 24,1 km/h, în conformitate cu procedura de la anexa IV, decelerația elementului de lovire nu va depăși 80 g în total timp de mai mult de 3 milisecunde. Decelerația va fi întotdeauna mai mică de 120 g cu CFC 600 Hz.
   5.4.   Sistemul de conducere este proiectat, construit și montat astfel încât:

      Înainte de încercarea de impact prevăzută la punctele 5.2 și 5.3, nici o parte a suprafeței comenzii direcției, îndreptată spre conducătorul auto, care poate fi lovită de o sferă cu diametrul de 165 mm, nu prezintă asperități sau margini ascuțite pe o rază de curbură mai mică de 2,5 mm.
   5.4.1.1.   După orice încercare de impact prevăzută la punctele 5.2. și 5.3, partea din suprafața comenzii direcției îndreptată spre conducătorul auto nu prezintă asperități sau margini ascuțite care pot mări pericolul sau gravitatea rănilor pentru conducătorul auto. Nu se iau în considerare spărturile mici de suprafață sau fisurile.
   5.4.2.   Comanda direcției este proiectată, construită și montată astfel încât să nu conțină componente sau accesorii, inclusiv comanda claxonului și accesoriile de asamblare, care pot prinde hainele sau bijuteriile conducătorului auto în timpul manevrelor obișnuite de conducere.
   5.4.3.   În cazul comenzilor direcției care nu sunt destinate să facă parte din echipamentul original, se impune ca acestea să îndeplinească specificațiile de încercare în conformitate cu anexa III punctul 2.1.3 și cu anexa IV punctul 2.3.
   În cazul „comenzilor direcției universale” se îndeplinesc cerințele pentru:
   5.4.4.1.   toate unghiurile posibile ale coloanei de direcție, încercarea efectuându-se cel puțin la unghiurile maxime și minime ale coloanei, pentru tipuri de vehicule pentru care sunt destinate comenzile;
   5.4.4.2.   întreaga gamă de poziții posibile ale elementului de lovire și ale blocului de încercare față de comanda direcției., încercarea efectuându-se cel puțin pentru o poziție medie în domeniul de tipuri de vehicule aprobat pentru care sunt destinate comenzile. În cazul în care se utilizează o coloană de direcție, aceasta trebuie să fie de tipul care corespunde condițiilor „celui mai rău caz”.
   5.4.5.   În cazul în care se utilizează adaptoare pentru a adapta un singur tip de comandă a direcției la un domeniu de coloane de direcție și se poate demonstra că utilizând aceste adaptoare, caracteristicile de absorbție a energiei pentru sistem sunt aceleași, toate încercările pot fi realizate cu un tip de adaptor.
   6.   ÎNCERCĂRI
   6.1.   Îndeplinirea cerințelor de la punctul 5 de mai sus se verifică în conformitate cu metodele prevăzute în anexele II, III și IV. Toate măsurătorile trebuie făcute pe baza ISO 6487-1987.
   6.2.   Cu toate acestea, pot fi admise alte încercări, la alegerea autorității care acordă omologarea, cu condiția să fie demonstrată echivalența. În aceste cazuri, la documentația de omologare se anexează un raport care să descrie metodele utilizate și rezultatele obținute.
   7.   CONFORMITATEA PRODUCȚIEI
   7.1.   În cazul unei omologări CEE a unui tip de vehicul, în scopul verificării conformității, se supun verificărilor prin sondaj un număr suficient de comenzi de direcție.
   7.2.   În cazul unei omologări CEE a unui tip de comandă a direcției, în scopul verificării conformității, se supun verificărilor prin sondaj un număr suficient de comenzi ale direcției.
   7.3.   De regulă, verificările de mai sus se limitează la efectuarea măsurătorilor. Cu toate acestea, dacă este necesar, vehiculele sau comenzile direcției se supun încercării prevăzute la articolul 5.
   ANEXA II
   ÎNCERCAREA DE IMPACT FRONTAL CU O BARIERĂ
   1.   OBIECTIV
   Scopul acestei încercări este verificarea îndeplinirii cerințelor prevăzute la punctul 5.1 din anexa I.
   2.   INSTALAȚII, PROCEDURI ȘI INSTRUMENTE DE MĂSURARE
   2.1.   Locul de încercare
   Zona de încercare trebuie să fie suficient de mare pentru a permite amenajarea pe aceasta a pistei de lansare, a barierei și a instalațiilor tehnice necesare pentru încercare. Ultima parte a pistei de lansare trebuie să fie orizontală cu cel puțin 5 m înainte de barieră (pantă mai mică de 3 % măsurată pe o lungime de un metru), plată și netedă.
   2.2.   Bariera
