title: Directiva 2009/44/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 6 mai 2009 de modificare a Directivei 98/26/CE privind caracterul definitiv al decontării în sistemele de plăți și de decontare a titlurilor de valoare și a Directivei 2002/47/CE privind contractele de garanție financiară în ceea ce privește sistemele legate și creanțele private (Text cu relevanță pentru SEE)

text:
               10.6.2009

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               L 146/37

      DIRECTIVA 2009/44/CE A PARLAMENTULUI EUROPEAN ȘI A CONSILIULUI

   din 6 mai 2009
   de modificare a Directivei 98/26/CE privind caracterul definitiv al decontării în sistemele de plăți și de decontare a titlurilor de valoare și a Directivei 2002/47/CE privind contractele de garanție financiară în ceea ce privește sistemele legate și creanțele private
   (Text cu relevanță pentru SEE)
   PARLAMENTUL EUROPEAN ȘI CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,
   având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Europene, în special articolul 95,
   având în vedere propunerea Comisiei,
   având în vedere avizul Băncii Centrale Europene (1),
   având în vedere avizul Comitetului Economic și Social European (2),
   hotărând în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 251 din tratat (3),
   întrucât:

               (1)

               Directiva 98/26/CE a Parlamentului European și a Consiliului (4) a instituit un sistem în temeiul căruia caracterul definitiv al ordinelor de transfer și al compensării, precum și caracterul executoriu al garanțiilor suplimentare se asigură atât pentru participanții naționali, cât și pentru cei străini în cadrul sistemelor de plată și de decontare a titlurilor de valoare.

               (2)

               Concluzia raportului de evaluare al Comisiei din 7 aprilie 2006 referitor la Directiva 98/26/CE privind caracterul definitiv al decontării, a fost că Directiva 98/26/CE funcționează, în general, bine. Acest raport a subliniat faptul că ar putea fi în curs o serie de modificări importante la sistemele de plată și de decontare a titlurilor de valoare și, de asemenea, indica faptul că este necesar, într-o oarecare măsură, să se clarifice și să se simplifice Directiva 98/26/CE.

               (3)

               Principala modificare constă însă în numărul din ce în ce mai mare de legături dintre sisteme care funcționau aproape exclusiv la nivel național și în mod independent, în momentul redactării Directivei 98/26/CE. Această modificare reprezintă unul din rezultatele Directivei 2004/39/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 21 aprilie 2004 privind piețele instrumentelor financiare (5), și ale Codului european de conduită privind serviciile post-tranzacționare. În vederea adaptării la aceste evoluții, ar trebui clarificat conceptul de sistem interoperabil, precum și responsabilitatea operatorilor de sistem.

               (4)

               Directiva 2002/47/CE a Parlamentului European și a Consiliului (6) a creat un cadru juridic comunitar uniform pentru utilizarea transfrontalieră a garanției financiare, eliminând astfel majoritatea cerințelor de formă impuse în mod tradițional contractelor de garanție financiară.

               (5)

               Banca Centrală Europeană a decis să adauge creanțele private la categoriile eligibile de garanții pentru operațiunile de credit ale Eurosistemului cu începere de la 1 ianuarie 2007. Pentru maximizarea impactului economic al utilizării creanțelor private, Banca Centrală Europeană a recomandat extinderea domeniului de aplicare a Directivei 2002/47/CE. Raportul de evaluare al Comisiei din 20 decembrie 2006 referitor la Directiva 2002/47/CE privind contractele de garanție financiară, elaborat de Comisie, a abordat acest aspect și a subscris la avizul Băncii Centrale Europene. Utilizarea creanțelor private va conduce la creșterea rezervei de garanții disponibile. În plus, o mai mare armonizare în domeniul sistemelor de plată și de decontare a titlurilor de valoare ar contribui și mai mult la crearea unor condiții egale pentru instituțiile de credit din toate statele membre. În cazul în care s-ar facilita utilizarea creanțelor private ca garanții, ar beneficia de avantaje și consumatorii și debitorii, întrucât utilizarea creanțelor private ca garanții ar putea conduce în ultimă instanță la intensificarea concurenței și la îmbunătățirea disponibilității creditelor.

