title: Directiva Consiliului din 12 octombrie 1971privind apropierea legislației statelor membre în domeniul calibrării rezervoarelor de nave

text:
               13/Volumul 01

               RO

               Jurnalul Ofícial al Uniunii Europene

               181

         31971L0349

               L 239/15

               JURNALUL OFÍCIAL AL UNIUNII EUROPENE

      DIRECTIVA CONSILIULUI

   din 12 octombrie 1971
   privind apropierea legislației statelor membre în domeniul calibrării
   rezervoarelor de nave
   (71/349/CEE)
   CONSILIUL COMUNITĂȚILOR EUROPENE,
   având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Economice Europene, în special articolul 100,
   având în vedere propunerea Comisiei,
   având în vedere avizul Adunării (1),
   având în vedere avizul Comitetului Economic și Social (2),
   întrucât în mai multe state membre există dispoziții cu caracter obligatoriu care stabilesc metodele prin care rezervoarele, inclusiv rezervoarele de combustibil lichid, de pe navele fluviale și navele de coastă naționale și internaționale pot fi calibrate și folosite la măsurarea conținutului lor; întrucât aceste cerințe diferă de la un stat membru la altul, fapt care împiedică recunoașterea unanimă de către toate statele membre a măsurătorilor efectuate cu un rezervor calibrat de unul din statele membre;
   întrucât, aceste obstacole în calea constituirii și a funcționării în bune condiții a pieței comune pot fi reduse și chiar eliminate, dacă toate statele membre adoptă aceleași cerințe, fie în completarea legislației existente, fie în locul acesteia;
   întrucât cerințele comunitare referitoare la metoda de calibrare descrisă în prezenta directivă garantează măsurarea, în orice moment și cu suficientă precizie, a cantității de lichid din rezervoarele calibrate prin această metodă;
   întrucât calibrarea rezervoarelor navelor este comparabilă cu procedura inițială de control a mijloacelor de măsurare; întrucât anumite dispoziții din Directiva Consiliului din 26 iulie 1971 (3) de apropiere a legislațiilor statelor membre referitoare la dispozițiile comune privind mijloacele de măsurare și metodele de control metrologic, își găsesc, ca atare, aplicabilitatea corespunzătoare în acest domeniu,
   ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
   Articolul 1
   Prezenta directivă se referă la calibrarea CEE a rezervoarelor navelor fluviale și a navelor costiere.
   „Calibrarea CEE” înseamnă calibrarea realizată de un stat membru în conformitate cu prezenta directivă.
   Articolul 2
   Rezultatele operațiunilor de calibrare se înregistrează într-un certificat de calibrare CEE, conform anexelor.
   Statele membre acordă certificatului de calibrare CEE aceeași importanță ca și documentelor lor naționale corespunzătoare.
   Articolul 3
   Mijloacele de măsurare utilizate la măsurarea cantității de lichid din rezervoarele calibrate conform prezentei directive sunt adaptate special acestui scop.
   Acestea se conformează cerințelor directivei individuale aplicabile.
   Temporar însă, se pot folosi și mijloace aprobate de serviciul competent din statul membru în care se măsoară cantitatea de lichid.
   Această măsură provizorie încetează după un an de la intrarea în vigoare a directivei individuale privitoare la mijloacele în cauză.
   Articolul 4
   (1)   Statele membre adoptă actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive în termen de optsprezece luni de la notificarea acesteia și informează de îndată Comisia cu privire la aceasta.
   (2)   Comisiei îi sunt comunicate de statele membre textele principalelor dispoziții de drept intern pe care le adoptă în domeniul reglementat de prezenta directivă.
   Articolul 5
   Prezenta directivă se adresează statelor membre.

      Adoptată la Luxemburg, la 12 octombrie 1971.

            Pentru Consiliu

            Președintele

         L. VIGLIANESI

      (1)  JO C 108, 19.10.1968, p. 36.

      (2)  JO C 4, 14.1.1968, p. 2.

      (3)  JO L 202, 6.9.1971, p. 1.
   ANEXA 1
   CERINȚE GENERALE PRIVIND CALIBRAREA REZERVOARELOR DE NAVE
   1.   Capacitatea rezervoarelor se determină:

               —

               fie prin transferarea apei sau a altui lichid, al cărui volum se măsoară cu măsuri de capacitate sau echipamente de măsurare dotate cu contoare special calibrate în acest scop;

               —

               fie prin calcule bazate pe dimensiunile rezervorului; această operație poate fi completată, dacă este posibil, cu o verificare parțială mixtă, utilizând volume măsurate de lichid.

         2.   Operațiile de calibrare se execută de o asemenea manieră și cu mijloace de o asemenea precizie încât erorile față de capacitățile declarate în documentele oficiale să nu depășească:

               (a)

               ca regulă generală: ± 3/1 000 din capacitatea indicată;

               (b)

               în mod excepțional, în cazul rezervoarelor cu forme foarte complicate, care nu pot fi calibrate prin transferarea conținutului lor: ± 5/1 000 din capacitatea indicată.

         3.   Rezultatele operațiunilor de calibrare se consemnează într-un certificat de calibrare, însoțit de grafice și tabele care ilustrează, în primul rând, volumul lichidului, exprimat în litri sau în decimetri cubi sau în metri cubi, existent în rezervor când suprafața liberă a lichidului este situată la o înălțime dată, exprimată în centimetri sau decimetri, pe verticala de măsurare a lungimii.
   Tabelele în centimetri sau în decimetri pot fi completate cu un tabel de interpolare în milimetri.
   Aceste documente sunt conforme cu anexele II, III și IV.
   4.   Pe fiecare rezervor se montează o plăcuță cu inscripții, lângă orificiul prevăzut pentru dispozitivul de măsurare.
   Plăcuța indică:

               —

               numărul rezervorului;

               —

               înălțimea totală de referință H;

               —

               numărul certificatului de calibrare.