   Bariera constă dintr-un bloc de beton armat cu lățimea de cel puțin 3 m și înălțimea de cel puțin 1,5 m. Bariera trebuie să aibă grosimea astfel încât masa sa să fie de cel puțin 70 tone. Fața frontală este plată, verticală și perpendiculară pe axa pistei de lansare. Trebuie să fie acoperită cu placaj gros de 19 ± 1 mm, în stare bună. Între placaj și barieră poate fi plasată o structură de oțel plat cu grosimea mai mare de 25 mm. Se poate utiliza și o barieră cu alte caracteristici, cu condiția ca suprafața zonei de impact să fie mai mare decât zona frontală de lovire a vehiculului care este testat și cu condiția unor rezultate echivalente.
   2.3.   Propulsarea vehiculelor
   La momentul impactului, vehiculul nu mai este supus acțiunii altor dispozitive de direcție și propulsare suplimentare. Vehiculul va ajunge la obstacol pe o direcție perpendiculară cu bariera: nealinierea maximă laterală tolerată între linia mediană verticală a feței vehiculului și linia mediană verticală a barierei este ± 30 cm.
   2.4.   Starea vehiculului
   2.4.1.   Pentru încercare, vehiculul este dotat cu toate componentele și echipamentele incluse în mod obișnuit în masa neîncărcată sau într-o stare care să asigure această cerință în ceea ce privește componentele și echipamentele legate de habitaclu, precum și distribuția masei vehiculului ca întreg, în condiții de rulare. La cererea constructorului, fără a aduce atingere punctului 5.1 din anexa I, încercarea poate fi realizată cu manechine în poziție, cu condiția ca acestea să nu împiedice mișcarea sistemului de direcție. Masa manechinelor nu se ia în considerare în cazul acestei încercări.
   2.4.2.   În cazul în care vehiculul este propulsat prin mijloace externe, sistemul de alimentare cu combustibil trebuie umplut la cel puțin 90 % din capacitatea lui cu un lichid neinflamabil având densitatea între 0,7 și 1. Toate celelalte sisteme (rezervoare de lichid de frână, radiatoare etc.) pot fi goale.
   2.4.3.   Dacă vehiculul este propulsat de motorul propriu, rezervorul de combustibil trebuie umplut în proporție de 90 %. Toate celelalte rezervoare trebuie umplute la capacitate.
   La alegerea producătorului și cu avizul serviciului tehnic, alimentarea cu combustibil a motorului poate fi asigurată de un rezervor auxiliar de capacitate mică. În acest caz, rezervorul de combustibil trebuie umplut la peste 90 % din capacitate cu un lichid neinflamabil având densitatea între 0,7 și 1.
   2.4.4.   La cererea constructorului, serviciul tehnic responsabil cu efectuarea încercărilor poate permite ca același vehicul care este folosit pentru încercările prevăzute de alte directive (inclusiv încercările care pot afecta structura acestuia), să fie utilizat și pentru încercările prevăzute de prezenta directivă.
   2.5.   Viteza de impact
   Viteza de impact trebuie să fie între 48,3 km/h și 53,1 km/h. Cu toate acestea, în cazul în care încercarea a fost realizată la o viteză de impact mai mare și vehiculul a îndeplinit cerințele prevăzute, încercarea este considerată satisfăcătoare.
   2.6.   Instrumente de măsură
   Instrumentul utilizat pentru înregistrarea vitezei menționate la punctul 2.5 de mai sus trebuie să aibă o precizie de 1 %.
   3.   REZULTATE
   3.1.   Pentru a determina deplasarea în spate și în sus a comenzii direcției, se realizează o înregistrare (1), în timpul coliziunii, a variației de distanță - măsurată orizontal (2) și paralel cu axa longitudinală a vehiculului și vertical, în direcția perpendiculară pe axa în cauză - între capătul coloanei de direcție (și arborele de direcție) și un punct pe vehicul care nu este afectat de impact. Valoarea cea mai mare a acestei variații, luată din înregistrare, trebuie considerată ca deplasare în față și în sus.
   După încercare, avariile suferite de vehicul se descriu într-un raport scris; se va face cel puțin o fotografie cu fiecare din următoarele vederi ale vehiculului:
   3.2.1.   — laterală (stânga și dreapta);
   3.2.2.   — frontală;
   3.2.3.   — a podelei;
   3.2.4.   — zona afectată din interiorul compartimentului pasagerilor.
   4.   FACTORI DE CORECȚIE
   4.1.   Notații

               v

               :

               viteza înregistrată în km/h;

               m0

               :

               masa prototipului în starea definită la punctul 2.4 din prezenta anexă;

               m1

               :

               masa prototipului cu aparatura de încercare;

               d0

               :

               variația în distanță măsurată în timpul impactului, definită la punctul 3.1 din prezenta anexă;

               d1

               :

               variația în distanță utilizată pentru determinarea rezultatelor testului;

