title: Directiva 2011/35/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 5 aprilie 2011 privind fuziunile societăților comerciale pe acțiuni  Text cu relevanță pentru SEE

text:
               29.4.2011

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               L 110/1

         DIRECTIVA 2011/35/UE A PARLAMENTULUI EUROPEAN ȘI A CONSILIULUI
   din 5 aprilie 2011
   privind fuziunile societăților comerciale pe acțiuni
   (text codificat)
   (Text cu relevanță pentru SEE)
   PARLAMENTUL EUROPEAN ȘI CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,
   având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 50 alineatul (2) litera (g),
   având în vedere propunerea Comisiei Europene,
   după transmiterea proiectului de act legislativ către parlamentele naționale,
   având în vedere avizul Comitetului Economic și Social European (1),
   hotărând în conformitate cu procedura legislativă ordinară (2),
   întrucât:

               (1)

               Directiva a treia 78/855/CEE a Consiliului din 9 octombrie 1978 care are ca temei articolul 54 alineatul (3) litera (g) din tratat, privind fuziunile societăților comerciale pe acțiuni (3) a fost modificată de mai multe ori și în mod substanțial (4). Este necesar, din motive de claritate și de raționalizare, să se codifice directiva menționată.

               (2)

               Coordonarea prevăzută la articolul 50 alineatul (2) litera (g) din tratat și în Programul general de eliminare a restricțiilor la libertatea de stabilire (5) a început cu prima Directivă 68/151/CEE a Consiliului din 9 martie 1968 de coordonare, în vederea echivalării în întreaga Comunitate, a garanțiilor impuse societăților comerciale în statele membre, în înțelesul articolului 58 al doilea paragraf din tratat, pentru protejarea intereselor asociaților sau ale terților (6).

               (3)

               Coordonarea a continuat în ceea ce privește constituirea societăților pe acțiuni și menținerea și modificarea capitalului acestora cu a doua Directivă 77/91/CEE a Consiliului din 13 decembrie 1976 de coordonare, în vederea echivalării, a garanțiilor impuse societăților comerciale în statele membre, în înțelesul articolului 58 al doilea paragraf din tratat, pentru protejarea intereselor asociaților sau terților, în ceea ce privește constituirea societăților comerciale pe acțiuni și menținerea și modificarea capitalului acestora (7) și, în ceea ce privește conturile anuale ale anumitor tipuri de societăți, cu A Patra Directivă 78/660/CEE a Consiliului din 25 iulie 1978 în temeiul articolului 54 alineatul (3) litera (g) din tratat, privind conturile anuale ale anumitor forme de societăți comerciale (8).

               (4)

               Protejarea intereselor asociaților și terților impune coordonarea legislațiilor statelor membre privind fuziunile societăților pe acțiuni și introducerea în dreptul tuturor statelor membre a unor dispoziții privind fuziunile.

               (5)

               În contextul acestei coordonări, este deosebit de important ca acționarii societăților care fuzionează să fie informați în mod corespunzător și cât mai obiectiv posibil și ca drepturile acestora să fie protejate în mod adecvat. Cu toate acestea, nu este nevoie să se impună o examinare a proiectului de fuziune de către un expert independent pentru acționari dacă toți acționarii convin că o astfel de examinare nu este necesară.

               (6)

               Protejarea drepturilor salariaților în cazul transferului de întreprinderi, unități sau părți de întreprinderi sau unități este în prezent reglementată de Directiva 2001/23/CE a Consiliului din 12 martie 2001 privind apropierea legislației statelor membre referitoare la menținerea drepturilor lucrătorilor în cazul transferului de întreprinderi, unități sau părți de întreprinderi sau unități (9).

               (7)

               Creditorii, inclusiv deținătorii de obligațiuni, precum și titularii care invocă alte drepturi asupra societăților care fuzionează ar trebui protejați astfel încât fuziunea să nu aducă atingere intereselor lor.

               (8)

               Publicitatea asigurată prin Directiva 2009/101/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 septembrie 2009 de coordonare, în vederea echivalării, a garanțiilor impuse societăților în statele membre, în înțelesul articolului 48 al doilea paragraf din tratat, pentru protejarea intereselor asociaților sau terților (10) ar trebui extinsă pentru a include fuziunile, astfel încât terții să fie informați corespunzător.

               (9)

               Garanțiile oferite asociaților și terților în legătură cu fuziunile ar trebui extinse pentru a include anumite practici juridice care, în punctele esențiale, sunt similare cu fuziunile, astfel încât obligația de a asigura această protecție să nu poată fi eludată.

               (10)

               Pentru a asigura certitudinea juridică în raporturile dintre societățile implicate într-o fuziune, între acestea și terți și între acționari, este necesar să se limiteze cazurile de nulitate prin prevederea posibilității de a acoperi neregulile ori de câte ori este posibil și prin restrângerea termenului în care poate fi invocată nulitatea.

               (11)

               Prezenta directivă nu ar trebui să aducă atingere obligațiilor statelor membre privind termenele de transpunere în dreptul intern a directivelor menționate în anexa I partea B,

         ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
   CAPITOLUL I

      DOMENIU DE APLICARE

   Articolul 1
   (1)   Măsurile de coordonare prevăzute în prezenta directivă se aplică actelor cu putere de lege și actelor administrative ale statelor membre privind următoarele forme de societate comercială:

               —

               în Belgia:

                           —

                           la société anonyme/de naamloze vennootschap;

               —

               în Bulgaria:

                           —

                           акционерно дружество;

               —

               în Republica Cehă:

                           —

                           akciová společnost;

               —

               în Danemarca:

                           —

                           aktieselskaber;

               —

               în Germania:

                           —

                           die Aktiengesellschaft;

               —

               în Estonia:

                           —

                           aktsiaselts;

               —

               în Irlanda:

                           —

                           public companies limited by shares, și public companies limited by guarantee having a share capital;

               —

               în Grecia:

                           —

                           η ανώνυμη εταιρία;

               —

               în Spania:

                           —

                           la sociedad anónima;

               —

               în Franța:

                           —

                           la société anonyme;

               —

               în Italia:

                           —

                           la società per azioni;

               —

               în Cipru:

                           —

                           Δημόσιες εταιρείες περιορισμένης ευθύνης με μετοχές, δημόσιες εταιρείες περιορισμένης ευθύνης με εγγύηση που διαθέτουν μετοχικό κεφάλαιο;

               —

               în Letonia:

                           —

                           akciju sabiedrība;

               —

               în Lituania:

                           —

                           akcinė bendrovė;

               —

               în Luxemburg:

                           —

                           la société anonyme;

               —

               în Ungaria:

                           —

                           részvénytársaság;

               —

               în Malta:

                           —

                           kumpannija pubblika/public limited liability company, kumpannija privata/private limited liability company;

               —

               în Țările de Jos:

                           —

                           de naamloze vennootschap;

               —

               în Austria:

                           —

                           die Aktiengesellschaft;

               —

               în Polonia:

                           —

                           spółka akcyjna;

               —

               în Portugalia:

                           —

                           a sociedade anónima;

               —

               în România:

                           —

                           societate pe acțiuni;

               —

               în Slovenia:

                           —

                           delniška družba;

               —

               în Slovacia:

                           —

                           akciová spoločnosť;

               —

               în Finlanda:

                           —

                           julkinen osakeyhtiö/publikt aktiebolag;

               —

               în Suedia:

                           —

                           aktiebolag;

               —

               în Regatul Unit:

                           —

                           public companies limited by shares, și public companies limited by guarantee having a share capital.

         (2)   Statele membre pot să nu aplice prezenta directivă cooperativelor înregistrate sub una dintre formele de societate enumerate la alineatul (1). În măsura în care fac uz de această opțiune, legislațiile statelor membre impun acestor societăți să includă cuvântul „cooperativă” în toate documentele menționate la articolul 5 din Directiva 2009/101/CE.
   (3)   Statele membre pot să nu aplice prezenta directivă în cazurile în care societatea sau societățile care sunt achiziționate sau care încetează să existe fac obiectul procedurilor de faliment, de concordat sau al altor proceduri similare.
   CAPITOLUL II

      ORGANIZAREA FUZIUNII PRIN ABSORBȚIA UNEIA SAU MAI MULTOR SOCIETĂȚI DE CĂTRE O ALTĂ SOCIETATE ȘI A FUZIUNII PRIN CONSTITUIREA UNEI NOI SOCIETĂȚI

   Articolul 2
   În ceea ce privește societățile aflate sub incidența legislațiilor interne, statele membre prevăd norme de reglementare a fuziunii prin absorbția uneia sau mai multor societăți de către o altă societate și a fuziunii prin constituirea unei noi societăți.
   Articolul 3
   (1)   În înțelesul prezentei directive, „fuziune prin absorbție” înseamnă operațiunea prin care una sau mai multe societăți sunt dizolvate fără a intra în lichidare și transferă toate activele și pasivele lor unei alte societăți, în schimbul emiterii către acționarii societății sau societăților absorbite de acțiuni la societatea absorbantă și, eventual, al unei plăți în numerar de maximum 10 % din valoarea nominală sau, în absența acesteia, din echivalentul contabil al acțiunilor astfel emise.
   (2)   Legislația unui stat membru poate să prevadă că fuziunea prin absorbție poate fi, de asemenea, realizată dacă una sau mai multe dintre societățile absorbite sunt în lichidare, cu condiția ca această opțiune să fie limitată la societățile care nu au început încă repartizarea activelor între acționari.
   Articolul 4
   (1)   În înțelesul prezentei directive, „fuziune prin constituirea unei noi societăți” înseamnă operațiunea prin care mai multe societăți sunt dizolvate fără a fi lichidate și transferă toate activele și pasivele lor unei societăți pe care o constituie, în schimbul emiterii către acționarii lor de acțiuni la societatea nou constituită și, eventual, al unei plăți în numerar de maximum 10 % din valoarea nominală sau, în absența acesteia, din echivalentul contabil al acțiunilor astfel emise.
   (2)   Legislația unui stat membru poate să prevadă că fuziunea prin constituirea unei noi societăți poate fi, de asemenea, realizată dacă una sau mai multe dintre societățile care încetează să mai existe sunt în lichidare, cu condiția ca această opțiune să fie limitată la societățile care nu au început încă repartizarea activelor între acționari.
   CAPITOLUL III