               (6)

               Pentru a facilita utilizarea creanțelor private este important să se elimine sau să se interzică orice norme administrative, cum ar fi obligativitatea notificării și înregistrării, care ar face ca cesionările creanțelor private să fie impracticabile. În mod similar, pentru a nu compromite poziția beneficiarilor de garanții, debitorii ar trebui să poată renunța, în mod legal, la drepturile de compensare față de creditori. Același raționament ar trebui să se aplice necesității de a introduce posibilitatea ca debitorul să renunțe la drepturile care îi revin în temeiul normelor privind secretul bancar, întrucât, în caz contrar beneficiarul garanției ar putea avea informații insuficiente pentru a evalua în mod corespunzător valoarea creanțelor private care stau la baza contractului. Dispozițiile respective nu ar trebui să aducă atingere Directivei 2008/48/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 aprilie 2008 privind contractele de credit pentru consumatori (7).

               (7)

               Statele membre nu au recurs la posibilitatea prevăzută la articolul 4 alineatul (3) din Directiva 2002/47/CE de a renunța la dreptul beneficiarului de a-și însuși garanția financiară. Prin urmare, dispoziția respectivă ar trebui eliminată.

               (8)

               Prin urmare, Directivele 98/26/CE și 2002/47/CE ar trebui modificate în consecință.

               (9)

               În conformitate cu punctul 34 din Acordul interinstituțional privind o mai bună legiferare (8), statele membre sunt încurajate să elaboreze, pentru ele și în interesul Comunității, propriile tabele care să ilustreze, în măsura în care este posibil, corespondența dintre prezenta directivă și măsurile de transpunere și să le facă publice,

         ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
   Articolul 1
   Modificări ale Directivei 98/26/CE
   Directiva 98/26/CE se modifică după cum urmează:

               1.

               Considerentul 8 se elimină.

               2.

               Se introduce următorul considerent:

                           „(14a)

                           Întrucât autoritățile naționale competente și/sau cele de supraveghere ar trebui să asigure faptul că operatorii sistemelor care instituie sistemele interoperabile au convenit, în măsura posibilului, asupra unor norme comune privind momentul intrării în sistemele interoperabile. Autoritățile naționale competente și/sau cele de supraveghere ar trebui să se asigure că normele privind momentul intrării într-un sistem interoperabil sunt coordonate, în măsura posibilităților și a necesității, pentru a evita astfel incertitudinea juridică în cazul unei deficiențe a unui sistem participant.”

               3.

               Se introduce următorul considerent:

                           „(22a)

                           Întrucât în cazul sistemelor interoperabile, lipsa de coordonare cu privire la stabilirea normelor aplicabile privind momentul intrării și al irevocabilității poate expune participanții la un sistem sau chiar însuși operatorul de sistem efectelor de răsfrângere ale unei deficiențe dintr-un alt sistem. Pentru a limita riscul sistemic, este de dorit să se asigure că operatorii de sistem ai sistemelor interoperabile coordonează normele privind momentul intrării și al irevocabilității în sistemele pe care le operează.”

               4.

               Articolul 1 se modifică după cum urmează:

                           (a)

                           la litera (a), cuvântul „ecu” se înlocuiește cu cuvântul „euro”;

                           (b)

                           la litera (c), a doua liniuță se înlocuiește cu următorul text:

                                       „—

                                       operațiunile efectuate de băncile centrale ale statelor membre sau de Banca Centrală Europeană în cadrul atribuțiilor lor de bănci centrale.”

               5.