               K1

               :

               valoarea cea mai mare din raportul (48,3/v)2 și 0,83;

               K2

               :

               valoarea cea mai mare din raportul m0/m1 și 0,8.

         4.2.   Variația corectată D1 utilizată pentru verificarea conformității prototipului cu cerințele prezentei directive se calculează cu următoarea formulă:

   4.3.   Testul de impact frontal cu o barieră nu este necesar în cazul vehiculelor identice cu prototipul în ceea ce privește caracteristicile specificate la punctul 2.2 din anexa I, dar a căror masă m1 este mai mare decât m0, dacă m1 nu este mai mare decât 1,25 m0 și dacă variația corectată D2 obținută din variația D1 cu formula D2 = (m1 . D1)/m0 arată că noul vehicul respectă cerințele punctului 5 din anexa I.
   5.   PROCEDURI ECHIVALENTE
   5.1.   Încercări alternative pot fi permise la alegerea autorității care acordă omologarea, cu condiția demonstrării echivalenței. La documentația privind omologarea se anexează un raport care descrie metoda utilizată și rezultatele obținute sau motivul pentru care nu s-a realizat încercarea.
   5.2.   Responsabilitatea demonstrării echivalenței metodei alternative cade în sarcina constructorului sau reprezentantului său.

      (1)  Această înregistrare poate fi înlocuită cu măsurători maxime.

      (2)  „Orizontal” reprezintă, cu referire la habitaclu, atunci când vehiculul este imobil înainte de încercare, nu în spațiu în timpul deplasării vehiculului față de sol, iar „vertical” reprezintă direcția perpendiculară față de orizontală și în sus.
   ANEXA III
   TESTUL DE IMPACT CU BLOC DE ÎNCERCARE
   1.   OBIECTUL
   Scopul prezentului test este verificarea îndeplinirii cerințelor prevăzute la punctul 5.2 din anexa I.
   2.   INSTALAȚII, PROCEDURI ȘI INSTRUMENTE DE MĂSURARE
   2.1.   Montarea comenzii de direcție
   2.1.1.   Comanda trebuie montată pe secțiunea frontală a vehiculului, obținută prin tăierea transversală a caroseriei la nivelul scaunelor din față, cu posibilitatea eliminării acoperișului, parbrizului și ușilor. Această secțiune se fixează rigid la bancul de încercare, astfel încât să nu se deplaseze la impactul cu blocul de încercare.
   Toleranța pentru unghiul de montare a comenzii este ± 2 grade față de unghiul proiectat.
   Cu toate acestea, la cererea constructorului și cu avizul serviciului tehnic, comanda de direcție poate fi montată pe un cadru care simulează montarea sistemului de direcție, cu condiția ca, în comparație cu ansamblul secțiune partea din față a caroseriei/sistem de direcție, ansamblul cadru/sistem de direcție să aibă:
   2.1.2.1.   aceeași dispunere geometrică și
   2.1.2.2.   rigiditate mai mare.
   2.1.3.   Montarea comenzii direcției în cazul omologării numai a acestei comenzi