      FUZIUNEA PRIN ABSORBȚIE

   Articolul 5
   (1)   Organele administrative sau de conducere ale societăților care fuzionează întocmesc în scris un proiect de fuziune.
   (2)   Proiectul de fuziune menționează cel puțin următoarele:

               (a)

               forma juridică, denumirea și sediul social al societăților care fuzionează;

               (b)

               rata de schimb a acțiunilor și valoarea eventualelor plăți în numerar;

               (c)

               condițiile de alocare a acțiunilor la societatea absorbantă;

               (d)

               data de la care deținerea acestor acțiuni conferă acționarilor dreptul de a participa la beneficii, precum și orice condiții speciale care afectează acest drept;

               (e)

               data de la care tranzacțiile societății absorbite sunt considerate din punct de vedere contabil ca aparținând societății absorbante;

               (f)

               drepturile acordate de societatea absorbantă deținătorilor de acțiuni care conferă drepturi speciale și deținătorilor de titluri, altele decât acțiuni, sau măsurile propuse în privința acestora;

               (g)

               orice avantaj special acordat experților menționați la articolul 10 alineatul (1) și membrilor organelor administrative, de conducere, de supraveghere și control ale societăților care fuzionează.

         Articolul 6
   Proiectul de fuziune trebuie publicat sub forma prevăzută de legislația fiecărui stat membru, în conformitate cu articolul 3 din Directiva 2009/101/CE, pentru fiecare dintre societățile care fuzionează, cu cel puțin o lună înainte de data adunării generale care urmează să se pronunțe asupra proiectului de fuziune.
   Oricare dintre societățile comerciale care fuzionează este exonerată de obligația de publicare prevăzută la articolul 3 din Directiva 2009/101/CE dacă, pentru o perioadă continuă începând cu cel puțin o lună înainte de data fixată pentru adunarea generală care urmează să decidă cu privire la proiectul de fuziune și încheindu-se nu mai devreme de finalul adunării respective, pune în mod gratuit la dispoziția publicului proiectul fuziunii respective pe propria sa pagină de Internet. Statele membre nu condiționează această exonerare de alte obligații sau restricții decât cele necesare pentru a asigura securitatea paginii de Internet și a autenticității documentelor și pot impune astfel de obligații sau restricții numai în măsura în care acestea sunt proporționale cu realizarea obiectivelor respective.
   Prin derogare de la al doilea paragraf al acestui articol, statele membre pot solicita ca publicarea să fie efectuată prin intermediul platformei electronice centrale menționate la articolul 3 alineatul (5) din Directiva 2009/101/CE. Alternativ, statele membre pot solicita ca respectiva publicare să fie efectuată pe orice altă pagină de Internet desemnată în acest scop de acestea. În cazul în care recurg la una dintre aceste posibilități, statele membre se asigură că nu se impune societăților comerciale o taxă specială pentru o astfel de publicare.
   În cazul în care se utilizează o altă pagină de Internet decât platforma electronică centrală, o referință care oferă acces la pagina respectivă de Internet se publică pe platforma electronică centrală cu cel puțin o lună înaintea datei la care este programată adunarea generală. Respectiva referință conține data publicării pe pagina de Internet a proiectului de fuziune și este accesibilă în mod gratuit publicului. Nu se impune societăților comerciale o taxă specială pentru această publicare.
   Interdicția de a impune societăților comerciale o taxă specială pentru publicare, prevăzută la al treilea și al patrulea paragraf, nu aduce atingere capacității statelor membre de a transfera societăților comerciale costurile aferente platformei electronice centrale.
   Statele membre pot impune societăților comerciale să mențină informațiile pe paginile acestora de Internet pe o perioadă determinată ulterior adunării generale sau, după caz, pe platforma electronică centrală sau pe orice altă pagină de Internet desemnată de statul membru respectiv. Statele membre pot stabili consecințele unei întreruperi temporare a accesului la pagina de Internet respectivă sau la platforma electronică centrală, cauzată de factori tehnici sau de altă natură.
   Articolul 7
   (1)   Pentru o fuziune este necesară cel puțin aprobarea din partea adunării generale a fiecăreia dintre societățile care fuzionează. Legislațiile statelor membre prevăd că pentru hotărârea de aprobare în cauză este nevoie de o majoritate de cel puțin două treimi din voturile aferente acțiunilor sau capitalului subscris reprezentate.
   Cu toate acestea, legislațiile statelor membre pot să prevadă că este suficientă o majoritate simplă a voturilor indicate în primul paragraf, dacă este reprezentat cel puțin jumătate din capitalul social. În plus, dacă este cazul, se aplică normele privind modificarea statutului.
   (2)   Dacă există mai multe categorii de acțiuni, decizia privind fuziunea face obiectul unui vot separat cel puțin pentru fiecare categorie de acționari ale căror drepturi sunt afectate de operațiune.
   (3)   Decizia privește atât aprobarea proiectului de fuziune, cât și orice modificare a statutului, necesară pentru realizarea fuziunii.
   Articolul 8
   Legislația unui stat membru poate să nu impună aprobarea fuziunii de către adunarea generală a societății absorbante, dacă sunt îndeplinite următoarele condiții:

               (a)

               publicitatea prevăzută la articolul 6 trebuie să aibă loc, pentru societatea absorbantă, cu cel puțin o lună înainte de data stabilită pentru adunarea generală a societății sau societăților absorbite care trebuie să se pronunțe asupra proiectului de fuziune;

               (b)

               cu cel puțin o lună înainte de data menționată la litera (a), toți acționarii societății absorbante trebuie să aibă dreptul de a consulta documentele menționate la articolul 11 alineatul (1) la sediul social al societății absorbante;

               (c)

               unul sau mai mulți acționari ai societății absorbante care dețin acțiuni pentru un procent minim din capitalul subscris trebuie să aibă dreptul de a solicita convocarea unei adunări generale a societății absorbante pentru a se pronunța asupra aprobării fuziunii; procentul minim nu poate fi stabilit la mai mult de 5 %. Cu toate acestea, statele membre pot să prevadă excluderea acțiunilor fără drept de vot din acest calcul.

         În sensul primului alineat litera (b), se aplică articolul 11 alineatele (2), (3) și (4).
   Articolul 9
   (1)   Organele de administrare sau de conducere ale fiecăreia dintre societățile comerciale care fuzionează întocmesc un raport scris detaliat explicând proiectul de fuziune și precizând fundamentul juridic și economic al proiectului, în special cu privire la rata de schimb a acțiunilor.
   Raportul respectiv descrie, de asemenea, orice dificultăți speciale de evaluare survenite.
   (2)   Organele de administrare sau de conducere ale fiecărei societăți comerciale implicate informează adunarea generală a societății lor, precum și organele de administrare sau de conducere ale celorlalte societăți implicate, pentru ca acestea să poată informa adunările generale ale societăților respective referitor la orice modificare substanțială a activelor și pasivelor intervenită între data întocmirii proiectului de fuziune și data adunărilor generale care urmează să decidă asupra proiectului de fuziune.
   (3)   Statele membre pot decide că, în cazul în care toți acționarii și deținătorii de alte titluri care conferă drept de vot ai fiecăreia dintre societățile implicate în fuziune au convenit în acest sens, raportul menționat la alineatul (1) și/sau informațiile menționate la alineatul (2) nu sunt necesare.
   Articolul 10
   (1)   Pentru fiecare dintre societățile care fuzionează, unul sau mai mulți experți, acționând în numele societăților care fuzionează, dar independent de acestea, desemnați sau agreați de către o autoritate administrativă sau judecătorească, analizează propunerea de fuziune și întocmesc un raport scris către acționari. Cu toate acestea, legislația unui stat membru poate să prevadă desemnarea unuia sau mai multor experți independenți pentru toate societățile care fuzionează, dacă desemnarea se face de către o autoritate judecătorească sau administrativă, la solicitarea comună a societăților respective. Experții în cauză pot să fie, în funcție de legislația fiecărui stat membru, persoane fizice sau juridice sau societăți.
   (2)   În raportul menționat la alineatul (1), experții trebuie să menționeze în fiecare caz dacă, în opinia lor, rata de schimb a acțiunilor este corectă și rezonabilă. Declarația lor trebuie cel puțin:

               (a)

               să indice metoda sau metodele utilizate pentru obținerea ratei propuse pentru schimbul de acțiuni;

               (b)

               să indice dacă metoda sau metodele respective sunt adecvate pentru cazul în speță, să menționeze valorile obținute prin utilizarea fiecăreia dintre aceste metode și să emită o opinie privind importanța relativă atribuită metodelor în cauză pentru obținerea valorii decise.

         Raportul descrie, de asemenea, orice dificultăți speciale de evaluare survenite.
   (3)   Fiecare expert are dreptul de a obține de la societățile care fuzionează toate informațiile și documentele relevante și să facă toate investigațiile necesare.
   (4)   În cazul în care toți acționarii și deținătorii de alte titluri care conferă drept de vot ai fiecăreia dintre societățile implicate în fuziune au convenit în acest sens, nu este necesară nici examinarea proiectului de fuziune și niciun raport de expertiză.
   Articolul 11
   (1)   Toți acționarii au dreptul de a consulta cel puțin următoarele documente la sediul social cu cel puțin o lună înainte de data adunării generale care urmează să se pronunțe asupra proiectului de fuziune:

               (a)

               proiectul de fuziune;

               (b)

               conturile și rapoartele anuale ale societăților care fuzionează pentru cele trei exerciții financiare anterioare;

               (c)

               după caz, o situație contabilă întocmită nu mai devreme de prima zi a celei de a treia luni anterioare datei proiectului de fuziune, dacă cele mai recente conturi anuale au fost întocmite pentru un exercițiu financiar încheiat cu mai mult de șase luni înainte de această dată;

               (d)

               după caz, rapoartele organelor de administrare sau de conducere ale societăților comerciale care fuzionează, prevăzute la articolul 9;

               (e)

               după caz, raportul menționat la articolul 10 alineatul (1).