         Plăcuța trebuie să fie confecționată dintr-un material suficient de rezistent și asigură aplicarea marcajului CEE de sigilare pe barele de plumb prevăzute în acest scop, astfel încât plăcuța să nu poată fi îndepărtată fără a distruge sigiliul.
   Caracteristicile și modelul marcajului CEE de sigilare sunt cele stabilite pentru marcajul CEE de verificare parțială la articolul 10 alineatul (2) și în anexa II punctul 3 la Directiva Consiliului din 26 iulie 1971 de apropiere a legislațiilor statelor membre referitoare la mijloace de măsurare și metode de control metrologic.
   Articolul 12 din aceeași directivă se aplică, mutatis mutandis.

   5.   Certificatul de calibrare se emite numai dacă rezervoarele și țevile de conectare sunt construite și dispuse astfel încât, în condiții normale de funcționare a navei, să poată fi ușor golite sau umplute complet și fără perne de aer ramase captive deasupra sau în lichidul care se măsoară, sub nivelul la care rezervorul este considerat plin.
   Eventualele excepții admise sau eventualele măsuri de precauție luate cu scopul de a asigura corectitudinea măsurătorilor se consemnează în certificatul de calibrare.
   6.   Ca regulă generală, verticala de măsurare, pe care se măsoară înălțimea lichidului, trece aproximativ prin centrul de gravitate al secțiunilor orizontale ale rezervorului în toate punctele în care este posibil să apară o suprafață liberă de lichid atunci când măsurătorile se efectuează în condiții normale de exploatare.
   Dacă această condiție nu este îndeplinită din cauza caracteristicilor de construcție ale rezervorului, se menționează în certificatul de calibrare faptul că nivelul lichidului din rezervor se poate măsura numai în condițiile în care nava are înclinarea longitudinală și transversală zero.
   Poziția verticală a dispozitivului de măsurare este determinată de axa unui dispozitiv de ghidare.
   Dispozitivul trebuie să asigure poziționarea corectă a dispozitivului de măsurare; nu se admit erori sistematice cauzate de modul în care este construit dispozitivul. Planul orizontal care traversează latura superioară a ghidajului reprezintă punctul de referință. Distanța între acest plan și plăcuța de referință orizontală fixată în mod permanent sub punctul de referință, pe aceeași verticală cu acesta, se numește „înălțimea totală martoră H” și se înregistrează în partea de sus a fiecărui tabel.
   Se iau toate măsurile de precauție necesare, astfel încât poziția punctului de referință față de rezervor și înălțimea totală de referință H să fie, practic, invariabile.
   Sigiliul CEE se aplică pe punctul de referință.
   7.   Având în vedere:

               (a)

               precizia cu care au fost determinate volumele menționate în tabele;

               (b)

               precizia cu care se poate determina nivelul suprafeței libere a lichidului în rezervoare,

         certificatul de calibrare arată precizia relativă a utilizării rezervoarelor la determinarea volumului de lichid conținut de acestea.
   În cazurile specificate la punctul 2 litera (a) din prezenta anexă, abaterea relativă nu trebuie să depășească ± 5/1 000 din volumul menționat în tabel; în cazul menționat la punctul 2 litera (b), aceasta nu trebuie să depășească ± 8/1 000 din volumul menționat în tabel.
   Înălțimea minimă măsurabilă nu trebuie să fie mai mică de 500 mm.
   8.   Valabilitatea sigiliului, a certificatelor de calibrare și a tabelelor de calibrare încetează:

               —

               după doisprezece ani;

               —

               sau imediat după deformarea, repararea sau reconstruirea rezervorului, de o manieră care ar putea modifica caracteristicile metrologice ale acestuia.

         Data (anul, luna) la care expiră termenul de valabilitate de doisprezece ani se trece în partea de sus a certificatului și a fiecărui tabel.
   Certificatele și tabelele se reînnoiesc numai după o recalibrare.
   ANEXA II
   REGISTRE DE CALIBRARE
   Registrul de calibrare emis de autoritatea metrologică competentă conține următoarele documente:

               1.

               Certificatul de calibrare propriu-zis, conținând următoarele informații:

                           (a)

                           numele și adresa autorității competente emitente;

                           (b)

                           numele și funcția operatorului;

                           (c)

                           seria certificatului (care se va reproduce pe toate documentele și tabelele de calibrare);

                           (d)

                           data emiterii certificatului și adresa locului de muncă al funcționarului responsabil cu calibrarea;

                           (e)

                           data expirării certificatului;

                           (f)

                           identitatea navei (nume, număr de înmatriculare, numele și adresa proprietarului, anul construcției);

                           (g)

                           un opis cu numele și tipul documentelor anexate;

                           (h)

                           grupele de nave pentru care se poate folosi unul și același tabel;

                           (i)

                           mențiune referitoare la navele pe care există jompuri de drenaj sau instalații de încălzire;

                           (j)

                           capacitatea totală;

                           (k)

                           precizia rezultatelor din tabele;

                           (l)

                           gradul de precizie al utilizării registrului de calibrare la determinarea volumelor de lichid conținute de rezervoare;

                           (m)

                           înălțimea măsurabilă minimă.

               2.

               Diagrama nr. 1, ilustrând poziția rezervoarelor pe navă și, pentru fiecare rezervor, înălțimea totală de referință H, poziționarea dispozitivului de măsurare și poziția acestuia față de peretele despărțitor frontal etanș al rezervorului și față de peretele despărțitor etanș sau planul median longitudinal.

               3.

               Diagrama nr. 2, reprezentând o secțiune transversală prin rezervoare, care ilustrează, în special, raza santinei, convexitatea punții, înălțimea puțului de navă și metoda de confecționare a dispozitivului de ghidare.