   Comanda direcției trebuie testată împreună cu asieta. Comanda direcției trebuie să aibă un spațiu minim de strivire de 100 mm între el și bancul de încercare. Arborele direcției trebuie fixat bine de bancul de încercare, astfel încât să nu se deplaseze în timpul impactului (a se vedea figura 2).
   2.2.   Reglarea sistemului de direcție pentru încercări
   2.2.1.   În timpul primului test comanda direcției trebuie întoarsă astfel încât cea mai rigidă parte a sa să fie perpendiculară pe punctul de contact cu blocul de încercare; în cazul în care comanda direcției este volanul, testul se repetă cu partea cea mai flexibilă a dispozitivului perpendicular pe punctul de contact în cauză. În cazul unei comenzi a direcției reglabile, se fac ambele teste cu volanul reglat în poziția de mijloc.
   2.2.2.   În cazul în care vehiculul este echipat cu dispozitiv de reglare a pantei și poziției volanului, testul se realizează cu acesta din urmă în poziție normală de utilizare indicată de constructor și privită de laborator ca fiind reprezentativă din punctul de vedere al absorbției de energie.
   2.2.3.   În cazul în care comanda direcției este prevăzută cu air-bag, testul se realizează cu air-bag-ul umflat. La alegerea constructorului și cu avizul serviciului tehnic, testul poate fi realizat fără umplerea air-bag-ului.
   2.3.   Blocul de încercare
   Blocul de încercare trebuie să aibă forma, dimensiunile, masa și caracteristicile arătate în apendicele la prezenta anexă.
   2.4.   Măsurarea forțelor
   2.4.1.   Se efectuează măsurătorile forței maxime aplicate asupra blocului de încercare ca rezultat al impactului cu comanda direcției, forță ce acționează orizontal și paralel cu axa longitudinală a vehiculului.
   2.4.2.   Această forță poate fi măsurată direct sau indirect sau calculată din valorile înregistrate în timpul testului.
   2.5.   Propulsarea blocului de încercare
   2.5.1.   Se poate utiliza orice metodă de propulsare cu condiția ca, atunci când blocul de încercare lovește sistemul de conducere el este liber de conectarea la dispozitivul de propulsare. Blocul de încercare trebuie să lovească comanda după o traiectorie aproximativ dreaptă paralelă cu axa longitudinală a vehiculului.
   2.5.2.   Punctul H al blocului de încercare, indicat cu o marcă specială, trebuie reglat astfel încât înainte de impact să fie în planul orizontal care trece prin punctul R indicat de constructorul vehiculului.
   2.6.   Viteza
   Blocul de încercare lovește comanda direcției cu o viteză de 24,1 + 1,2/- 0 km/h. Cu toate acestea, dacă testul a fost realizat la o viteză de impact mai mare și comanda a respectat cerințele prevăzute, testul se consideră satisfăcător.
   2.7.   Instrumente de măsurare
   Instrumentele utilizate pentru înregistrarea parametrilor menționați la punctul 5.2 din anexa I trebuie să asigure determinări cu următoarele toleranțe:
   2.7.1.1.   viteza blocului de încercare: în limita de 2 %;
   2.7.1.2.   înregistrarea timpului: în limita 1/1 000 secunde;
   2.7.1.3.   începutul impactului (punctul zero) la momentul primului contact al blocului de încercare cu comanda direcției se identifică din înregistrările și filmele utilizate pentru analiza rezultatelor testului.
   2.7.1.4.   Măsurarea forței
   Instrumentele utilizate trebuie să respecte ISO 6487-1987, dacă nu există alte indicații în prezenta directivă.
   2.7.1.4.1.   Cu traductoarele de sarcină inserate în sistemul de direcție: clasa de amplitudine a canalului trebuie să fie 1 960 daN (2 000 kg), iar clasa de frecvență a canalului 600 Hz.
   2.7.1.4.2.   Cu aparatele de măsură a accelerației sau traductoarele de sarcină inserate pe blocul de încercare:
   Două aparate de măsurare a accelerației unidirecționale se plasează simetric în planul transversal al centrului de gravitație al blocului de încercare. Clasa de amplitudine a canalului trebuie să fie 60 g, iar clasa de frecvență a canalului 180 Hz. Sunt permise și alte metode cu privire la numărul și poziționarea aparatelor de măsurare a accelerației, astfel încât, prin împărțirea aparaturii de testare în părți separate la centrul de gravitație în care sunt plasate aparatele de măsurare a accelerației, pentru a se măsura accelerația orizontal și paralel cu axa longitudinală a vehiculului. Forța rezultantă este forța corespunzătoare maximului sumei dintre forțele calculate sau măsurate direct pentru fiecare parte a blocului de încercare.
   2.8.   Temperatura mediului: stabilizată la 20 ± 5 °C.
   3.   REZULTATE
   3.1.   După test, avaria suportată de sistemul de direcție este evaluată și descrisă într-un raport; trebuie efectuată cel puțin o fotografie cu vedere laterală și frontală a comenzii direcției/coloanei direcției/panoului cu instrumente.
   3.2.   Valoarea maximă a forței se măsoară sau se calculează conform indicațiilor de la punctul 2.4.
   Apendice
   BLOCUL DE ÎNCERCARE
   (Masa: 34-36 kg. 50 % din configurația toracică a blocului de încercare)