         În sensul primului paragraf litera (c), nu este necesară o situație contabilă dacă societatea publică un raport financiar semestrial în conformitate cu articolul 5 din Directiva 2004/109/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 15 decembrie 2004 privind armonizarea obligațiilor de transparență în ceea ce privește informația referitoare la emitenții ale căror valori mobiliare sunt admise la tranzacționare pe o piață reglementată (11) și îl pune la dispoziția acționarilor, în conformitate cu prezentul alineat. În plus, statele membre pot decide că nu este necesară o situație contabilă în cazul în care toți acționarii și deținătorii de alte titluri care conferă drept de vot ai fiecăreia dintre societățile implicate în fuziune au convenit în acest sens.
   (2)   Declarația contabilă prevăzută la alineatul (1) primul paragraf litera (c) se întocmește în conformitate cu metodele și structura utilizate pentru ultimul bilanț anual.
   Cu toate acestea, legislația unui stat membru poate să prevadă că:

               (a)

               nu este necesar să se efectueze un nou inventar fizic;

               (b)

               evaluările înregistrate în ultimul bilanț sunt modificate doar pentru a reflecta intrările din registrele contabile; cu toate acestea, se ține cont de următoarele:

                           —

                           amortizări și provizioane interimare;

                           —

                           modificări semnificative ale valorii reale neînregistrate în registre.

         (3)   Fiecare acționar are dreptul să obțină, la cerere și gratuit, copii integrale, sau, dacă dorește, parțiale, ale documentelor prevăzute la alineatul (1).
   În cazul în care un acționar a fost de acord ca pentru comunicarea de informații societatea să utilizeze mijloace electronice, se pot trimite asemenea copii prin poșta electronică.
   (4)   O societate este exonerată de obligația de a pune la dispoziție la sediul său social documentele menționate la alineatul (1) dacă, pentru o perioadă continuă începând cu cel puțin o lună înainte de data fixată pentru adunarea generală care urmează să decidă cu privire la proiectul de fuziune și încheindu-se nu mai devreme de finalul adunării respective, le pune la dispoziție, pe pagina sa de Internet. Statele membre nu condiționează această exonerare de alte obligații sau restricții decât cele necesare pentru a asigura securitatea paginii de Internet și autenticitatea documentelor și pot impune astfel de obligații sau restricții numai în măsura în care acestea sunt proporționale cu realizarea obiectivelor respective.
   Alineatul (3) nu se aplică dacă pagina de Internet oferă acționarilor posibilitatea de a descărca și de a imprima documentele menționate la alineatul (1), pe durata întregii perioade menționate la primul paragraf din prezentul alineat. Totuși, în acest caz, statele membre pot solicita societății să pună aceste documente la dispoziția acționarilor spre consultare la sediul său social.
   Statele membre pot impune societăților comerciale să mențină informațiile pe propriile pagini de Internet pe o perioadă determinată ulterior adunării generale. Statele membre pot stabili consecințele unei întreruperi temporare a accesului la pagina de Internet, cauzate de factori tehnici sau de altă natură.
   Articolul 12
   Protecția drepturilor salariaților fiecăreia dintre societățile care fuzionează este reglementată în conformitate cu Directiva 2001/23/CE.
   Articolul 13
   (1)   Legislațiile statelor membre trebuie să prevadă un sistem adecvat de protecție a intereselor creditorilor societăților care fuzionează, ale căror creanțe sunt anterioare datei publicării proiectului de fuziune și nu sunt scadente la data publicării.
   (2)   În acest scop, legislațiile statelor membre prevăd cel puțin dreptul creditorilor în cauză de a obține garanții adecvate, dacă această protecție este impusă de situația financiară a societăților care fuzionează și dacă respectivii creditori nu dispun deja de astfel de garanții.
   Statele membre stabilesc condițiile pentru protecția prevăzută la alineatul (1) și la primul paragraf din prezentul alineat. În orice caz, statele membre se asigură că creditorii au posibilitatea să sesizeze autoritatea administrativă sau judiciară competentă pentru a obține garanțiile adecvate, cu condiția ca aceștia să poată dovedi, în mod credibil, că fuziunea pune în pericol satisfacerea creanțelor lor și că nu au obținut garanții adecvate din partea societății.
   (3)   Protecția în cauză poate fi diferită pentru creditorii societății absorbante și pentru cei ai societății absorbite.
   Articolul 14
   Fără a aduce atingere normelor privind exercitarea colectivă a drepturilor lor, articolul 13 se aplică deținătorilor de obligațiuni ale societăților care fuzionează, cu excepția cazului în care fuziunea a fost aprobată de o adunare a deținătorilor de obligațiuni, dacă legislația internă prevede o astfel de adunare, sau individual de către deținătorii de obligațiuni.
   Articolul 15
   Deținătorilor de titluri, altele decât acțiuni, care conferă drepturi speciale trebuie să li se acorde în cadrul societății absorbante drepturi cel puțin echivalente cu cele pe care le dețineau la societatea absorbită, cu excepția cazului în care modificarea drepturilor în cauză este aprobată de o adunare a deținătorilor de astfel de titluri, dacă legislația internă prevede o astfel de adunare, sau individual de către deținătorii de astfel de titluri sau a cazului în care deținătorii au dreptul de a obține răscumpărarea titlurilor lor de către societatea absorbantă.
   Articolul 16
   (1)   Dacă legislația unui stat membru nu prevede controlul preventiv judecătoresc sau administrativ al legalității fuziunilor sau dacă acest control nu se referă la toate actele juridice necesare pentru fuziune, procesele-verbale ale adunărilor generale care decid asupra fuziunii și, dacă este cazul, contractul de fuziune încheiat ca urmare a acestor adunări generale se întocmesc și se certifică în forma legală adecvată. În cazurile în care fuziunea nu trebuie aprobată de adunările generale ale tuturor societăților care fuzionează, proiectul de fuziune este întocmit și certificat în forma legală adecvată.
   (2)   Notarul sau autoritatea competentă să întocmească și să certifice documentul în forma legală adecvată trebuie să verifice și să ateste existența și legalitatea actelor și a formalităților impuse societății comerciale pentru care acționează notarul sau autoritatea competentă respectivă și ale proiectului de fuziune.
   Articolul 17
   Legislațiile statelor membre determină data de la care fuziunea produce efecte.
   Articolul 18
   (1)   O fuziune trebuie făcută publică în modul prevăzut de legislația fiecărui stat membru în conformitate cu articolul 3 din Directiva 2009/101/CE, pentru fiecare dintre societățile care fuzionează.
   (2)   Societatea absorbantă poate să îndeplinească ea însăși formalitățile de publicitate pentru societatea sau societățile absorbite.
   Articolul 19
   (1)   O fuziune are următoarele efecte ipso jure și simultan:

               (a)

               transferul, atât între societatea absorbită și societatea absorbantă, cât și în ceea ce privește terții, a tuturor activelor și pasivelor societății absorbite către societatea absorbantă;

               (b)

               acționarii societății absorbite devin acționari ai societății absorbante;

               (c)

               societatea absorbită încetează să mai existe.

         (2)   Nici o acțiune la societatea absorbantă nu este schimbată pentru o acțiune la societatea absorbită deținută:

               (a)

               de către societatea absorbantă, direct sau prin intermediul unei persoane acționând în nume propriu, dar în contul societății; sau

               (b)

               de către societatea absorbită, direct sau prin intermediul unei persoane acționând în nume propriu, dar în contul societății.

         (3)   Prevederea anterioară nu aduce atingere legislațiilor statelor membre care impun îndeplinirea de formalități speciale pentru ca transferul anumitor active, drepturi și obligații ale societății absorbite să fie opozabil terților. Societatea absorbantă poate îndeplini aceste formalități ea însăși; totuși, legislația statelor membre poate permite societății absorbite să continue îndeplinirea acestor formalități pentru o perioadă limitată care, cu excepția unor cazuri excepționale, nu poate fi stabilită la mai mult de șase luni de la data la care fuziunea produce efecte.
   Articolul 20
   Legislațiile statelor membre prevăd cel puțin norme care reglementează răspunderea civilă față de acționarii societății absorbite a membrilor organelor administrative sau de conducere ale societății în cauză pentru greșeli comise de membrii organismelor respective în pregătirea și realizarea fuziunii.
   Articolul 21
   Legislațiile statelor membre prevăd cel puțin norme care reglementează răspunderea civilă față de acționarii societății absorbite a experților însărcinați cu întocmirea, în contul societății în cauză, a raportului prevăzut la articolul 10 alineatul (1) pentru greșeli comise de experții respectivi în îndeplinirea misiunii lor.
   Articolul 22
   (1)   Legislațiile statelor membre pot adopta dispoziții privind nulitatea fuziunilor doar în conformitate cu următoarele condiții:

               (a)

               nulitatea trebuie pronunțată prin hotărâre judecătorească;

               (b)

               fuziunile care produc efecte în temeiul articolului 17 pot fi declarate nule doar dacă legalitatea lor nu a fost supusă controlului preventiv judecătoresc sau administrativ, dacă nu au fost întocmite sau certificate în forma legală adecvată sau dacă se arată că decizia adunării generale este nulă sau poate fi anulată în conformitate cu dreptul intern;

               (c)

               procedurile de anulare nu pot fi inițiate după expirarea unui termen de șase luni de la data la care fuziunea este opozabilă persoanei care invocă nulitatea sau dacă situația a fost rectificată;

               (d)

               dacă neregula care poate conduce la anularea unei fuziuni poate fi remediată, instanța competentă acordă societăților implicate un termen pentru rectificarea situației;

               (e)

               hotărârea de pronunțare a nulității fuziunii se publică în modul prevăzut de legislația fiecărui stat membru în conformitate cu articolul 3 din Directiva 2009/101/CE;

               (f)

               opoziția terților, dacă legislația unui stat membru prevede acest lucru, poate fi exprimată doar în termen de șase luni de la publicarea hotărârii în modul prevăzut în Directiva 2009/101/CE;

               (g)

               hotărârea care pronunță nulitatea fuziunii nu aduce atingere prin ea însăși valabilității obligațiilor în sarcina sau în beneficiul societății absorbante, angajate înainte de publicarea hotărârii și după data de la care fuziunea produce efecte;

               (h)

               societățile care au participat la fuziune poartă răspunderea comună și indivizibilă pentru obligațiile societății absorbante prevăzute la litera (g).