               4.

               În cazul navelor prevăzute cu instalații de încălzire sau cu jompuri de drenaj montate în rezervoare, diagrama nr. 3, care indică volumul preluat de încălzitoare sau de jompuri și, în cazul jompurilor, volumul de lichid maxim în jompuri, măsurat între două clichete.

               5.

               Pentru fiecare rezervor sau grup de rezervoare similare, un tabel cu volumele exprimate în centimetri sau decimetri, cu menționarea înălțimii totale de referință H și a datei de expirare, și un tabel de interpolare milimetric, dacă acesta există.

         ANEXA III
   MODEL DE CERTIFICAT DE CALIBRARE

   ANEXA IV
   MODEL DE TABEL DE CALIBRARE


title: Directiva Comisiei din 8 iulie 1980 de stabilire a metodei comunitare de analiză pentru controlul oficial al conținutului de monomer clorură de vinil în materialele și obiectele care vin în contact cu produsele alimentare

text:
               13/Volumul 05

               RO

               Jurnalul Ofícial al Uniunii Europene

               112

         31980L0766

               L 213/42

               JURNALUL OFÍCIAL AL UNIUNII EUROPENE

      DIRECTIVA COMISIEI

   din 8 iulie 1980
   de stabilire a metodei comunitare de analiză pentru controlul oficial al conținutului de monomer clorură de vinil în materialele și obiectele care vin în contact cu produsele alimentare
   (80/766/CEE)
   COMISIA COMUNITĂȚILOR EUROPENE,
   având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Economice Europene,
   având în vedere Directiva 78/142/CEE a Consiliului din 30 ianuarie 1978 de apropiere a legislațiilor statelor membre privind materialele și obiectele care conțin monomerul clorură de vinil și care vin în contact cu produsele alimentare (1), în special articolul 3,
   întrucât articolul 2 din Directiva 78/142/CEE prevede că aceste materiale și obiecte nu trebuie să conțină monomerul clorură de vinil într-o cantitate care depășește 1 miligram pe kilogram de produs finit și întrucât articolul 3 stipulează că această limită trebuie să fie controlată printr-o metodă de analiză comunitară;
   întrucât, pe baza unor serii de experiențe efectuate prin colaborarea laboratoarelor, metoda descrisă în anexă s-a dovedit a fi suficient de precisă și reproductibilă încât să fie adoptată ca metodă comunitară;
   întrucât, măsurile prevăzute de prezenta directivă sunt în conformitate cu avizul Comitetului permanent pentru produsele alimentare,
   ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
   Articolul 1
   Statele membre prevăd că analizele necesare pentru controlul oficial al conținutului de monomer clorură de vinil în materialele și obiectele care vin în contact cu alimentele, denumite în anexă „materiale și obiecte”, să se efectueze în conformitate cu metoda prevăzute în anexă.
   Articolul 2
   Statele membre pun în aplicare actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive în termen de 18 luni de la notificarea acesteia cel târziu. Statele membre informează de îndată Comisia cu privire la aceasta.
   Articolul 3
   Prezenta directivă se adresează statelor membre.

      Adoptată la Bruxelles, 8 iulie 1980.

            Pentru Comisie

         Etienne DAVIGNON

            Membru al Comisiei

      (1)  JO L 44, 15.2.1978, p. 15.
   ANEXĂ
   DETERMINAREA NIVELULUI MONOMERULUI CLORURĂ DE VINIL ÎN MATERIALE ȘI OBIECTE
   1.   SCOP ȘI DOMENIU DE APLICARE
   Metoda permite stabilirea nivelul monomerului clorură de vinil în materiale și obiecte.
   2.   PRINCIPIU
   Nivelul monomerului clorură de vinil (CV) în materiale și obiecte se determină prin cromatografie în fază gazoasă utilizându-se metoda „head space” după ce proba a fost dizolvată sau suspendată în N,N-dimetilacetamidă.
   3.   REACTIVI
   3.1.   Clorură de vinil (CV), cu o puritate mai mare de 99,5 % (v/v).
   3.2.   N,N-dimetilacetamidă (DMA), fără impurități care ar putea avea același timp de retenție ca și CV sau ca etalonul intern (3.3), în condițiile de testare.
   3.3.   Eter dietilic sau cis-2-butenă, în DMA (3.2) ca soluție etalon internă. În condițiile de testare aceste etaloane interne nu trebuie să conțină impurități cu același timp de retenție ca și CV.
   4.   APARATURĂ

      NB: Se precizează un instrument sau un aparat numai dacă este special sau există specificații speciale pentru folosirea acestuia. Se presupune că sunt disponibile aparatele uzuale de laborator.
   4.1.   Cromatograf în fază gazoasă cu dispozitiv automat de prelevare a probei din „head space” sau cu facilități de injectare manuală a probei.
   4.2.   Detector de ionizare în flacără sau alte detectoare menționate la punctul 7.
   4.3.   Coloană cromatografică în fază gazoasă.
   Coloana trebuie să permită separarea picurilor de aer, de CV sau de etalon intern, dacă este utilizat.
   În plus, sistemul combinat 4.2 și 4.3 trebuie să permită ca semnalul obținut cu ajutorul unei soluții ce conține 0,02 mg CV/l DMA sau 0,02 CV/kg DMA să fie egal cu un zgomot de cel puțin cinci ori mai mare decât zgomotul de fond.
   4.4.   Eprubete sau flacoane cu probă închise etanș cu silicon sau cu membrane de cauciuc butilic (sintetic).
   În cazul în care se folosesc tehnici manuale de luare a probelor, prelevarea unei probe din „head space” cu o seringă poate provoca formarea unui vid parțial în interiorul eprubetei sau flaconului. Astfel, pentru luarea manuală de probe în cazul în care eprubetele nu sunt puse sub presiune înainte de prelevarea probei, se recomandă utilizarea unor eprubete largi.
   4.5.   Microseringi.
   4.6.   Seringi etanșe la gaz pentru prelevarea manuală de probe din „head space”.
   4.7.   Balanță analitică cu precizie de 0,1 mg.
   5.   MOD DE LUCRU
   ATENȚIE: CV este o substanță periculoasă care se transformă în gaz la temperatură ambiantă; de aceea prepararea soluțiilor trebuie efectuată într-o hotă bine ventilată.
   NB:

               –

               se iau toate măsurile de precauție necesare pentru a împiedica orice pierdere de CV sau DMA;

               –

               când se utilizează tehnicile manuale de prelevare a probelor, trebuie folosit un etalon intern (3.3);

               –

               când se folosește un etalon intern, trebuie să se utilizeze aceeași soluție pe parcursul întregii proceduri.

         5.1.   Prepararea soluției etalon concentrată de CV la aproximativ 2 000 mg/kg
   Se cântărește un vas din sticlă adecvat cu o precizie de 0,1 mg și se pune în el o cantitate (50 ml) de DMA (3.2). Se recântărește. Se adaugă la DMA o cantitate (0,1 g) de CV (3.1) sub formă lichidă sau gazoasă, injectându-se încet peste DMA. CV se poate adăuga și prin barbotare în DMA, cu condiția să se folosească un dispozitiv care previne pierderea de DMA. Se recântărește cu o precizie de 0,1 mg. Se așteaptă două ore pentru a se ajunge la un echilibru. Se păstrează soluția etalon într-un refrigerator.
   5.2.   Prepararea soluției etalon diluate de CV
   Se ia o cantitate cântărită din soluția etalon concentrată de CV (5.1) și se diluează cu DMA (3.2) sau cu soluție etalon internă (3.3), până la un volum sau o greutate cunoscută. Concentrația soluției etalon diluate astfel obținută se exprimă în mg/l sau, respectiv, în mg/kg
   5.3.   Prepararea curbei de etalonare
   NB:

               —

               curba trebuie să cuprindă cel puțin șapte perechi de puncte;

               —

               repetabilitatea răspunsurilor (1) trebuie să fie mai mică de 0,02 mg CV/l sau kg de DMA;

               —

               curba trebuie să fie calculată pornind de la aceste puncte prin tehnica celor mai mici pătrate, adică linia de regresie trebuie calculată cu ajutorul ecuației următoare:

                           unde:

                           și:

                     unde:

                           y

                           =

                           înălțimea sau suprafața picurilor la fiecare determinare,

                           x

                           =

                           concentrația corespunzătoare pe linia de regresie,

                           n

                           =

                           numărul de determinări efectuate (n ≥ 14),

               –

            curba trebuie să fie liniară, adică devierea (devierile) etalon a diferențelor dintre răspunsurile măsurate (yi) și valorile corespunzătoare ale răspunsurilor calculate pe linia de regresie (zi) împărțită la valoarea medie (
                  ) a tuturor răspunsurilor măsurate nu va depăși 0,07.Aceasta se va calcula astfel:

                           unde:

                           yi

                           fiecare răspuns individual măsurat,

                           zi

                           valoarea corespunzătoare a răspunsului (yi) pe linia de regresie calculată,

                           n ≥

                           14.

         Se pregătesc două serii de câte cel puțin șapte eprubete (4.4). În fiecare eprubetă se adaugă volume de soluție etalon diluată de CV (5.2) și DMA (3.2) sau soluție etalon internă în DMA, astfel încât concentrația finală de CV a soluțiilor duplicat să fie aproximativ egală cu 0; 0,050; 0,075; 0,100; 0,125; 0,150; 0,200 etc. mg/l sau mg/kg de DMA și toate eprubetele să conțină aceeași cantitate de DMA care se va utiliza conform punctul 5.5. Eprubetele se închid etanș și se procedează conform punctului 5.6. Se alcătuiește un grafic în care valorile de pe ordonată arată suprafețele (înălțimile) picurilor de CV corespunzătoare soluțiilor duplicat sau proporția acestor suprafețe (sau înălțimi) cu suprafețele (sau înălțimile) picurilor etalonului intern relevant și valorile de pe abscisă arată concentrațiile de CV în soluțiile duplicat.
   5.4.   Validarea preparării soluțiilor etalon obținute la punctele 5.1 și 5.2
   Se repetă procedura descrisă la punctele 5.1 și 5.2 pentru a se obține o a doua soluție etalon diluată cu o concentrație egală cu 0,1 mg CV/l sau 0,1 mg/kg de DMA sau soluție etalon internă. Media celor două determinări cromatografice în fază gazoasă ale acestei soluții nu trebuie să difere cu mai mult de 5 % față de punctul corespondent de pe curba etalon. Dacă diferența este mai mare de 5 %, se resping toate soluțiile obținute la punctele 5.1, 5.2, 5.3 și 5.4 și se repetă de la început procedura.
   5.5.   Pregătirea probelor de material sau obiect
   Se pregătesc două eprubete (4.4). Pentru fiecare eprubetă se cântăresc nu mai puțin de 200 mg, cu o precizie de 0,1 mg, din proba obținută dintr-un singur material sau obiect investigat care a fost tăiat în bucățele mici. Se încearcă să se asigure o cantitate egală pentru fiecare eprubetă. Se astupă imediat eprubeta. În fiecare eprubetă se adaugă pentru fiecare gram de probă 10 ml sau 10 g de DMA (3.2) sau 10 ml sau 10 g de soluție etalon internă (3.3). Eprubetele se închid etanș și se procedează conform punctului 5.6.
   5.6.   Determinările cromatografice în fază gazoasă
   5.6.1.   Se agită eprubetele evitându-se contactul dintre conținutul lichid și membrană (4.4) pentru a se obține o soluție sau o suspensie cât mai omogenă a probelor de material sau obiect (5.5).
   5.6.2.   Pentru a se asigura atingerea echilibrului, toate eprubetele închise etanș (punctele 5.3, 5.4 și 5.5) se pun într-o baie de apă timp de două ore, la temperatura de 60 °C ± 1 °C. Dacă este necesar, se agită din nou.
   5.6.3.   Se prelevează o probă din „head space” în eprubetă. Dacă se folosesc tehnici manuale de prelevare a probelor trebuie să se aibă grijă să se obțină o probă reproductibilă (a se vedea punctul 4.4), în special seringa trebuie să fie anterior încălzită până la temperatura probei. Se măsoară suprafața (sau înălțimea) picurilor aferente CV și a etalonului intern, dacă este utilizat.
   5.6.4.   De îndată ce picurile de DMA apar pe cromatogramă, se elimină din coloană (4.3) excesul de DMA utilizându-se o metodă adecvată.
   6.   CALCULAREA REZULTATELOR
   6.1.   Se determină, prin interpolare pe curbă, concentrația necunoscută a fiecăreia dintre cele două soluții de probă luând în considerare soluția etalon internă, dacă este utilizată. Se calculează cantitatea de CV din fiecare dintre cele două probe de material sau obiect analizat prin aplicarea formulei următoare:

   unde:
   X= concentrația de CV din proba de material sau obiect exprimată în mg/kg,
   C= concentrația de CV din eprubeta care conține proba de material sau obiect (a se vedea punctul 5.5) exprimată în mg/l sau mg/kg,
   V= volumul sau masa de DMA din eprubeta care conține proba de material sau obiect (a se vedea punctul 5.5) exprimată în litri sau kilograme,
   M= masa probei de material sau obiect, exprimată în grame.
   6.2.   Concentrația de CV din materialul sau obiectul investigat exprimată în mg/kg va fi media dintre cele două concentrații de CV (mg/kg) determinate la punctul 6.1 cu condiția respectării criteriului de repetabilitate de la punctul 8.
   7.   CONFIRMAREA CONȚINUTULUI DE CV
   În cazurile în care conținutul de CV în materiale și obiecte calculat conform punctului 6.2 depășește valoarea maximă admisibilă, rezultatele obținute prin analiza ambelor probe (5.6 și 6.1) trebuie confirmată prin una dintre următoarele trei metode:

               —

               prin utilizarea a cel puțin unei alte coloane (4.3) care să prezinte o fază staționară cu o polaritate diferită. Această procedură trebuie să continue până când se obține o cromatogramă pe care picurile de CV și/sau de etalon intern nu se suprapun cu constituenții probei de material sau obiect;

               —

               prin utilizarea altor detectori, de exemplu, detector de conductivitate microelectrolitic (2);

               —

               prin utilizarea spectrometriei de masă. În acest caz, dacă ionii moleculari cu mase apropiate (m/e) de 62 și 64 sunt găsiți în raport de 3:1, atunci se poate considera că este cel mai probabil confirmată prezența CV. În caz că există vreo îndoială trebuie verificat spectrul total de masă.

         8.   REPETABILITATEA
   Diferența între rezultatele celor două determinări (6.1) simultan efectuate sau efectuate într-o succesiune rapidă pe aceeași probă, de către același analist, în aceleași condiții, nu trebuie să depășească 0,2 mg CV/kg de material sau obiect.

      (1)  A se vedea recomandarea ISO DIS 5725: 1977.

      (2)  A se vedea Journal of Chromatographic Science, vol. 12, martie 1974, p. 152.


title: Directiva 2009/126/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 21 octombrie 2009 privind etapa a II-a de recuperare a vaporilor de benzină în timpul alimentării autovehiculelor la stațiile de benzină

text:
               31.10.2009

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               L 285/36

      DIRECTIVA 2009/126/CE A PARLAMENTULUI EUROPEAN ȘI A CONSILIULUI

   din 21 octombrie 2009
   privind etapa a II-a de recuperare a vaporilor de benzină în timpul alimentării autovehiculelor la stațiile de benzină
   PARLAMENTUL EUROPEAN ȘI CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,
   având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Europene, în special articolul 175 alineatul (1),
   având în vedere propunerea Comisiei,
   având în vedere avizul Comitetului Economic și Social European (1),
   după consultarea Comitetului Regiunilor,
   hotărând în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 251 din tratat (2),
   întrucât:

               (1)

               Decizia nr. 1600/2002/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 iulie 2002 de stabilire a celui de-al șaselea program comunitar de acțiune pentru mediu (3) a stabilit necesitatea de a reduce poluarea aerului până la niveluri la care efectele dăunătoare asupra sănătății umane și asupra mediului sunt minimizate.

               (2)

               Protocolul de la Geneva referitor la controlul emisiilor de compuși organici volatili și al fluxurilor transfrontiere ale acestora stabilește obiectivele de reducere a emisiilor de compuși organici volatili (COV), iar Protocolul de la Göteborg referitor la reducerea acidifierii, a eutrofizării și a nivelului de ozon troposferic (4) stabilește pragurile de emisii pentru patru poluanți – dioxid de sulf, oxizi de azot, COV și amoniac –, solicitând utilizarea celor mai bune tehnici pentru menținerea emisiilor la un nivel scăzut.

               (3)

               Directiva 2008/50/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 21 mai 2008 privind calitatea aerului înconjurător și un aer mai curat pentru Europa (5) stabilește obiective de calitate a aerului în ceea ce privește ozonul troposferic și benzenul, iar Directiva 2001/81/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 octombrie 2001 privind plafoanele naționale de emisie pentru anumiți poluanți atmosferici (6) stabilește plafoanele naționale de emisie pentru COV care contribuie la formarea ozonului troposferic. Emisiile de COV, inclusiv vapori de benzină, dintr-un stat membru pot contribui la problemele de calitate a aerului în alte state membre.