   ANEXA IV
   ÎNCERCARE CU CAPUL FALS
   1.   OBIECT
   Scopul acestui test este verificarea respectării de către comanda direcției a cerințelor prevăzute la punctul 5.3 din anexa I.
   2.   INSTALAȚII, PROCEDURI ȘI INSTRUMENTE DE MĂSURARE
   2.1.   Generalități
   2.1.1.   Comanda direcției se testează împreună cu asieta.
   2.1.2.   În cazul în care comanda direcției este prevăzută cu air-bag, testul se realizează cu air-bag-ul umflat. La alegerea constructorului și cu avizul serviciului tehnic, testul poate fi realizat fără umplerea air bag-ului.
   2.2.   Montarea comenzii direcției în cazul în care omologarea comenzii direcției este legată de omologarea vehiculului
   2.2.1.   Comanda direcției trebuie montată pe secțiunea frontală a vehiculului obținută prin tăierea transversală a caroseriei la nivelul scaunelor din față, cu posibilitatea eliminării acoperișului, parbrizului și ușilor.
   Această secțiune se fixează rigid la bancul de încercare, astfel încât să nu se deplaseze la impactul cu capul fals.
   Toleranța pentru unghiul de montare a comenzii este ± 2 grade față de unghiul proiectat.
   Cu toate acestea, la cererea constructorului și cu avizul serviciului tehnic, comanda de direcție poate fi montată pe un cadru care simulează montarea sistemului de direcție, cu condiția ca, în comparație cu ansamblul secțiune partea din față a caroseriei/sistem de direcție, ansamblul cadru/sistem de direcție să aibă:
   2.2.2.1.   aceeași dispunere geometrică și
   2.2.2.2.   rigiditate mai mare.
   2.3.   Montarea comenzii direcției în cazul omologării numai a comenzii direcției
   Comanda direcției trebuie testată împreună cu asieta. Comanda direcției trebuie să aibă un spațiu minim de strivire de 100 mm între el și bancul de încercare. Arborele direcției trebuie fixat bine de bancul de încercare, astfel încât să nu se deplaseze în timpul impactului (a se vedea figura 2).
   2.3.1.   Cu toate acestea, la cererea constructorului, testul poate fi realizat în condițiile specificate la punctul 2.2 de mai sus. În acest caz, omologarea este valabilă numai pentru montarea pe tipuri de vehicul specificate.
   3.   APARATURA DE TESTARE
   3.1.   Aparatura de testare constă dintr-un element de lovire liniar complet ghidat, cu masa de 6,8 kg.
   3.2.   Capul fals este prevăzut cu două aparate de măsurare a accelerației și unul de măsurare a vitezei, toate capabile să măsoare valorile în direcția impactului.
   3.3.   Instrumente de măsurare
   3.3.1.   Instrumentele de măsurare utilizate trebuie să respecte ISO 6487-1987. În plus trebuie să aibă următoarele caracteristici:
   3.3.2.   Accelerația

               Clasa de amplitudine a canalului 150 g

               Clasa de frecvență a canalului 600 Hz;

         3.3.3.   Viteza
   Toleranța de ± 1 %;
   3.3.4.   Înregistrarea timpului
   Instrumentele trebuie să înregistreze pe toată durata, iar citirile trebuie să aibă precizia de o miime de secundă. Începutul impactului la momentul primului contact între elementul de lovire și comanda direcției se notează pe înregistrările utilizate pentru analizarea testului.
   4.   PROCEDURA DE TESTARE
   4.1.   Planul comenzii direcției trebuie să fie perpendicular pe direcția de impact.
   Un maxim de patru și un minim de trei poziții se supun impactului pentru fiecare tip de comandă de direcție. Pentru fiecare impact trebuie folosită o nouă comandă de direcție. Pentru impacturi succesive axa elementului de lovire trebuie să fie aliniată cu unul din următoarele puncte:
   4.2.1.   centrul butucului comenzii direcției;
   4.2.2.   punctul de îmbinare al spiței celei mai rigide sau mai susținute cu marginea internă a cadrului dispozitivului de comandă a direcției;
   4.2.3.   punctul median al celui mai scurt arc fără sprijin al coroanei comenzii direcției care nu include spițe;
   4.2.4.   la alegerea autorității care acordă omologarea, poziția „cea mai nefavorabilă” a comenzii direcției.
   4.3.   Elementul de lovire lovește comanda direcției cu o viteză de 24,1 km/h; această viteză se atinge fie numai prin energia de propulsare, fie prin utilizarea unui dispozitiv de propulsare auxiliar.
   5.   REZULTATE
   5.1.   În testele realizate conform procedurii de mai sus, valoarea decelerației elementului de lovire se consideră media citirilor simultane de la două instrumente de măsurare a decelerației.
   6.   PROCEDURI ECHIVALENTE
   6.1.   Sunt permise teste alternative la alegerea autorității care acordă omologarea cu condiția demonstrării echivalenței. La documentația de omologare se anexează un raport cu descrierea metodei utilizate și a rezultatelor obținute.
   6.2.   Responsabilitatea demonstrării echivalenței metodei alternative cade în sarcina constructorului sau a reprezentantului sccu care dorește să folosească o astfel de metodă.
   PRESCRIPȚII DE RIGIDITATE DINTRE ARBORELE DIRECȚIEI ȘI BANCUL DE ÎNCERCARE
   (A se vedea figurile 1 și 2)