         (2)   Prin derogare de la alineatul (1) litera (a), legislația unui stat membru poate să prevadă pronunțarea nulității unei fuziuni de către o autoritate administrativă, dacă o astfel de decizie poate fi contestată în instanță. Litera (b) și literele (d)-(h) de la alineatul (1) se aplică prin analogie autorității administrative. Aceste proceduri de anulare nu pot fi inițiate după expirarea unui termen de șase luni de la data de la care fuziunea produce efecte.
   (3)   Nu se aduce atingere legislațiilor statelor membre privind nulitatea unei fuziuni pronunțată ca urmare a unei monitorizări, alta decât controlul preventiv judecătoresc sau administrativ al legalității.
   CAPITOLUL IV

      FUZIUNEA PRIN CONSTITUIREA UNEI NOI SOCIETĂȚI

   Articolul 23
   (1)   Articolele 5, 6 și 7 și articolele 9-22 din prezenta directivă se aplică, fără a aduce atingere articolelor 12 și 13 din Directiva 2009/101/CE, pentru fuziunea prin constituirea unei noi societăți. În acest scop, „societățile care fuzionează” și „societatea absorbită” înseamnă societățile care încetează să mai existe, iar „societatea absorbantă” înseamnă noua societate.
   Articolul 5 alineatul (2) litera (a) din prezenta directivă se aplică, de asemenea, noii societăți.
   (2)   Proiectul de fuziune și, dacă sunt conținute într-un document separat, actul constitutiv sau proiectul de act constitutiv și statutul sau proiectul de statut al noii societăți trebuie să fie aprobate de adunarea generală a fiecăreia dintre societățile care încetează să mai existe.
   CAPITOLUL V

      ABSORBȚIA UNEI SOCIETĂȚI DE CĂTRE O ALTĂ SOCIETATE CARE DEȚINE CEL PUȚIN 90 % DIN ACȚIUNILE SALE

   Articolul 24
   În ceea ce privește societățile aflate sub incidența legislațiilor interne, statele membre adoptă dispoziții privind operațiunea prin care una sau mai multe societăți sunt dizolvate fără a intra în lichidare și transferă toate activele și pasivele lor unei alte societăți care deține toate acțiunile lor sau alte titluri conferind drepturi de vot în adunarea generală. Aceste operațiuni sunt reglementate de dispozițiile din capitolul III. Cu toate acestea, statele membre nu impun cerințele stabilite la articolul 5 alineatul (2) literele (b), (c) și (d), articolele 9, 10, articolul 11 alineatul (1) literele (d) și (e), la articolul 19 alineatul (1) litera (b) și la articolele 20 și 21.
   Articolul 25
   Statele membre nu aplică articolul 7 pentru operațiunile menționate la articolul 24, dacă sunt îndeplinite următoarele condiții:

               (a)

               trebuie îndeplinite formalitățile de publicitate prevăzute la articolul 6 pentru fiecare societate implicată în operațiune cu cel puțin o lună înainte ca operațiunea să producă efecte;

               (b)

               cu cel puțin o lună înainte ca operațiunea să producă efecte, toți acționarii societății absorbante trebuie să aibă dreptul de a lua cunoștință de documentele prevăzute la articolul 11 alineatul (1) literele (a), (b) și (c) la sediul societății comerciale;

               (c)

               se aplică articolul 8 primul paragraf litera (c).

         În sensul prezentului articol primul paragraf litera (b), se aplică articolul 11 alineatele (2), (3) și (4).
   Articolul 26
   Statele membre pot să aplice articolele 24 și 25 pentru operațiunile prin care una sau mai multe societăți sunt dizolvate fără a intra în lichidare și transferă toate activele și pasivele lor unei alte societăți, dacă toate acțiunile și alte titluri menționate la articolul 24 ale societății sau societăților absorbite aparțin societății absorbante și/sau persoanelor care dețin acțiunile și titlurile respective în nume propriu, dar în contul societății absorbante.
   Articolul 27
   În cazul în care fuziunea prin absorbție este realizată de o societate comercială care deține 90 % sau mai mult, dar nu totalitatea acțiunilor sau a altor titluri care conferă drept de vot în adunările generale ale societății sau ale societăților absorbite, statele membre nu impun aprobarea fuziunii de către adunarea generală a societății absorbante, dacă sunt îndeplinite următoarele condiții:

               (a)

               trebuie îndeplinite formalitățile de publicitate prevăzute la articolul 6 pentru societatea absorbantă cu cel puțin o lună înainte de data stabilită pentru adunarea generală a societății sau a societăților absorbite care urmează să se pronunțe asupra proiectului de fuziune;

               (b)

               cu cel puțin o lună înainte de data menționată la litera (a), toți acționarii societății absorbante trebuie să aibă dreptul să consulte, la sediul societății, documentele specificate la articolul 11 alineatul (1) literele (a), (b) și, după caz, (c), (d) și (e);

               (c)

               se aplică articolul 8 primul paragraf litera (c).

         În sensul primului alineat litera (b), se aplică articolul 11 alineatele (2), (3) și (4).
   Articolul 28
   Statele membre nu impun cerințele stabilite la articolele 9, 10 și 11 în cazul unei fuziuni în sensul articolului 27, dacă sunt îndeplinite următoarele condiții:

               (a)

               acționarii minoritari ai societății absorbite își pot exercita dreptul ca acțiunile lor să fie achiziționate de societatea absorbantă;

               (b)

               dacă își exercită acest drept, ei trebuie să aibă dreptul de a obține în schimb contravaloarea acțiunilor lor;

               (c)

               în cazul unui dezacord asupra contravalorii acțiunilor, trebuie să fie posibilă stabilirea acesteia de către instanță sau de o autoritate administrativă desemnată în acest scop de statul membru.

         Un stat membru poate să nu aplice primul paragraf, în cazul în care legislația respectivului stat membru permite societății absorbante să ceară tuturor deținătorilor de titluri rămase ale societății sau societăților absorbite să îi vândă aceste titluri la un preț echitabil înainte de fuziune, fără vreo ofertă publică prealabilă.
   Articolul 29
   Statele membre pot să aplice articolele 27 și 28 pentru operațiunile prin care una sau mai multe societăți sunt dizolvate fără a intra în lichidare și transferă toate activele și pasivele lor unei alte societăți, dacă cel puțin 90 %, dar nu 100 %, din acțiunile și celelalte titluri prevăzute la articolul 27 ale societății sau societăților absorbite aparțin societății absorbante în cauză și/sau persoanelor care dețin acțiunile și titlurile respective în nume propriu, dar în contul societății absorbante.
   CAPITOLUL VI

      ALTE OPERAȚIUNI ASIMILATE FUZIUNII

   Articolul 30
   Dacă, în cazul uneia dintre operațiunile prevăzute la articolul 2, legislațiile statelor membre permit o plată în numerar de peste 10 %, au aplicare capitolele III și IV, precum și articolele 27, 28 și 29.
   Articolul 31
   Dacă legislația unui stat membru permite realizarea uneia dintre operațiunile prevăzute la articolele 2, 24 și 30 fără ca toate societățile care își transferă patrimoniul să înceteze să existe, au aplicare, după caz, capitolul III, cu excepția articolului 19 alineatul (1) litera (c), capitolul IV sau capitolul V.
   CAPITOLUL VII

      DISPOZIȚII FINALE

   Articolul 32
   Directiva 78/855/CEE, astfel cum a fost modificată prin actele menționate în anexa I partea A, se abrogă fără a aduce atingere obligațiilor statelor membre în ceea ce privește termenele de transpunere în dreptul intern a directivelor menționate în anexa I partea B.
   Trimiterile la directiva abrogată se interpretează ca trimiteri la prezenta directivă și se citesc în conformitate cu tabelul de corespondență din anexa II.
   Articolul 33
   Prezenta directivă intră în vigoare la 1 iulie 2011.
   Articolul 34
   Prezenta directivă se adresează statelor membre.

      Adoptată la Strasbourg, 5 aprilie 2011.

            Pentru Parlamentul European

            Președintele

         J. BUZEK

            Pentru Consiliu

            Președintele

         GYŐRI E.

      (1)  JO C 51, 17.2.2011, p. 36.

      (2)  Poziția Parlamentului European din 18 ianuarie 2011 (nepublicată încă în Jurnalul Oficial) și decizia Consiliului din 21 martie 2011.

      (3)  JO L 295, 20.10.1978, p. 36.

      (4)  A se vedea anexa I partea A.

      (5)  JO 2, 15.1.1962, p. 36/62.

      (6)  JO L 65, 14.3.1968, p. 8.

      (7)  JO L 26, 31.1.1977, p. 1.

      (8)  JO L 222, 14.8.1978, p. 11.

      (9)  JO L 82, 22.3.2001, p. 16.

      (10)  JO L 258, 1.10.2009, p. 11.

      (11)  JO L 390, 31.12.2004, p. 38.