               Articolul 2 se modifică după cum urmează:

                           (a)

                           litera (a) se modifică după cum urmează:

                                       (i)

                                       prima liniuță se înlocuiește cu următorul text:

                                                   „—

                                                   între trei sau mai mulți participanți, în afară de operatorul de sistem al sistemului respectiv, un potențial agent de decontare, un potențial partener central, o potențială casă de compensație sau chiar un potențial participant indirect, cu norme comune și sisteme standardizate pentru compensarea, prin intermediul sau nu al unui partener central, sau executarea ordinelor de transfer între participanți;”;

                                       (ii)

                                       se adaugă următorul paragraf:
                                       „Un acord încheiat între sisteme interoperabile nu constituie un sistem.”;

                           (b)

                           la litera (b), prima și a doua liniuță se înlocuiesc cu următorul text:

                                       „—

                                       o instituție de credit, astfel cum a fost definită la articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2006/48/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 14 iunie 2006 privind inițierea și exercitarea activității instituțiilor de credit (reformare) (9), inclusiv instituțiile enumerate la articolul 2 din directiva respectivă;

                                       —

                                       o întreprindere de investiții, astfel cum a fost definită la articolul 4 alineatul (1) punctul (1) din Directiva 2004/39/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 21 aprilie 2004 privind piețele instrumentelor financiare (reformare) (10), exclusiv instituțiile menționate la articolul 2 alineatul (1) din directiva respectivă;

                           (c)

                           litera (f) se modifică după cum urmează:

                                       (i)

                                       primul paragraf se înlocuiește cu următorul text:

                                                   „(f)

                                                   «participant»› înseamnă o instituție, un partener central, un agent de decontare, o casă de compensație sau un operator de sistem.”;

                                       (ii)

                                       al treilea paragraf se înlocuiește cu următorul text:
                                       „Un stat membru poate decide ca, în sensul prezentei directive, un participant indirect să fie considerat ca participant, dacă acest lucru se justifică din motive de risc sistemic. Faptul că un participant indirect este considerat participant din motive de risc sistemic nu limitează responsabilitatea participantului prin intermediul căruia participantul indirect trece ordinele de transfer prin sistem.”;

                           (d)

                           litera (g) se înlocuiește cu următorul text:

                                       „(g)

                                       «participant indirect» înseamnă o instituție, un partener central, un agent de decontare, o casă de compensație sau un operator de sistem care are o relație contractuală cu un participant la sistem care execută ordinele de transfer și care îi permite participantului indirect să treacă ordinele de transfer prin sistem, cu condiția ca participantul indirect să fie cunoscut operatorului de sistem;”;

                           (e)

                           litera (h) se înlocuiește cu următorul text:

                                       „(h)

                                       «titluri de valoare» înseamnă toate instrumentele la care se face referire în secțiunea C din anexa I la Directiva 2004/39/CE;”;

                           (f)

                           la litera (i), prima liniuță se înlocuiește cu următorul text:

                                       „–

                                       orice instrucțiune, dată de un participant, de plasare a unei sume de bani la dispoziția unui destinatar, efectuată prin înregistrarea în registrele unei instituții de credit, ale unei bănci centrale, ale unui partener central sau ale unui agent de decontare, precum și orice instrucțiune care are ca efect asumarea sau executarea unei obligații de plată, astfel cum este definită prin normele de funcționare a sistemului; sau”;

                           (g)

                           litera (l) se înlocuiește cu următorul text:

                                       „(l)

                                       «cont de decontare» înseamnă un cont deschis la o bancă centrală, la un agent de decontare sau la un partener central, utilizat pentru deținerea fondurilor și/sau a titlurilor de valoare și pentru decontarea tranzacțiilor dintre participanții la sistem;”;

                           (h)

                           litera (m) se înlocuiește cu următorul text:

                                       „(m)

                                       «garanții suplimentare» înseamnă toate elementele de activ executabile, inclusiv, fără restricții, garanțiile financiare menționate la articolul 1 alineatul (4) litera (a) din Directiva 2002/47/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 6 iunie 2002 privind contractele de garanție financiară (11), constituite sub forma unui gaj (inclusiv banii dați ca și gaj), o răscumpărare sau un acord similar ori sub altă formă, cu scopul de a proteja drepturile și obligațiile ce pot apărea în legătură cu participarea la un sistem sau care se constituie la băncile centrale ale statelor membre sau la Banca Centrală Europeană;

                           (i)

                           se adaugă următoarele litere:

                                       „(n)

                                       «ziua lucrătoare» include serviciile de decontare din timpul zilei și din timpul nopții și cuprinde toate evenimentele survenite în timpul unui ciclu de activitate a unui sistem;

                                       (o)

                                       «sisteme interoperabile» înseamnă două sau mai multe sisteme ai căror operatori de sistem au încheiat între ei un acord care implică executarea intersistemică a ordinelor de transfer;

                                       (p)

                                       «operator de sistem» înseamnă entitatea sau entitățile responsabile din punct de vedere juridic cu funcționarea unui sistem. Un operator de sistem poate acționa și ca agent de decontare, partener central sau casă de compensație.”