               (4)

               Ozonul constituie, de asemenea, un gaz cu efect de seră și contribuie la încălzirea atmosferei și la schimbările climatice.

               (5)

               Directiva 94/63/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 20 decembrie 1994 privind controlul emisiilor de compuși organici volatili (COV) rezultați din depozitarea carburanților și din distribuția acestora de la terminale la stațiile de distribuție a carburanților (7) (etapa I de recuperare a vaporilor de benzină) are ca obiectiv recuperarea vaporilor de benzină emiși la depozitarea și transportul benzinei între terminalele de produse petroliere și stațiile de benzină.

               (6)

               Vaporii de benzină sunt, de asemenea, emiși în timpul alimentării autovehiculelor la stațiile de benzină și ar trebui recuperați într-un mod care să respecte dispozițiile Directivei 94/63/CE.

               (7)

               Au fost elaborate și puse în aplicare diferite instrumente comunitare pentru a limita emisiile de COV. Cu toate acestea, sunt necesare în continuare măsuri vizând atingerea obiectivelor din domeniul sănătății și din domeniul mediului, stabilite în cel de al șaselea program comunitar de acțiune pentru mediu și în Directiva 2001/81/CE.

               (8)

               În scopul reducerii ciclului de viață al emisiilor de gaze cu efect de seră rezultate de la carburanții utilizați în transportul rutier, Directiva 98/70/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 octombrie 1998 privind calitatea benzinei și a motorinei (8) va permite, începând cu 1 ianuarie 2011, introducerea pe piață a benzinei conținând o proporție mai mare de componente de biocarburant decât în trecut. Acest lucru poate duce la creșterea emisiilor de COV, deoarece statele membre au posibilitatea de a aplica derogări limitate de la normele privind presiunea vaporilor stipulate în directiva respectivă.

               (9)

               Stațiile de benzină existente pot avea nevoie de adaptarea infrastructurii existente și este preferabil să instaleze echipamentul de recuperare a vaporilor de benzină atunci când stația este supusă unei renovări majore la sistemul de alimentare (adică o modificare semnificativă sau reînnoirea infrastructurii stației, în special a rezervoarelor și țevilor), având în vedere că aceasta reduce în mod semnificativ costurile adaptărilor necesare. Cu toate acestea, stațiile de benzină existente cu capacitate mai mare au o mai bună capacitate de adaptare și ar trebui să instaleze mai devreme echipamentul de recuperare a vaporilor de benzină, având în vedere că au o contribuție mai mare la emisii. Stațiile de benzină noi pot integra echipamentul de recuperare a vaporilor de benzină în faza de proiect și de construcție a stației și, prin urmare, pot instala imediat echipamentul de recuperare a vaporilor de benzină.

               (10)

               Rezervoarele de carburant ale autovehiculelor nou produse nu conțin vapori de benzină. Prin urmare, pentru prima alimentare a acestor vehicule este adecvată o derogare.

               (11)

               Cu toate că în mai multe state membre există norme naționale referitoare la sistemele de recuperare a vaporilor de benzină etapa a II-a, la nivel comunitar nu există dispoziții legale. Prin urmare, este oportun să se stabilească un nivel uniform minim de recuperare a vaporilor de benzină pentru a obține un nivel înalt de beneficii pentru mediu și pentru a facilita comerțul cu echipamente de recuperare a vaporilor de benzină.

               (12)

               Ar trebui efectuate verificări periodice la toate echipamentele instalate de recuperare a vaporilor de benzină etapa a II-a, pentru a se asigura că aceste echipamente au ca rezultat reduceri reale ale emisiilor. Statele membre pot decide ca aceste verificări să fie efectuate de una sau mai multe dintre următoarele entități: servicii de inspecție oficiale, operatorul însuși sau o terță parte. În cazul unor inspecții oficiale, statele membre ar trebui să aibă în vedere Recomandarea 2001/331/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 4 aprilie 2001 de stabilire a unor criterii minime pentru inspecțiile de mediu în statele membre (9).

               (13)

               Echipamentele de recuperare a vaporilor de benzină etapa a II-a ar trebui să fie testate cu regularitate. Comitetul European de Standardizare (CEN) ar trebui încurajat să elaboreze o metodologie armonizată de testare.

               (14)

               Statele membre ar trebui să stabilească norme privind sancțiunile aplicabile în cazul încălcării dispozițiilor de drept național adoptate în temeiul prezentei directive și să asigure punerea în aplicare a acestora. Sancțiunile respective ar trebui să fie eficace, proporționale și cu efect de descurajare, deoarece nerespectarea dispozițiilor respective poate avea efecte negative asupra sănătății umane și mediului.

               (15)

               În conformitate cu punctul 34 din Acordul interinstituțional privind o mai bună legiferare (10), statele membre sunt încurajate să elaboreze, pentru ele însele și în interesul Comunității, propriile tabele, care să ilustreze, pe cât posibil, corespondența dintre prezenta directivă și măsurile de transpunere, și să le facă publice.

               (16)

               Deoarece prezenta directivă este adoptată conform articolului 175 din tratat, aceasta nu împiedică statele membre să păstreze sau să introducă măsuri de protecție mai stricte, compatibile cu tratatul. Conform articolului 176 din tratat, statele membre trebuie să informeze Comisia în legătură cu astfel de măsuri.

               (17)

               Măsurile necesare pentru punerea în aplicare a prezentei directive ar trebui să se adopte în conformitate cu Decizia 1999/468/CE a Consiliului din 28 iunie 1999 de stabilire a normelor privind exercitarea competențelor de executare conferite Comisiei (11).