      ANEXA I
      PARTEA A

         Directiva abrogată și lista modificărilor ulterioare

      (menționate la articolul 32)

                  Directiva 78/855/CEE a Consiliului
                  (JO L 295, 20.10.1978, p. 36)

                  Anexa I punctul III.C din Tratatul de aderare din 1979
                  (JO L 291, 19.11.1979, p. 89)

                  Anexa I punctul II litera (d) din Tratatul de aderare din 1985
                  (JO L 302, 15.11.1985, p. 157)

                  Anexa I punctul XI.A.3 din Tratatul de aderare din 1994
                  (JO C 241, 29.8.1994, p. 194)

                  Anexa II punctul 4.A.3 din Tratatul de aderare din 2003
                  (JO L 236, 23.9.2003, p. 338)

                  Directiva 2006/99/CE a Consiliului
                  (JO L 363, 20.12.2006, p. 137)

                  Numai în ceea ce privește trimiterea la Directiva 78/855/CEE de la articolul 1 și anexa, secțiunea A.3

                  Directiva 2007/63/CE a Parlamentului European și a Consiliului
                  (JO L 300, 17.11.2007, p. 47)

                  Numai articolul 2

                  Directiva 2009/109/CE a Parlamentului European și a Consiliului
                  (JO L 259, 2.10.2009, p. 14)

                  Numai articolul 2

            PARTEA B

         Termene de transpunere în dreptul intern

      (menționate la articolul 32)

                  Directiva

                  Termene de transpunere

                  78/855/CEE

                  13 octombrie 1981

                  2006/99/CE

                  1 ianuarie 2007

                  2007/63/CE

                  31 decembrie 2008

                  2009/109/CE

                  30 iunie 2011

      ANEXA II

         Tabel de corespondență

                  Directiva 78/855/CEE

                  Prezenta directivă

                  Articolul 1

                  Articolul 1

                  Articolele 2-4

                  Articolele 2-4

                  Articolele 5-22

                  Articolele 5-22

                  Articolul 23 alineatul (1)

                  Articolul 23 alineatul (1) primul paragraf

                  Articolul 23 alineatul (2)

                  Articolul 23 alineatul (1) al doilea paragraf

                  Articolul 23 alineatul (3)

                  Articolul 23 alineatul (2)

                  Articolele 24-29

                  Articolele 24-29

                  Articolele 30-31

                  Articolele 30-31

                  Articolul 32

                  —

                  —

                  Articolul 32

                  —

                  Articolul 33

                  Articolul 33

                  Articolul 34

                  —

                  Anexa I

                  —

                  Anexa II


title: Directiva Consiliului din 8 iunie 1970 privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la sistemul de direcție al autovehiculelor și al remorcilor acestora

text:
               13/Volumul 01

               RO

               Jurnalul Ofícial al Uniunii Europene

               76

         31970L0311

               L 133/10

               JURNALUL OFÍCIAL AL UNIUNII EUROPENE

      DIRECTIVA CONSILIULUI

   din 8 iunie 1970
   privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la sistemul de direcție al autovehiculelor și al remorcilor acestora
   (70/311/CEE)
   CONSILIUL COMUNITĂȚILOR EUROPENE,
   având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Economice Europene și, în special, articolul 100 al acestuia,
   având în vedere propunerea Comisiei,
   având în vedere avizul Adunării parlamentare (1),
   având în vedere avizul Comitetului Economic și Social (2),
   întrucât specificațiile tehnice pe care trebuie să le îndeplinească autovehiculele conform legislațiilor naționale se referă, inter alia, la sistemul de direcție;
   întrucât aceste specificații diferă de la un stat membru la altul; întrucât, prin urmare, este necesar ca toate statele membre să adopte aceleași specificații, fie în completarea normelor existente, fie în locul acestora, pentru a permite aplicarea în special a procedurii de omologare CEE de tip, care face obiectul Directivei Consiliului din 6 februarie 1970 privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la omologarea de tip a autovehiculelor și remorcilor acestora, pentru fiecare tip de vehicul (3),
   ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
   Articolul 1
   În sensul prezentei directive, prin „vehicul” se înțelege orice autovehicul destinat circulației rutiere, cu sau fără caroserie, care are cel puțin patru roți și o viteză maximă constructivă mai mare de 25 km/h, precum și remorcile acestuia, cu excepția vehiculelor care rulează pe șine, a tractoarelor și utilajelor agricole și a vehiculelor pentru lucrări publice.
   Articolul 2
   Statele membre nu pot refuza acordarea omologării CEE de tip sau a omologării naționale unui vehicul din motive legate de sistemul său de direcție, dacă acesta îndeplinește specificațiile prevăzute în anexă.
   Articolul 3
   Modificările necesare pentru adaptarea specificațiilor din anexă la progresul tehnic se adoptă în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 13 din Directiva Consiliului din 6 februarie 1970 privind omologarea de tip a autovehiculelor și a remorcilor acestora.
   Articolul 4
   (1)   Statele membre pun în aplicare dispozițiile referitoare la condițiile necesare aducerii la îndeplinire a prezentei directive în termen de 18 luni de la notificarea sa și informează de îndată Comisia cu privire la aceasta.
   (2)   Statele membre asigură comunicarea către Comisie a textelor principalelor dispoziții de drept intern pe care le adoptă în domeniul reglementat de prezenta directivă.
   Articolul 5
   Prezenta directivă se adresează statelor membre.

      Adoptată la Bruxelles, 8 iunie 1970

            Pentru Consiliu

            Președintele

         P. HARMEL

      (1)  JO C 160, 18.12.1969, p. 7.

      (2)  JO C 10, 27.1.1970, p. 18.

      (3)  JO L 42, 23.2.1970, p. 1.
   ANEXĂ
   1.   DEFINIȚII
   1.1.   Sistemul de direcție
   „Sistemul de direcție” reprezintă toate dispozitivele prevăzute pentru schimbarea direcției de deplasare a vehiculului.
   Sistemul de direcție conține, în principiu, următoarele:

               —

               mecanismul de direcție;

               —

               transmisia direcției;

               —

               roțile de direcție;

               —

               unde este cazul, dispozitivul special pentru producerea de energie suplimentară sau independentă.

         1.1.1.   Mecanismul de direcție
   „Mecanismul de direcție” reprezintă partea acționată direct de către conducător pentru conducerea vehiculului.
   1.1.2.   Transmisia direcției
   1.1.2.1.   La autovehicule, „transmisia direcției” reprezintă toate componentele dintre mecanismul de direcție și roțile de direcție, cu excepția dispozitivului special menționat la punctul 1.1.4. Transmisia direcției poate fi mecanică, hidraulică, pneumatică, electrică, sau o combinație a acestora.
   1.1.2.2.   La remorci, „transmisia direcției” reprezintă toate componentele care transmit roților de direcție forța necesară pentru modificarea direcției de deplasare a vehiculului.
   1.1.3.   Roțile de direcție
   „Roțile de direcție” reprezintă roțile a căror aliniere poate fi modificată direct sau indirect în funcție de cea a vehiculului pentru modificarea direcției de deplasare a vehiculului.
   1.1.4.   Dispozitivele speciale
   „Dispozitivele speciale” reprezintă acea parte a sistemului de direcție cu ajutorul căreia se produce energia suplimentară sau independentă. Producerea energiei suplimentare sau independente este posibilă cu orice sistem mecanic, hidraulic, pneumatic sau electric sau cu o combinație a acestora (de exemplu, o pompă de ulei, un compresor de aer, o baterie).
   1.2.   Tipuri diverse de sisteme de direcție
   În funcție de sursa de energie necesară pentru virarea roților de direcție, se disting următoarele tipuri de sisteme de direcție:

               1.2.1.1.

                  sistemul manual de direcție în care forța de acționare a direcției este asigurată doar de forța musculară a conducătorului auto;

               1.2.1.2.

                  sistemul asistat de direcție în care forța de acționare a direcției este asigurată atât de forța musculară a conducătorului auto, cât și de dispozitivul special menționat la punctul 1.1.4;

               1.2.1.3.

                  sistemul de servo-direcție în care forța de acționare a direcției este asigurată doar de către dispozitivul special menționat la punctul 1.1.4.

         1.3.   Efortul de acționare a direcției
   „Efortul de acționare a direcției” reprezintă forța exercitată de conducătorul auto asupra mecanismului de direcție pentru conducerea vehiculului.
   2.   DISPOZIȚII PRIVIND CONSTRUCȚIA, MONTAJUL ȘI VERIFICAREA
   2.1.   Dispoziție generală
   2.1.1.   Sistemul de direcție trebuie să asigure manevrarea ușoară și sigură a vehiculului; dacă este necesar, vehiculul trebuie să fie dotat cu direcție asistată.
   2.2.   Dispoziții detaliate
   2.2.1.   Mecanismul de direcție
   2.2.1.1.   Mecanismul de direcție trebuie să fie ușor de utilizat și acționat. Trebuie să fie proiectat astfel încât să permită virarea treptată. Direcția de mișcare a mecanismului de direcție trebuie să corespundă în mod clar schimbării dorite a direcției vehiculului.
   2.2.1.2.   Efortul de acționare a direcției necesar pentru a realiza o întoarcere circulară cu raza de 12 m, pornind din poziția în linie dreaptă, nu trebuie să depășească 25 de kilograme.
   În cazul dispozitivelor de direcție asistată, dacă alimentarea cu energie suplimentară nu mai funcționează, efortul de acționare a direcției necesar nu trebuie să depășească 60 de kilograme.
   2.2.1.3.   Pentru a verifica respectarea specificațiilor de la punctul 2.2.1.2 anterior, vehiculul trebuie să parcurgă un traseu în spirală la o viteză de 10 km/h, pornind din poziția în linie dreaptă. Se înregistrează efortul de acționare a direcției până în momentul când volanul ajunge în poziția corespunzătoare intrării vehiculului într-o întoarcere circulară cu raza de 12 m; efortul de conducere nu trebuie să depășească valorile prevăzute. Durata manevrei (timpul dintre momentul acționării inițiale a mecanismului de direcție și momentul când acesta ajunge în poziția în care se fac măsurătorile) nu trebuie să depășească patru secunde în situații normale și șase secunde în cazul în care alimentarea cu energie suplimentară nu mai funcționează. Trebuie să se realizeze o manevră de viraj la dreapta și una la stânga.
   Pentru încercare, vehiculul trebuie să fie încărcat la greutatea maximă admisă tehnic; presiunea pe pneuri și, de asemenea, distribuția greutății între osii trebuie să fie cele indicate de producător.
   2.2.2.   Transmisia direcției
   2.2.2.1.   Trebuie să fie posibilă direcționarea vehiculului și în cazul eșuării totale sau parțiale a componentelor hidraulice, pneumatice sau electrice ale transmisiei direcției.
   2.2.2.2.   Transmisia mecanică a direcției trebuie să fie proiectată astfel încât să îndeplinească toate condițiile de funcționare. Trebuie să fie ușor accesibilă pentru menținere și verificare.
   2.2.3.   Roțile de direcție