               6.

               Articolul 3 se modifică după cum urmează:

                           (a)

                           alineatul (1) se înlocuiește cu următorul text:
                           „(1)   Ordinele de transfer și compensarea produc efecte legale și sunt opozabile terților chiar și în cazul procedurii de faliment aplicate unui participant, cu condiția ca ordinele de transfer să fi fost introduse în sistem înainte de momentul declanșării procedurii de faliment, definite în conformitate cu articolul 6 alineatul (1). Aceasta se aplică chiar și în cazul procedurii de faliment aplicate unui participant (la sistemul în cauză sau la un sistem interoperabil) sau operatorului de sistem al unui sistem interoperabil care nu este participant.
                           În cazul în care ordinele de transfer sunt introduse în sistem ulterior declanșării procedurii de faliment și sunt executate, astfel cum este stabilit prin normele sistemului, în cursul zilei lucrătoare în care a fost declanșată procedura, ele au caracter executoriu și sunt obligatorii pentru terți numai în cazul în care operatorul de sistem poate dovedi că, la momentul la care respectivele ordine de transfer au devenit irevocabile, nici nu a știut și nici nu ar fi trebuit să știe că a fost declanșată această procedură.”;

                           (b)

                           se adaugă următorul alineat:
                           „(4)   În cazul sistemelor interoperabile, fiecare sistem stabilește, conform propriilor norme, momentul intrării în sistemul său, în așa fel încât să garanteze în măsura în care este posibil că normele tuturor sistemelor interoperabile în cauză sunt coordonate în această privință. În cazul în care nu există dispoziții prevăzute expres în normele tuturor sistemelor care fac parte din sistemele interoperabile în cauză, normele unui sistem cu privire la momentul intrării nu sunt afectate de niciuna din normele celorlalte sisteme cu care acesta este interoperabil.”

               7.

               Articolul 4 se înlocuiește cu următorul text:
               „Articolul 4
               Statele membre pot dispune ca declanșarea procedurii de faliment aplicate unui participant sau unui operator de sistem al unui sistem interoperabil să nu împiedice utilizarea fondurilor sau a titlurilor de valoare disponibile în contul de decontare al respectivului participant pentru acoperirea obligațiilor acestuia față de sistem sau față de un sistem interoperabil, în ziua lucrătoare în care s-a declanșat procedura de faliment. Statele membre pot dispune ca facilitatea de credit a unui astfel de participant aferentă sistemului să fie utilizată, pe baza garanțiilor suplimentare existente și disponibile, pentru executarea obligațiilor participantului respectiv față de sistem sau față de un sistem interoperabil.”

               8.

               La articolul 5 se adaugă următorul paragraf:
               „În cazul sistemelor interoperabile, fiecare sistem stabilește, conform propriilor norme, momentul irevocabilității în așa fel încât să garanteze, în măsura în care este posibil că normele tuturor sistemelor interoperabile în cauză sunt coordonate în această privință. În cazul în care nu există dispoziții prevăzute expres în normele tuturor sistemelor participante la sistemele interoperabile, normele unui sistem cu privire la momentul irevocabilității nu sunt afectate de niciuna din normele celorlalte sisteme cu care acesta este operabil.”

               9.

               Articolul 7 se înlocuiește cu următorul text:
               „Articolul 7
               Procedura de faliment nu are efecte retroactive asupra acelor drepturi și obligații ale unui participant care apar ca rezultat al participării sale sau în legătură cu participarea sa la sistem înainte de momentul declanșării procedurii definite la articolul 6 alineatul (1). Această dispoziție se aplică, printre altele, și în ceea ce privește drepturile și obligațiile unui participant la un sistem interoperabil sau ale unui operator de sistem al unui sistem interoperabil care nu este participant.”