               (18)

               Comisia ar trebui, în special, să fie împuternicită să adopte măsuri de punere în aplicare privind armonizarea metodelor și standardelor. Deoarece măsurile respective au un domeniu general de aplicare și sunt destinate să modifice elemente neesențiale ale prezentei directive, printre altele prin completarea acesteia cu noi elemente neesențiale, acestea trebuie să se adopte în conformitate cu procedura de reglementare cu control prevăzută la articolul 5a din Decizia 1999/468/CE.

               (19)

               Deoarece obiectivul prezentei directive, și anume reducerea emisiilor de vapori de benzină din atmosferă, nu poate fi realizat în mod satisfăcător de către statele membre și, prin urmare, datorită caracterului transfrontier al poluării atmosferice, poate fi realizat mai bine la nivelul Comunității, aceasta poate adopta măsuri în conformitate cu principiul subsidiarității, astfel cum este prevăzut la articolul 5 din tratat. În conformitate cu principiul proporționalității, astfel cum este enunțat în respectivul articol, prezenta directivă nu depășește ceea ce este necesar pentru îndeplinirea acestui obiectiv,

         ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
   Articolul 1
   Obiect
   Prezenta directivă stabilește măsuri care au ca scop reducerea cantității de vapori de benzină emiși în atmosferă în timpul alimentării autovehiculelor la stațiile de benzină.
   Articolul 2
   Definiții
   În sensul prezentei directive:

               1.

               „benzină” înseamnă benzină, astfel cum este definită la articolul 2 litera (a) din Directiva 94/63/CE;

               2.

               „vapori de benzină” înseamnă orice compus gazos care se evaporă din benzină;

               3.

               „stație de benzină” înseamnă o stație de benzină astfel cum este definită la articolul 2 litera (f) din Directiva 94/63/CE;

               4.

               „stație de benzină existentă” înseamnă o stație de benzină care este construită înainte de 1 ianuarie 2012 sau pentru care s-a acordat o autorizație de urbanism, o autorizație de construire sau o autorizație de funcționare înainte de respectiva dată;

               5.

               „stație de benzină nouă” înseamnă o stație de benzină care este construită la sau după 1 ianuarie 2012 sau pentru care s-a acordat o autorizație de urbanism, o autorizație de construire sau o autorizație de funcționare la data respectivă sau după respectiva dată;

               6.

               „sistem de recuperare a vaporilor de benzină etapa a II-a” înseamnă un echipament destinat recuperării vaporilor de benzină transferați din rezervorul de carburant al unui autovehicul în timpul alimentării cu benzină la o stație de benzină și care transferă vaporii de benzină respectivi într-un rezervor de depozitare al stației de benzină sau îi returnează la pompa de benzină pentru a fi din nou vânduți;

               7.

               „eficiența de captare a vaporilor de benzină” înseamnă cantitatea de vapori de benzină captați de sistemul de recuperare a vaporilor de benzină etapa a II-a comparativ cu cantitatea de vapori de benzină care ar fi emisă în atmosferă în lipsa unui astfel de sistem și care este exprimată ca procent;

               8.

               „raportul vapori/benzină” înseamnă raportul dintre volumul de vapori de benzină, la presiunea atmosferică, care trece prin sistemul de recuperare a vaporilor de benzină etapa a II-a și volumul de benzină distribuit la pompă;

               9.

               „cantitatea totală anuală tranzitată” înseamnă cantitatea totală anuală de benzină descărcată din containere mobile într-o stație de benzină.

         Articolul 3
   Stații de benzină
   (1)   Statele membre se asigură că orice stație de benzină nouă este echipată cu un sistem de recuperare a vaporilor de benzină etapa a II-a, în cazul în care:

               (a)

               cantitatea totală anuală tranzitată, existentă sau proiectată, este mai mare de 500 m3/an; sau

               (b)

               cantitatea totală anuală tranzitată, existentă sau proiectată, este mai mare de 100 m3/an și dacă este situată sub spațiile destinate locuințelor permanente sau de lucru.

         (2)   Statele membre se asigură că orice stație de benzină existentă care este supusă unei renovări majore se echipează în timpul acestei renovări cu un sistem de recuperare a vaporilor de benzină etapa a II-a, în cazul în care:

               (a)

               cantitatea totală anuală tranzitată, efectivă sau proiectată, este mai mare de 500 m3/an; sau

               (b)

               cantitatea totală anuală tranzitată, efectivă sau proiectată, este mai mare de 100 m3 pe an și dacă este situată sub spațiile destinate locuințelor permanente sau de lucru.