   2.2.3.1.   Roțile din spate nu trebuie să fie singurele roți de direcție. Această specificație nu se aplică la semiremorci.
   Autovehiculele ale căror roți din spate sunt și roți de direcție trebuie să fie testate astfel:
   2.2.3.2.1.   Conducătorul trebuie să poată ține roțile din spate în linie dreaptă, fără fie nevoie să efectueze o corecție anormală a direcției, pe un drum neted și orizontal, la o viteză de 80 km/h sau la viteza maximă constructivă, dacă aceasta este mai mică de 80 km/h.
   2.2.3.3.   Remorcile trebuie, de asemenea, să fie testate după metoda menționată la punctul 2.2.3.2.1, la o viteză de 80 km/h sau la viteza admisă tehnic, stabilită de producător, dacă aceasta din urmă este mai mică de 80 km/h în următoarele cazuri:

               —

               dacă remorca este dotată cu mai mult de o osie prevăzută cu roți de direcție;

               —

               dacă remorca este o semiremorcă dotată cu cel puțin o osie prevăzută cu roți de direcție (1).

         2.2.4.   Dispozitive speciale
   2.2.4.1.   Nu se admite sistemul de servo-direcție.
   2.2.4.2.   Dacă un sistem asistat de direcție nu dispune de propria sursă de energie auxiliară, acesta trebuie să conțină un rezervor de energie. Dacă sursa de energie folosită este aerul comprimat, rezervorul trebuie să fie protejat cu ajutorul unui ventil de reținere.
   2.2.4.3.   Trebuie să fie posibilă conducerea vehiculului, chiar dacă dispozitivele speciale nu mai funcționează.

      (1)  Conform corecturii din erata publicată în JO L 196, 3.9.1970.


title: Directiva 98/39/CE a Comisiei din 5 iunie 1998 de adaptare la progresul tehnic a Directivei 75/321/CEE a Consiliului privind mecanismul de direcție al tractoarelor agricole sau forestiere pe roțiText cu relevanță pentru SEE.

text:
Anunţ juridic important

|

31998L0039

Official Journal L 170 , 16/06/1998 P. 0015 - 0015 Ediţie specială în limba cehă Chapter 13 Volume 020 P. 310  - 310 Ediţie specială în limba estonă Chapter 13 Volume 020 P. 310  - 310 Ediţie specială în limba maghiară Chapter 13 Volume 020 P. 310  - 310 Ediţie specială în limba lituaniană Chapter 13 Volume 020 P. 310  - 310 Ediţie specială în limba letonă Chapter 13 Volume 020 P. 310  - 310 Ediţie specială în limba malteză Chapter 13 Volume 020 P. 310  - 310 Ediţie specială în limba polonă Chapter 13 Volume 020 P. 310  - 310 Ediţie specială în limba slovacă Chapter 13 Volume 020 P. 310  - 310 Ediţie specială în limba slovenă Chapter 13 Volume 020 P. 310  - 310

		19980605Directiva 98/39/CE a Comisieidin 5 iunie 1998de adaptare la progresul tehnic a Directivei 75/321/CEE a Consiliului privind mecanismul de direcție al tractoarelor agricole sau forestiere pe roți(Text cu relevanță pentru SEE)COMISIA COMUNITĂȚILOR EUROPENE,având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Europene,având în vedere Directiva 75/321/CEE a Consiliului din 20 mai 1975 de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mecanismul de direcție al tractoarelor agricole sau forestiere pe roți [1], astfel cum a fost modificată ultima dată prin Directiva 97/54/CE a Parlamentului European și a Consiliului [2], în special articolul 4,întrucât în prezent este oportun să se considere pana de motor ca o potențială cauză a nefuncționării dispozitivului special de asistență care ar putea determina blocarea direcției;întrucât, prin urmare, Directiva 75/321/CEE trebuie modificată în consecință;întrucât dispozițiile prezentei directive sunt conforme cu avizul Comitetului pentru adaptarea la progresul tehnic instituit prin Directiva 74/150/CEE a Consiliului [3], astfel cum a fost modificată ultima dată prin Directiva 97/54/CE,ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:Articolul 1La anexa la Directiva 75/321/CEE, prima teză de la punctul 2.2.4.1.2 se înlocuiește cu următorul text:"În cazul în care tractorul este echipat cu mecanisme de servodirecție, astfel cum sunt definite la punctul 1.2.1.3, și cu condiția ca aceste mecanisme să aibă o transmisie integral hidraulică, trebuie să fie posibilă, în cazul nefuncționării dispozitivului special sau al unei pene de motor, efectuarea celor două manevre descrise la punctul 2.2.1.3 utilizând un dispozitiv special auxiliar."Articolul 2(1) De la 1 mai 1999, statele membre nu pot:- refuza, pentru un tip de tractor, acordarea omologării CE de tip, eliberarea documentului menționat la articolul 10 alineatul (1) a treia liniuță din Directiva 74/150/CEE a Consiliului sau acordarea omologării naționale de tip și nici- interzice punerea în circulație a tractoarelor,în cazul în care aceste tractoare sunt conforme cu cerințele Directivei 75/321/CEE, astfel cum este modificată prin prezenta directivă.(2) De la 1 octombrie 1999, statele membre:- nu mai pot elibera documentul menționat la articolul 10 alineatul (1) a treia liniuță din Directiva 74/150/CEE pentru un tip de tractor care nu este conform cu cerințele Directivei 75/321/CEE, astfel cum a fost modificată prin prezenta directivă;- pot refuza acordarea omologării naționale de tip pentru un tip de tractor care nu este conform cu cerințele Directivei 75/321/CEE, astfel cum a fost modificată prin prezenta directivă.Articolul 3(1) Statele membre pun în aplicare actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive până la 30 aprilie 1999. Statele membre informează de îndată Comisia cu privire la aceasta.Atunci când statele membre adoptă aceste acte, ele cuprind o trimitere la prezenta directivă sau sunt însoțite de o asemenea trimitere la data publicării lor oficiale. Statele membre stabilesc modalitatea de efectuare a acestei trimiteri.(2) Comisiei îi sunt comunicate de statele membre textele principalelor dispoziții de drept intern pe care le adoptă în domeniul reglementat de prezenta directivă.Articolul 4Prezenta directivă intră în vigoare în a douăzecea zi de la data publicării în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene.Articolul 5Prezenta directivă se adresează statelor membre.Adoptată la Bruxelles, 5 iunie 1998.Pentru ComisieMartin BangemannMembru al Comisiei[1] JO L 147, 9.6.1975, p. 24.[2] JO L 277, 10.10.1997, p. 24.[3] JO L 84, 28.3.1974, p. 10.--------------------------------------------------


title: Directiva 2001/23/CE a Consiliului din 12 martie 2001 privind apropierea legislației statelor membre referitoare la menținerea drepturilor lucrătorilor în cazul transferului de întreprinderi, unități sau părți de întreprinderi sau unități

text:
               05/Volumul 06

               RO

               Jurnalul Ofícial al Uniunii Europene

               20

         32001L0023

               L 082/16

               JURNALUL OFÍCIAL AL UNIUNII EUROPENE

      DIRECTIVA 2001/23/CE A CONSILIULUI

   din 12 martie 2001
   privind apropierea legislației statelor membre referitoare la menținerea drepturilor lucrătorilor în cazul transferului de întreprinderi, unități sau părți de întreprinderi sau unități
   CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,
   având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Europene și, în special, articolul 94 al acestuia,
   având în vedere propunerea Comisiei,
   având în vedere avizul Parlamentului European (1),
   având în vedere avizul Comitetului Economic și Social (2),
   întrucât:

               (1)

               Directiva 77/187/CEE a Consiliului din 14 februarie 1977 privind apropierea legislației statelor membre referitoare la menținerea drepturilor lucrătorilor în cazul transferului de întreprinderi, unități sau părți de întreprinderi sau unități (3) a fost substanțial modificată (4). Prin urmare, această directivă trebuie codificată, din motive de claritate și raționalitate.

               (2)

               Evoluția economică atrage, la nivel național și la nivelul Comunității, schimbări în structura întreprinderilor, prin transferuri de întreprinderi, unități sau părți de întreprinderi sau de unități către alți angajatori ca rezultat al transferurilor sau fuziunilor.

               (3)

               Sunt necesare dispoziții pentru protecția lucrătorilor în cazul schimbării angajatorului, în special pentru a asigura că drepturile acestora sunt menținute.

               (4)

               Există încă diferențe între statele membre în privința măsurii în care sunt protejați lucrătorii în acest sens, iar aceste diferențe trebuie reduse.

               (5)

               Carta comunitară a drepturilor sociale fundamentale ale lucrătorilor, adoptată la 9 decembrie 1989 („Carta Socială”), enunță la punctele 7, 17 și 18, în special, că: „realizarea pieței interne trebuie să conducă la o îmbunătățire a condițiilor de viață și de muncă ale lucrătorilor din Comunitatea Europeană. Îmbunătățirea trebuie să cuprindă, acolo unde este necesar, dezvoltarea anumitor aspecte ale reglementărilor privind ocuparea forței de muncă, cum ar fi procedurile pentru concedierile colective și cele privind falimentele. Informarea, consultarea și participarea lucrătorilor trebuie dezvoltate, în conformitate cu modalitățile adecvate, având în vedere practicile în vigoare în diferitele state membre. Această informare, această consultare și această participare trebuie aplicate la timp, mai ales cu ocazia restructurărilor sau a fuziunilor întreprinderilor care afectează încadrarea în muncă a lucrătorilor”.