   Sub o încărcătură de 800 dN, care produce un cuplu de 160 m.dN asupra punctului B, deplasarea în orice direcție a punctului A trebuie să fie mai mică de 2 mm.
   ANEXA V A

      ANEXĂ LA CERTIFICATUL DE OMOLOGARE CEE A UNUI TIP DE VEHICUL ÎN CEEA CE PRIVEȘTE COMPORTAREA SISTEMULUI DE DIRECȚIE ÎN CAZUL UNUI IMPACT

      (Directiva 91/662/CEE de modificare a Directivei 74/297/CEE)

   [Articolul 4 alineatul (2) și articolul 10 din Directiva 70/156/CEE a Consiliului din 6 februarie 1970 privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la omologarea de tip a autovehiculelor și a remorcilor acestora]

   ANEXA V B

      ANEXĂ LA OMOLOGAREA CEE A UNUI TIP DE VEHICUL CU PRIVIRE LA PROTECȚIA CONDUCĂTORULUI AUTO FAȚĂ DE SISTEMUL DE DIRECȚIE ÎN CAZUL UNUI IMPACT

      (Directiva 91/662/CEE de modificare a Directivei 74/297/CEE)

   (Articolul 9a din Directiva 70/156/CEE a Consiliului din 6 februarie 1970 privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la omologarea de tip a autovehiculelor și a remorcilor acestora)


title: Directiva 2011/80/UE a Comisiei din 20 septembrie 2011 de modificare a Directivei 98/8/CE a Parlamentului European și a Consiliului în vederea includerii lambda-cihalotrinului ca substanță activă în anexa I la directivă  Text cu relevanță pentru SEE

text:
               21.9.2011

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               L 243/13

         DIRECTIVA 2011/80/UE A COMISIEI
   din 20 septembrie 2011
   de modificare a Directivei 98/8/CE a Parlamentului European și a Consiliului în vederea includerii lambda-cihalotrinului ca substanță activă în anexa I la directivă
   (Text cu relevanță pentru SEE)
   COMISIA EUROPEANĂ,
   având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene,
   având în vedere Directiva 98/8/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 februarie 1998 privind comercializarea produselor biocide (1), în special articolul 16 alineatul (2) al doilea paragraf,
   întrucât:

               (1)

               Regulamentul (CE) nr. 1451/2007 al Comisiei din 4 decembrie 2007 privind a doua etapă a programului de lucru de 10 ani prevăzut la articolul 16 alineatul (2) din Directiva 98/8/CE a Parlamentului European și a Consiliului privind introducerea pe piață a produselor biocide (2) stabilește o listă a substanțelor active care urmează să fie evaluate în vederea unei posibile includeri în anexa I, IA sau IB la Directiva 98/8/CE. Lista respectivă include lambda-cihalotrinul.

               (2)

               În temeiul Regulamentului (CE) nr. 1451/2007, lambda-cihalotrinul a fost evaluat în conformitate cu articolul 11 alineatul (2) din Directiva 98/8/CE pentru utilizarea în tipul de produs 18, insecticide, acaricide și produse pentru combaterea altor artropode, definit în anexa V la directiva menționată.

               (3)

               Suedia a fost desemnată stat membru raportor și a prezentat Comisiei, la 8 septembrie 2008, raportul autorității competente, însoțit de o recomandare, în conformitate cu articolul 14 alineatele (4) și (6) din Regulamentul (CE) nr. 1451/2007.

               (4)

               Raportul autorității competente a fost analizat de statele membre și de Comisie. În conformitate cu articolul 15 alineatul (4) din Regulamentul (CE) nr. 1451/2007, concluziile examinării au fost incluse într-un raport de evaluare, în cadrul Comitetului permanent pentru produse biocide, la 6 mai 2011.