         (3)   Statele membre se asigură că orice stație de benzină existentă, cu o cantitate totală anuală tranzitată mai mare de 3 000 m3/an, este echipată cu un sistem de recuperare a vaporilor de benzină etapa a II-a până cel târziu la 31 decembrie 2018.
   (4)   Alineatele (1), (2) și (3) nu se aplică stațiilor de benzină utilizate în mod exclusiv în asociere cu construcția și furnizarea de autovehicule noi.
   Articolul 4
   Nivelul minim de recuperare a vaporilor de benzină
   (1)   Statele membre se asigură că, începând de la data la care sistemele de recuperare a vaporilor de benzină etapa a II-a devin obligatorii conform dispozițiilor articolului 3, eficiența de captare a vaporilor de benzină a unor astfel de sisteme este mai mare sau egală cu 85 % conform certificatului furnizat de producător, în conformitate cu standardele tehnice europene relevante sau cu procedurile de omologare tip menționate la articolul 8 sau, în cazul în care nu există asemenea standarde sau proceduri, cu orice standard național relevant.
   (2)   De la data de la care sistemele de recuperare a vaporilor de benzină etapa a II-a devin obligatorii, conform dispozițiilor articolului 3, în cazul în care vaporii de benzină recuperați sunt transferați într-un rezervor de depozitare al stației de benzină, raportul vapori/benzină este mai mare sau egal cu 0,95, dar mai mic sau egal cu 1,05.
   Articolul 5
   Verificări periodice și informarea consumatorilor
   (1)   Statele membre se asigură că eficiența de captare a vaporilor de benzină emiși în timpul funcționării a sistemelor de recuperare a vaporilor de benzină etapa a II-a este testată cel puțin o dată pe an, fie prin verificarea faptului că raportul vapori/benzină în condiții simulate de flux de benzină este în conformitate cu dispozițiile articolului 4 alineatul (2), fie prin orice altă metodologie adecvată.
   (2)   În cazul în care a fost instalat un sistem automat de monitorizare, statele membre se asigură că eficiența de captare a vaporilor de benzină este testată cel puțin o dată la trei ani. Orice astfel de sistem automat de monitorizare detectează automat deficiențele de funcționare ale sistemului de recuperare a vaporilor de benzină etapa a II-a și deficiențele din sistemul automat de monitorizare propriu, indicând deficiențele operatorului stației de benzină, și întrerupe automat fluxul de benzină la pompa care prezintă defecțiuni dacă acestea nu sunt remediate în termen de șapte zile.
   (3)   În cazul în care o stație de benzină a instalat un sistem de recuperare a vaporilor de benzină etapa a II-a, statele membre se asigură că aceasta afișează un însemn, un autocolant sau orice altă notificare, pe sau în apropierea pompei de benzină, care să informeze consumatorii de faptul că stația respectivă este dotată cu un astfel de sistem.
   Articolul 6
   Sancțiuni
   Statele membre stabilesc normele privind sancțiunile aplicabile în cazul încălcării dispozițiilor de drept intern adoptate în temeiul prezentei directive și iau toate măsurile necesare pentru a asigura punerea în aplicare a acestora. Sancțiunile prevăzute trebuie să fie eficace, proporționale și cu efect de descurajare. Statele membre transmit respectivele dispoziții Comisiei până la 1 ianuarie 2012 și notifică fără întârziere Comisiei orice modificare ulterioară care le afectează.
   Articolul 7
   Examinarea
   Până la 31 decembrie 2014, Comisia examinează punerea în aplicare a prezentei directive și, în special:

               (a)

               pragul de 100 m3/an menționat la articolul 3 alineatul (1) litera (b) și la articolul 3 alineatul (2) litera (b) din prezenta directivă și la articolul 6 alineatul (3) din Directiva 94/63/CE;

               (b)

               gradul de respectare a conformității sistemului de recuperare a vaporilor de benzină etapa a II-a în timpul funcționării; și

               (c)

               necesitatea unor echipamente de monitorizare automate.

         Aceasta prezintă rezultatele examinării respective Parlamentului European și Consiliului, însoțite, dacă este cazul, de o propunere legislativă.
   Articolul 8
   Adaptări tehnice
   Se pot adopta metode și standarde armonizate în sensul articolelor 4 și 5. Acolo unde este necesar, în scopul asigurării conformității cu orice standard relevant stabilit de Comitetul European de Standardizare (CEN), aceste articole pot fi adaptate progreselor tehnice, cu excepția dispozițiilor referitoare la eficiența de captare a vaporilor de benzină și la raportul vapori/benzină, menționate la articolul 4, și a perioadelor menționate la articolul 5.
   Măsurile respective, destinate să modifice elemente neesențiale ale prezentei directive, printre altele prin completarea acesteia, se adoptă în conformitate cu procedura de reglementare cu control menționată la articolul 9 alineatul (2).
   Articolul 9
   Procedura comitetului
   (1)   Comisia este asistată de un comitet.
   (2)   Atunci când se face trimitere la prezentul alineat, se aplică articolul 5a alineatele (1)-(4) și articolul 7 din Decizia 1999/468/CE, având în vedere dispozițiile articolului 8 din respectiva decizie.
   Articolul 10
   Transpunere
   (1)   Statele membre asigură intrarea în vigoare a actelor cu putere de lege și a actelor administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive până la 1 ianuarie 2012. Statele membre comunică de îndată Comisiei textele acestor măsuri.
   Atunci când statele membre adoptă respectivele măsuri, ele conțin o trimitere la prezenta directivă sau sunt însoțite de o asemenea trimitere la data publicării lor oficiale. Statele membre stabilesc modalitatea de efectuare a acestei trimiteri.
   (2)   Statele membre comunică Comisiei textul principalelor dispoziții de drept intern pe care le adoptă în domeniul reglementat de prezenta directivă.
   Articolul 11
   Intrare în vigoare
   Prezenta directivă intră în vigoare la data publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.
   Articolul 12
   Destinatari
   Prezenta directivă se adresează statelor membre.

      Adoptată la Strasbourg, 21 octombrie 2009.

            Pentru Parlamentul European

            Președintele

         J. BUZEK

            Pentru Consiliu

            Președintele

         C. MALMSTRÖM

      (1)  Avizul din 13 mai 2009 (nepublicat încă în Jurnalul Oficial).

      (2)  Avizul Parlamentului European din 5 mai 2009 (nepublicat încă în Jurnalul Oficial) și Decizia Consiliului din 24 septembrie 2009.

      (3)  JO L 242, 10.9.2002, p. 1.

      (4)  JO L 179, 17.7.2003, p. 3.

      (5)  JO L 152, 11.6.2008, p. 1.

      (6)  JO L 309, 27.11.2001, p. 22.

      (7)  JO L 365, 31.12.1994, p. 24.

      (8)  JO L 350, 28.12.1998, p. 58.

      (9)  JO L 118, 27.4.2001, p. 41.

      (10)  JO C 321, 31.12.2003, p. 1.

      (11)  JO L 184, 17.7.1999, p. 23.