               10.

               Articolul 9 se înlocuiește cu următorul text:
               „Articolul 9
               (1)   Drepturile unui operator de sistem sau ale unui participant asupra garanțiilor suplimentare care îi sunt furnizate în legătură cu un sistem sau cu orice sistem interoperabil și drepturile băncilor centrale ale statelor membre sau ale Băncii Centrale Europene asupra garanțiilor suplimentare care le sunt furnizate nu sunt afectate de declanșarea procedurii de faliment împotriva:

                           (a)

                           participantului (la sistemul în cauză sau la un sistem interoperabil);

                           (b)

                           operatorului de sistem al unui sistem interoperabil care nu este participant;

                           (c)

                           unui partener al băncilor centrale ale statelor membre sau al Băncii Centrale Europene; sau

                           (d)

                           oricărui terț care a constituit garanțiile suplimentare.

                     Garanțiile suplimentare pot fi executate pentru onorarea acestor drepturi.
               (2)   În cazul în care titlurile de valoare (inclusiv drepturile asupra titlurilor de valoare) sunt constituite ca garanții suplimentare la participanți, la operatorii de sistem și/sau la băncile centrale ale statelor membre sau ale Băncii Centrale Europene, potrivit descrierii de la alineatul (1), iar dreptul acestora (sau cel al oricărui mandatar, agent sau terț care acționează în numele lor) legat de titlurile de valoare este înregistrat legal într-un registru, un cont sau sistem de depozit centralizat care se află într-un stat membru, stabilirea drepturilor unor astfel de entități în calitatea lor de deținători de garanții suplimentare aferente titlurilor de valoare este reglementată de legea acelui stat membru.”

               11.

               Articolul 10 se înlocuiește cu următorul text:
               „Articolul 10
               (1)   Statele membre precizează sistemele și operatorii de sistem ai acestora care urmează a face parte din sfera de aplicare a prezentei directive, transmit o notificare Comisiei în acest sens și informează Comisia cu privire la autoritățile pe care le-au ales în conformitate cu articolul 6 alineatul (2).
               Operatorul de sistem indică statului membru a cărui lege este aplicabilă care sunt participanții la sistem, inclusiv eventualii participanți indirecți, precum și orice modificare în legătură cu aceștia.
               În plus față de indicațiile prevăzute în al doilea paragraf, statele membre pot impune necesitatea supravegherii sau autorizării sistemelor aflate sub jurisdicția lor.
               O instituție furnizează, la cererea oricărei persoane care are un interes legitim, informații cu privire la sistemele la care participă și cu privire la principalele norme de funcționare a sistemelor respective.
               (2)   Un sistem desemnat înaintea intrării în vigoare a dispozițiilor naționale de punere în aplicare a Directivei 2009/44/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 6 mai 2009 de modificare a Directivei 98/26/CE privind caracterul definitiv al decontării în sistemele de plăți și de decontare a titlurilor de valoare și a Directivei 2002/47/CE privind contractele de garanție financiară în ceea ce privește sistemele legate și creanțele private (12) continuă să fie desemnat în sensul prezentei directive.
               Un ordin de transfer care a fost introdus în sistem înainte de intrarea în vigoare a dispozițiilor naționale de punere în aplicare a Directivei 2009/44/CE, dar care este decontat ulterior, se consideră a fi un ordin de transfer în sensul prezentei directive.

         Articolul 2
   Modificări ale Directivei 2002/47/CE
   Directiva 2002/47/CE se modifică după cum urmează:

               1.

               Considerentul 9 se înlocuiește cu următorul text:

                           „(9)

                           Pentru a limita sarcina administrativă a părților care utilizează garanțiile financiare în domeniul reglementat de prezenta directivă, singura cerință de validitate privind părțile care poate fi impusă prin legislația națională în ceea ce privește garanțiile financiare ar trebui să fie ca garanția financiară să fie sub controlul beneficiarului garanției sau al unei persoane acționând în numele acestuia, fără a exclude tehnicile de garantare care permit celui care o constituie să substituie garanția sau să retragă garanția excedentară. Prezenta directivă nu ar trebui să interzică statelor membre să solicite transmiterea unei creanțe private prin includerea acesteia într-o listă de creanțe.”