               (5)

               În urma evaluărilor, se poate estima că produsele biocide care sunt utilizate ca insecticide, acaricide și produse pentru combaterea altor artropode și care conțin lambda-cihalotrin îndeplinesc cerințele prevăzute la articolul 5 din Directiva 98/8/CE. Prin urmare, este oportun să se includă lambda-cihalotrinul în anexa I la directiva respectivă.

               (6)

               Nu au fost evaluate toate utilizările posibile la nivelul Uniunii. Prin urmare, este necesar ca statele membre să evalueze utilizările sau scenariile de expunere și riscurile pentru grupele de populație și compartimentele de mediu care nu au fost abordate în mod reprezentativ în cadrul evaluării riscurilor la nivelul Uniunii și să se asigure, în momentul autorizării unui produs, că se iau măsuri adecvate sau se impun condiții specifice pentru a reduce la niveluri acceptabile riscurile identificate.

               (7)

               Având în vedere riscurile identificate pentru ecosistemele acvatice și terestre atunci când se generează emisii de produse în stațiile de epurare a apelor uzate, este oportun să se dispună ca produsele să nu fie autorizate pentru astfel de utilizări, cu excepția cazului în care sunt prezentate date care demonstrează că produsul respectă cerințele de la articolul 5 din Directiva 98/8/EC și din anexa VI la aceasta, dacă este necesar prin adoptarea unor măsuri corespunzătoare de reducere a riscurilor.

               (8)

               Având în vedere riscurile identificate în cazul utilizării profesionale fără echipament individual de protecție, este oportun să se dispună ca autorizațiile pentru utilizarea profesională a produselor să fie acordate numai pentru utilizarea cu echipament individual de protecție adecvat, cu excepția cazului în care se dovedește în cererea pentru obținerea autorizației pentru produse că riscurile pentru cei care le utilizează în scop profesional pot fi reduse până la un nivel acceptabil prin alte mijloace.

               (9)

               Având în vedere posibila expunere indirectă a persoanelor prin intermediul consumului de alimente ca urmare a utilizărilor specificate în evaluare, este oportun să se prevadă, dacă este cazul, obligația de a verifica dacă este necesară stabilirea de noi valori pentru conținuturile maxime de reziduuri sau modificarea celor existente, în conformitate cu Regulamentul (CE) nr. 470/2009 al Parlamentului European și al Consiliului din 6 mai 2009 de stabilire a procedurilor comunitare în vederea stabilirii limitelor de reziduuri ale substanțelor farmacologic active din alimentele de origine animală, de abrogare a Regulamentului (CEE) nr. 2377/90 al Consiliului și de modificare a Directivei 2001/82/CE a Parlamentului European și a Consiliului și a Regulamentului (CE) nr. 726/2004 al Parlamentului European și al Consiliului (3) sau cu Regulamentul (CE) nr. 396/2005 al Parlamentului European și al Consiliului din 23 februarie 2005 privind conținuturile maxime aplicabile reziduurilor de pesticide din sau de pe produse alimentare și hrana de origine vegetală și animală pentru animale și de modificare a Directivei 91/414/CEE (4). Trebuie adoptate măsuri care să garanteze că nu se depășesc nivelurile maxime aplicabile de reziduuri.

               (10)

               Dispozițiile prezentei directive trebuie să se aplice simultan în toate statele membre pentru a asigura, pe piața Uniunii Europene, tratamentul egal al produselor biocide care conțin substanța activă lambda-cihalotrin, precum și pentru a facilita funcționarea corespunzătoare a pieței produselor biocide în general.

               (11)

               Este necesar să se prevadă un interval de timp rezonabil înainte de includerea unei substanțe active în anexa I la Directiva 98/8/CE, pentru a permite statelor membre și părților interesate să se pregătească în vederea respectării noilor cerințe și pentru a garanta că solicitanții care au pregătit dosare pot beneficia pe deplin de perioada de 10 ani de protecție a datelor, care, în conformitate cu articolul 12 alineatul (1) litera (c) punctul (ii) din Directiva 98/8/CE, începe de la data includerii.

               (12)

               După includere, este necesar să se acorde statelor membre un interval de timp rezonabil pentru a pune în aplicare articolul 16 alineatul (3) din Directiva 98/8/CE.

               (13)

               Prin urmare, Directiva 98/8/CE trebuie modificată în consecință.