               (6)

               În 1977, Consiliul adoptă Directiva 77/187/CEE pentru promovarea armonizării legislațiilor naționale care garantează menținerea drepturilor lucrătorilor și care solicită cedenților și cesionarilor să informeze și să consulte reprezentanții lucrătorilor în timp util.

               (7)

               Directiva în cauză a fost ulterior modificată în funcție de impactul pieței interne, de tendințele legislațiilor statelor membre cu privire la salvarea întreprinderilor în caz de dificultăți economice, de jurisprudența Curții de Justiție a Comunităților Europene, de Directiva 75/129/CEE a Consiliului din 17 februarie 1975 privind apropierea legislațiilor statelor membre cu privire la concedierile colective (5) și de normele legislative deja în vigoare în majoritatea statelor membre.

               (8)

               Din considerente de securitate și transparență juridică, a fost necesară clarificarea noțiunii de transfer, în temeiul jurisprudenței Curții de Justiție. Această clarificare nu a modificat domeniul de aplicare a Directivei 77/187/CEE, astfel cum a fost interpretată de Curtea de Justiție.

               (9)

               Carta socială recunoaște importanța combaterii tuturor formelor de discriminare, în special pe motive de sex, culoare, rasă, opinii și credințe.

               (10)

               Prezenta directivă nu trebuie să aducă atingere obligațiilor statelor membre cu privire la termenele de transpunere a directivelor indicate în anexa I partea B, în care statele membre trebuie să se conformeze Directivei 77/187/CEE și actului care o modifică,

         ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
   CAPITOLUL I
   Domeniul de aplicare și definiții
   Articolul 1

               (1)

                           (a)

                           Prezenta directivă se aplică în cazul oricărui transfer al unei întreprinderi, unități sau al unei părți de întreprindere sau de unitate către un alt angajator, ca rezultat al unei cesiuni convenționale sau al unei fuziuni.

                           (b)

                           Sub rezerva literei (a) și a următoarelor dispoziții ale prezentului articol, se consideră transfer în sensul prezentei directive cel al unei unități care își menține identitatea, înțeleasă ca ansamblu organizat de mijloace, care are obiectivul de a desfășura o activitate economică, indiferent dacă acea activitate este centrală sau auxiliară.

                           (c)

                           Prezenta directivă se aplică în cazul întreprinderilor publice și private care exercită o activitate economică, indiferent dacă au sau nu scop lucrativ. O reorganizare administrativă a autorităților administrației publice sau transferul unor funcții administrative între autoritățile administrației publice nu reprezintă un transfer în sensul prezentei directive.

         (2)   Prezenta directivă se aplică dacă și în măsura în care întreprinderea, unitatea sau partea de întreprindere sau de unitate care urmează să fie transferată se situează în domeniul teritorial de aplicare a tratatului.
   (3)   Prezenta directivă nu se aplică în cazul navelor maritime.
   Articolul 2
   (1)   În sensul prezentei directive:

               (a)

               „cedent” reprezintă orice persoană fizică sau juridică care, printr-un transfer în sensul articolului 1 alineatul (1), își pierde calitatea de angajator în ceea ce privește întreprinderea, unitatea sau partea de întreprindere sau de unitate;

               (b)

               „cesionarul” reprezintă orice persoană fizică sau juridică care, printr-un transfer în sensul articolului 1 alineatul (1), dobândește calitatea de angajator în ceea ce privește întreprinderea, unitatea sau partea de întreprindere sau unitate;

               (c)

               „reprezentanții lucrătorilor” și alte expresii conexe desemnează reprezentanții lucrătorilor, prevăzuți de legislația sau practica statelor membre;

               (d)

               „lucrător” reprezintă orice persoană care, în statul membru respectiv, este protejată ca lucrător în cadrul legislației naționale privind ocuparea forței de muncă.

         (2)   Prezenta directivă nu aduce atingere dreptului național în ceea ce privește definirea contractului de muncă sau raporturile de muncă.
   Cu toate acestea, statele membre nu exclud din domeniul de aplicare a prezentei directive contractele de muncă sau raporturile de muncă numai:

               (a)

               din cauza numărului de ore de muncă efectuate sau care urmează să fie efectuate;

               (b)

               pentru că sunt raporturi de muncă reglementate de un contract de muncă cu durată determinată în sensul articolului 1 alineatul (1) din Directiva 91/383/CEE a Consiliului din 25 iunie 1991 de completare a măsurilor destinate să promoveze îmbunătățirea securității și sănătății la locul de muncă în cazul lucrătorilor care au un raport de muncă pe durată determinată sau un raport de muncă temporară (6); sau

               (c)

               pentru că sunt raporturi de muncă temporare în sensul articolului 1 alineatul (2) din Directiva 91/383/CEE, iar întreprinderea, unitatea sau partea de întreprindere sau de unitate transferată este sau face parte din întreprinderea de muncă temporară, care reprezintă angajatorul.

         CAPITOLUL II
   Menținerea drepturilor lucrătorilor
   Articolul 3
   (1)   Drepturile și obligațiile cedentului care decurg dintr-un contract de muncă sau un raport de muncă existent la data transferului, în cazul unui astfel de transfer, sunt transferate cesionarului.
   Statele membre pot prevedea ca, după data transferului, cedentul și cesionarul să fie responsabili, împreună și separat, de obligațiile care au decurs anterior datei transferului dintr-un contract de muncă sau dintr-un raport de muncă existent la data transferului.
   (2)   Statele membre pot adopta măsuri adecvate pentru a se asigura că cedentul notifică cesionarul cu privire la toate drepturile și obligațiile care îi vor fi transferate cesionarului în temeiul prezentului articol, în măsura în care aceste drepturi și obligații sunt sau ar fi trebui să fie cunoscute de către cedent la data transferului. În cazul în care cedentul nu îndeplinește această condiție de notificare a cesionarului asupra tuturor drepturilor și obligațiilor, aceasta nu afectează transferul unor astfel de drepturi sau obligații și drepturile salariaților în ceea ce privește cesionarul sau cedentul pentru acele drepturi sau obligații.
   (3)   După transfer, cesionarul menține condițiile de muncă convenite printr-o convenție colectivă, în aceleași condiții aplicabile cedentului în cadrul acelui acord, până la data rezilierii sau expirării convenției colective sau a intrării în vigoare sau a aplicării unei alte convenții colective.
   Statele membre pot limita perioada de menținere a condițiilor de muncă, sub rezerva ca această perioadă să nu fie mai mică de un an.

               (4)

                           (a)

                           Cu excepția cazului în care statele membre prevăd altfel, alineatele (1) și (3) nu se aplică drepturilor lucrătorilor la prestații pentru limită de vârstă, invaliditate sau de supraviețuitor, în cadrul unor sisteme suplimentare de pensii ale unor organizații profesionale sau confederative, existente în afara sistemelor legale de securitate socială ale statelor membre.

                           (b)

                           Chiar și atunci când statele membre nu prevăd, în conformitate cu litera (a), că alineatele (1) și (3) se aplică unor asemenea drepturi, statele membre adoptă măsurile necesare pentru a proteja interesele lucrătorilor și ale persoanelor care nu mai fac parte din afacerea cedentului la data transferului, cu privire la drepturile care îi îndreptățesc imediat sau în perspectivă să primească prestații de limită de vârstă, inclusiv prestațiile acordate supraviețuitorilor, în cadrul sistemelor suplimentare prevăzute la litera (a).

         Articolul 4
   (1)   Transferul unei întreprinderi, unități sau a unei părți din întreprindere sau unitate nu constituie în sine un motiv de concediere pentru cesionar sau cedent. Această dispoziție nu împiedică concedierile care pot interveni din motive economice, tehnice sau organizatorice și care implică schimbări în ceea ce privește ocuparea forței de muncă.
   Statele membre pot prevedea ca primul paragraf să nu se aplice unor anumite categorii de lucrători care nu se află sub incidența legislației sau practicii statelor membre în ceea ce privește protecția împotriva concedierii.
   (2)   Dacă contractul de muncă sau raportul de muncă încetează pentru că transferul implică o modificare substanțială a condițiilor de muncă, în detrimentul lucrătorului, angajatorul este considerat răspunzător pentru încetarea contractului de muncă sau a raportului de muncă.
   Articolul 5
   (1)   Cu excepția cazului în care statele membre prevăd altfel, articolele 3 și 4 nu se aplică în cazul transferului unei întreprinderi, unități sau al unei părți de întreprindere sau de unitate, în care cedentul face obiectul unei proceduri de faliment sau al altor proceduri asemănătoare de insolvabilitate, instituite în vederea lichidării bunurilor cedentului și care se află sub controlul unei autorități publice competente (care poate fi un judecător sindic autorizat de o autoritate competentă).
   (2)   În cazul în care articolele 3 și 4 se aplică unui transfer care se desfășoară în timpul unor proceduri de insolvabilitate instituite în legătură cu un cedent (indiferent dacă aceste proceduri au fost sau nu instituite în vederea lichidării bunurilor cedentului) și cu condiția ca aceste proceduri să se desfășoare sub supravegherea unei autorități publice competente (care poate fi un judecător sindic desemnat conform legislației naționale), un stat membru poate prevedea că:

               (a)

               sub rezerva articolului 3 alineatul (1), obligațiile cedentului care decurg din orice contract de muncă sau raport de muncă și plătibile înainte de transfer sau înainte de deschiderea procedurilor de insolvabilitate, nu sunt transferate cesionarului, cu condiția ca asemenea proceduri, conform legislației statului membru respectiv, să creeze un sistem de protecție cel puțin echivalent cu cel stabilit în situații reglementate de Directiva 80/987/CEE a Consiliului din 20 octombrie 1980 privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la protecția salariaților în cazul insolvabilității angajatorului (7), și, sau alternativ, că

               (b)

               cesionarul, cedentul sau persoana sau persoanele ce îndeplinesc funcțiile cedentului, pe de o parte, și reprezentanții salariaților, pe de altă parte, pot cădea de acord asupra unor schimbări ale condițiilor de muncă ale salariaților, în măsura în care legislația sau practica curentă permit acest lucru, astfel încât să se garanteze încadrarea în muncă a acestora, asigurând supraviețuirea întreprinderii, unității sau a părții de întreprindere sau de unitate.