               2.

               Considerentul 20 se înlocuiește cu următorul text:

                           „(20)

                           Prezenta directivă nu aduce atingere punerii în aplicare sau efectelor condițiilor contractuale ale instrumentelor financiare sau creanțelor private constituite ca garanție, precum drepturile, obligațiile sau alte condiții incluse în condițiile de emisiune ale acestor instrumente, sau orice alte drepturi, obligații sau condiții aplicabile raporturilor dintre emitenții și deținătorii de astfel de instrumente sau dintre debitorii și creditorii unor astfel de creanțe private.”

               3.

               Se adaugă considerentul următor:

                           „(23)

                           Prezenta directivă nu aduce atingere drepturilor statelor membre de a impune norme pentru a asigura eficacitatea contractelor de garanție financiară în raport cu terții în ceea ce privește creanțele private.”

               4.

               Articolul 1 se modifică după cum urmează:

                           (a)

                           alineatul (2) litera (b) se înlocuiește cu următorul text:

                                       „(b)

                                       o bancă centrală, Banca Centrală Europeană, Banca de Decontări Internaționale, o bancă de dezvoltare multilaterală în sensul anexei VI partea 1 secțiunea 4 la Directiva 2006/48/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 14 iunie 2006 privind inițierea și exercitarea activității instituțiilor de credit (reformare) (13), Fondul Monetar Internațional și Banca Europeană de Investiții;

                           (b)

                           la alineatul (2) litera (c), punctele (i)-(iv) se înlocuiesc cu următorul text:

                                       „(i)

                                       o instituție de credit conform astfel cum este definită la articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2006/48/CE, inclusiv instituțiile prevăzute la articolul 2 din respectiva directivă;

                                       (ii)

                                       o întreprindere de investiții astfel cum este definită la articolul 4 alineatul (1) punctul (1) din Directiva 2004/39/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 21 aprilie 2004 privind piețele instrumentelor financiare (14);

                                       (iii)

                                       o instituție financiară astfel cum este definită la articolul 4 alineatul (5) din Directiva 2006/48/CE;

                                       (iv)

                                       o întreprindere de asigurări astfel cum este definită la articolul 1 litera (a) din Directiva 92/49/CEE a Consiliului din 18 iunie 1992 de coordonare a actelor cu putere de lege și actelor administrative privind asigurarea generală directă, alta decât asigurarea de viață (a treia directivă privind «asigurarea generală») (15) și o întreprindere de asigurare de viață conform definiției de la articolul 1 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2002/83/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 5 noiembrie 2002 privind asigurarea de viață (16);

                           (c)

                           alineatul (4) litera (a) se înlocuiește cu următorul text:

                                       „(a)

                                       Garanția financiară pusă la dispoziție trebuie să fie constituită din numerar, din instrumente financiare sau din creanțe private;”;

                           (d)

                           la alineatul (4) se adaugă următoarea literă:

                                       „(c)

                                       Statele membre pot exclude din domeniul de aplicare al prezentei directive creanțele private în care debitorul este un consumator astfel cum a fost definit la articolul 3 litera (a) din Directiva 2008/48/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 aprilie 2008 privind contractele de credit pentru consumatori (17) sau o microîntreprindere sau o întreprindere mică astfel cum a fost definită la articolul 1 și la articolul 2 alineatele (2) și (3) din Anexa la Recomandarea Comisiei 2003/361/CE din 6 mai 2003 privind definirea microîntreprinderilor și a întreprinderilor mici și mijlocii (18) cu excepția cazului în care beneficiarul garanției sau furnizorul garanției unor astfel de creanțe private este una dintre instituțiile menționate la articolul 1 și la articolul 2 litera (b) din prezenta directivă.