               (14)

               Măsurile prevăzute de prezenta directivă sunt conforme cu avizul Comitetului permanent pentru produse biocide,

         ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
   Articolul 1
   Anexa I la Directiva 98/8/CE se modifică în conformitate cu anexa la prezenta directivă.
   Articolul 2
   (1)   Statele membre adoptă și publică, până la 30 septembrie 2012 cel târziu, actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive.
   Statele membre aplică aceste acte începând cu 1 octombrie 2013.
   Atunci când statele membre adoptă actele menționate, acestea trebuie să conțină o trimitere la prezenta directivă sau să fie însoțite de o astfel de trimitere la data publicării lor oficiale. Statele membre stabilesc modalitatea de efectuare a acestei trimiteri.
   (2)   Comisiei îi sunt comunicate de către statele membre textele principalelor dispoziții de drept intern pe care le adoptă în domeniul reglementat de prezenta directivă.
   Articolul 3
   Prezenta directivă intră în vigoare în a douăzecea zi de la data publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.
   Articolul 4
   Prezenta directivă se adresează statelor membre.

      Adoptată la Bruxelles, 20 septembrie 2011.

            Pentru Comisie

            Președintele

         José Manuel BARROSO

      (1)  JO L 123, 24.4.1998, p. 1.

      (2)  JO L 325, 11.12.2007, p. 3.

      (3)  JO L 152, 16.6.2009, p. 11.

      (4)  JO L 70, 16.3.2005, p. 1.

      ANEXĂ
      În anexa I la Directiva 98/8/CE, se introduce următoarea rubrică:

                     Nr.

                     Denumire comună

                     Denumirea IUPAC
                     Numere de identificare

                     Puritatea minimă a substanței active din produsul biocid introdus pe piață

                     Data includerii

                     Termen limită pentru punerea în conformitate cu articolul 16 alineatul (3) [exceptând produsele care conțin mai mult de o substanță activă, pentru care termenul de punere în conformitate cu articolul 16 alineatul (3) este cel prevăzut în ultima decizie de includere cu privire la substanțele active ale acestor produse]

                     Data expirării includerii

                     Tipul de produs

                     Dispoziții specifice (1)

                     „48

                     lambda-cihalotrin

                     Masa de reacție a (R)-α-cian-3-fenoxibenzil (1S,3S)-3-[(Z)-2-clor-3,3,3-trifluorpropenil]-2,2-dimetilciclopropancarboxilat și (S)-α-cian-3-fenoxibenzil (1R,3R)-3-[(Z)-2-clor-3,3,3-trifluorpropenil]-2,2- dimetilciclopropancarboxilat (1:1)
                     Nr. CAS: 91465-08-6
                     Nr. CE: 415-130-7

                     900 g/kg

                     1 octombrie 2013

                     30 septembrie 2015

                     30 septembrie 2023

                     18

                     În momentul analizării cererii de autorizare a unui produs în conformitate cu articolul 5 și cu anexa VI, statele membre evaluează, atunci când sunt relevante pentru produsul respectiv, utilizările sau scenariile de expunere și riscurile pentru grupele de populație și compartimentele de mediu care nu au fost abordate în mod reprezentativ în cadrul evaluării riscurilor la nivelul Uniunii.
                     Nu se autorizează produsele care se aplică fără să poată fi evitate emisiile în stațiile de epurare, cu excepția cazului în care sunt prezentate date care demonstrează că produsul respectă cerințele de la articolul 5 și din anexa VI, dacă este necesar prin adoptarea unor măsuri corespunzătoare de reducere a riscurilor.
                     Produsele autorizate pentru uz profesional trebuie utilizate cu echipament individual de protecție adecvat, cu excepția cazului în care se dovedește în cererea pentru obținerea autorizației pentru produse că riscurile pentru cei care le utilizează în scop profesional pot fi reduse până la un nivel acceptabil prin alte mijloace.
                     În cazul produselor care conțin lambda-cihalotrin, ale cărui reziduuri pot rămâne în produse alimentare sau în hrana pentru animale, statele membre trebuie să verifice dacă este necesară stabilirea de noi valori pentru conținuturile maxime de reziduuri sau modificarea celor existente, în conformitate cu Regulamentul (CE) nr. 470/2009 sau cu Regulamentul (CE) nr. 396/2005 și să adopte măsurile corespunzătoare de reducere a riscurilor care să garanteze că nu se depășesc nivelurile maxime de reziduuri.”

         (1)  În vederea aplicării principiilor comune din anexa VI, conținutul și concluziile rapoartelor de evaluare sunt disponibile pe site-ul web al Comisiei: http://ec.europa.eu/comm/environment/biocides/index.htm