         (3)   Un stat membru poate aplica alineatul (20) litera (b) pentru orice transfer, în cazul în care cedentul se află într-o criză economică gravă definită de legislația națională, cu condiția ca această situație să fie declarată de către o autoritate publică competentă și să fie deschisă controlului judiciar, cu condiția ca aceste dispoziții să fie deja în vigoare în legislația națională la 17 iulie 1998.
   Comisia prezintă un raport cu privire la efectele prezentei dispoziții înainte de 17 iulie 2003 și prezintă Consiliului propunerile care se impun.
   (4)   Statele membre iau măsuri adecvate pentru a preveni folosirea abuzivă a procedurilor de insolvabilitate care au drept scop privarea lucrătorilor de drepturile care rezultă din prezenta directivă.
   Articolul 6
   (1)   Dacă întreprinderea, unitatea sau partea de întreprindere sau de unitate își păstrează autonomia, statutul și funcția reprezentanților sau a reprezentării lucrătorilor afectați de transfer se mențin, în conformitate cu aceleași modalități și în aceleași condiții care existau înainte de data transferului în temeiul unei dispoziții legale, de reglementare și administrative sau al unui acord, dacă sunt întrunite condițiile necesare pentru constituirea reprezentării salariaților.
   Primul paragraf nu se aplică dacă, sub rezerva dispozițiilor legale, de reglementare și administrative sau a practicii din statele membre sau în termenii unui acord cu reprezentanții salariaților, condițiile necesare pentru noua desemnare în funcție a reprezentanților salariaților sau pentru constituirea din nou a reprezentării salariaților sunt îndeplinite.
   În cazul în care cedentul face obiectul unei proceduri de faliment sau al unei proceduri asemănătoare de insolvabilitate, instituite în vederea lichidării activelor cedentului și care se află sub controlul unei autorități publice competente (care poate fi un judecător sindic autorizat de o autoritate publică competentă), statele membre pot lua măsurile necesare pentru a se asigura că salariații transferați sunt reprezentați corespunzător, până la noua alegere sau desemnare a reprezentanților salariaților.
   Dacă întreprinderea, unitatea sau partea de întreprindere sau de unitate nu își păstrează autonomia, statele membre iau măsurile necesare pentru a se asigura că salariații transferați, care aveau reprezentanți și înaintea transferului, continuă să fie reprezentați adecvat în timpul perioadei necesare pentru constituirea din nou a reprezentării salariaților sau noua desemnare în funcție a reprezentanților salariaților, în conformitate cu legislația sau practica națională.
   (2)   Dacă mandatul reprezentanților salariaților afectați de transfer expiră ca rezultat al transferului, reprezentanții continuă să beneficieze de protecția asigurată prin acte cu putere de lege și acte administrative sau prin practica statelor membre.
   CAPITOLUL III
   Informarea și consultarea
   Articolul 7
   (1)   Cedentul și cesionarul trebuie să informeze reprezentanții salariaților respectivi, afectați de transfer, cu privire la:

               —

               data transferului sau data propusă pentru transfer;

               —

               motivele transferului;

               —

               consecințele juridice, economice și sociale ale transferului pentru lucrători;

               —

               măsurile preconizate cu privire la lucrători.

         Cedentul trebuie să ofere astfel de informații reprezentanților salariaților săi în timp util, înainte ca transferul să fie efectuat.
   Cesionarul trebuie să ofere astfel de informații reprezentanților salariaților săi în timp util și, în orice caz, înainte ca salariații săi să fie direct afectați de transfer, în ceea ce privește condițiile de muncă și de încadrare în muncă.
   (2)   În cazul în care cedentul sau cesionarul preconizează măsuri în privința salariaților lor, acesta se consultă cu reprezentanții salariaților săi în timp util, astfel încât să se ajungă la un acord.
   (3)   Statele membre ale căror acte cu putere de lege și acte administrative prevăd că reprezentanții salariaților pot recurge la o comisie de arbitraj pentru a obține o hotărâre în privința măsurilor care sunt luate cu privire la salariați, pot limita obligațiile prevăzute la alineatele (1) și (2) în cazurile în care transferul efectuat determină o modificare la nivelul unității care poate să producă dezavantaje serioase pentru un număr însemnat de salariați.
   Informarea și consultarea trebuie să se refere cel puțin la măsurile preconizate cu privire la salariați.
   Informarea și consultarea trebuie să aibă loc în timp util, înainte ca modificarea la nivel de unitate, la care s-a făcut referire la primul paragraf, să fie efectuată.
   (4)   Obligațiile prevăzute în prezentul articol se aplică indiferent dacă decizia care duce la transfer este luată de către angajator sau de o întreprindere ce controlează angajatorul.
   În cazul unor presupuse încălcări ale obligațiilor de informare și consultare prevăzute de prezenta directivă, argumentul fondat pe faptul că o asemenea încălcare a avut loc pentru că informarea nu a fost făcută de către întreprinderea care controlează angajatorul nu poate fi luat în considerare pentru a justifica o astfel de infracțiune.
   (5)   Statele membre pot limita obligațiile prevăzute la alineatele (1), (2) și (3) la întreprinderile și unitățile care, din punctul de vedere al numărului de salariați, îndeplinesc condițiile pentru alegerea sau numirea unui organism colegial care să reprezinte lucrătorii.
   (6)   Statele membre prevăd că, în cazul în care nu există reprezentanți ai salariaților într-o întreprindere sau într-o unitate, din motive independente de voința acestora, aceștia trebuie să fie informați în prealabil cu privire la:

               —

               data transferului sau data propusă pentru transfer;

               —

               motivul transferului;

               —

               consecințele juridice, economice și sociale ale transferului pentru salariați;

               —

               măsurile preconizate cu privire la lucrători.

         CAPITOLUL IV
   Dispoziții finale
   Articolul 8
   Prezenta directivă nu aduce atingere dreptului statelor membre de a aplica sau de a adopta acte cu putere de lege și acte administrative mai favorabile pentru salariați sau de a promova ori de a permite convenții colective sau acorduri încheiate între partenerii sociali mai favorabile salariaților.
   Articolul 9
   Statele membre introduc în ordinile lor juridice interne măsurile necesare pentru a permite tuturor salariaților și reprezentanților salariaților prin neaplicarea obligațiilor care decurg din prezenta directivă să își valorifice drepturile pe cale judecătorească, după ce au recurs, eventual, la alte autorități competente.
   Articolul 10
   Comisia prezintă Consiliului o analiză a efectelor dispozițiilor prezentei directive înainte de 17 iulie 2006. Comisia propune, de asemenea, orice modificare ce poate părea necesară.
   Articolul 11
   Statele membre comunică Comisiei textele actelor cu putere de lege și ale actelor administrative pe care le adoptă în domeniul reglementat de prezenta directivă.
   Articolul 12
   Directiva 77/187/CEE, modificată de directiva menționată în anexa I partea A, se abrogă, fără a aduce atingere obligațiilor statelor membre privind termenele de transpunere prevăzute în anexa I partea B.
   Trimiterile la directiva abrogată se interpretează ca trimiteri la prezenta directivă și se citesc în conformitate cu tabelul de corespondență din anexa II.
   Articolul 13
   Prezenta directivă intră în vigoare în a douăzecea zi după publicarea în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene.

   Articolul 14
   Prezenta directivă se adresează statelor membre.

      Adoptată la Bruxelles, 12 martie 2001.

            Pentru Consiliu

            Președintele

         B. RINGHOLM

      (1)  Aviz emis la 25 octombrie 2000 (nepublicat încă în Jurnalul Oficial).

      (2)  JO C 367, 20.12.2000, p. 21.

      (3)  JO L 61, 5.3.1977, p. 26.

      (4)  A se vedea anexa I partea A.

      (5)  JO L 48, 22.2.1975, p. 29, înlocuită de Directiva 98/59/CE (JO L 225, 12.8.1998, p. 16).

      (6)  JO L 206, 29.7.1991, p. 19.

      (7)  JO L 283, 20.10.1980, p. 23, directivă astfel cum a fost modificată ultima dată prin Actul de aderare din 1994.
   ANEXA I
   PARTEA A
   Directiva abrogată și directiva care o modifică

      (la care s-a făcut referire la articolul 12)

   Directiva 77/187/CEE a Consiliului (JO L 61, 5.3.1977, p. 26)
   Directiva 98/50/CE a Consiliului (JO L 201, 17.7.1998, p. 88)
   PARTEA B
   Lista termenelor de transpunere în legislația națională

      (la care s-a făcut referire la articolul 12)

               Directivă

               Data limită de transpunere

               77/187/CEE

               16 februarie 1979

               98/50/CE

               17 iulie 2001

         ANEXA II
   TABEL DE CORESPONDENȚĂ

               Directiva 77/187/CEE

               Prezenta directivă

               Articolul 1

               Articolul 1

               Articolul 2

               Articolul 2

               Articolul 3

               Articolul 3

               Articolul 4

               Articolul 4

               Articolul 4a

               Articolul 5

               Articolul 5

               Articolul 6

               Articolul 6

               Articolul 7

               Articolul 7

               Articolul 8

               Articolul 7a

               Articolul 9

               Articolul 7b

               Articolul 10

               Articolul 8

               Articolul 11

               -

               Articolul 12

               -

               Articolul 13

               -

               Articolul 14

               -

               ANEXA I

               -

               ANEXA II