                           (e)

                           alineatul (5) se modifică după cum urmează:

                                       (i)

                                       la al doilea paragraf se adaugă următoarea teză:
                                       „Pentru creanțele private, includerea într-o listă de creanțe furnizată în scris sau într-un mod echivalent din punct de vedere juridic beneficiarului garanției este suficientă pentru a identifica creanța privată și pentru a dovedi furnizarea creanței private ca garanție financiară între părți.”;

                                       (ii)

                                       după al doilea paragraf se introduce următorul paragraf:
                                       „Fără a aduce atingere celui de-al doilea paragraf, statele membre pot prevedea că includerea într-o listă de creanțe furnizată în scris sau într-un mod echivalent din punct de vedere juridic beneficiarului garanției este de asemenea suficientă pentru a identifica creanța privată și pentru dovedi furnizarea creanței ca garanție financiară pentru debitor și/sau pentru terți.”

               5.

               Articolul 2 se modifică după cum urmează:

                           (a)

                           alineatul (1) se modifică după cum urmează:

                                       (i)

                                       literele (b) și (c) se înlocuiesc cu următorul text:

                                                   „(b)

                                                   «contract de garanție financiară cu transfer de proprietate» înseamnă un contract, inclusiv contractele de report, în temeiul căruia cel care constituie garanția transmite beneficiarului acesteia proprietatea deplină sau drepturile depline asupra garanției financiare, în scopul de a garanta sau de a asigura în alt mod executarea obligațiilor financiare garantate;

                                                   (c)

                                                   «contract de garanție financiară fără transfer de proprietate» înseamnă un contract în temeiul căruia cel care constituie garanția pune la dispoziția beneficiarului garanția financiară, păstrând proprietatea deplină sau restrânsă, sau drepturi depline asupra garanției financiare la momentul constituirii acesteia;”;

                                       (ii)

                                       se adaugă următoarea literă:

                                                   „(o)

                                                   «creanțe private» înseamnă creanțe pecuniare care decurg dintr-un acord prin care o instituție de credit, în sensul definiției de la articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2006/48/CE, inclusiv instituțiile prevăzute la articolul 2 din directiva menționată anterior, acordă un credit sub formă de împrumut.”;

                           (b)

                           la alineatul (2), a doua teză se înlocuiește cu următorul text:
                           „Garanția financiară menționată prin prezenta directivă se consideră pusă la dispoziție chiar dacă furnizorul acesteia beneficiază de dreptul de a substitui, de dreptul de a retrage în favoarea sa surplusul de bani sau de instrumente financiare sau, în cazul creanțelor private, de dreptul de a percepe încasările care provin din acestea până la noi precizări.”

               6.

               Articolul 3 se modifică după cum urmează:

                           (a)

                           la alineatul (1) se adaugă următoarele paragrafe:
                           „Fără a aduce atingere articolului 1 alineatul (5), atunci când furnizează drept garanții financiare creanțe private, statele membre nu condiționează constituirea, valabilitatea, încheierea, prioritatea, opozabilitatea sau admisibilitatea ca mijloc de probă a unor astfel de garanții financiare de îndeplinirea vreunei formalități, cum ar fi înregistrarea sau notificarea ex ante a debitorului creanței private furnizate ca garanție. Cu toate acestea, statele membre pot solicita îndeplinirea unei formalități, cum ar fi înregistrarea sau notificarea pentru scopuri legate de încheierea, prioritatea, opozabilitatea sau admisibilitatea față de un debitor și/sau față de părțile terțe.
                           Până la 30 iunie 2014, Comisia prezintă un raport Parlamentului European și Consiliului cu privire la caracterul adecvat al dispozițiilor din prezentul alineat.”;

                           (b)

                           se introduce următorul alineat:
                           „(3)   Fără a aduce atingere Directivei 93/13/CEE din 5 aprilie 1993 privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii (19) și dispozițiilor naționale privind condițiile contractuale neloaiale, statele membre se asigură că debitorii creanțelor private pot renunța, în mod legal, în scris sau într-un mod echivalent din punct de vedere juridic, la:

                                       (i)

                                       drepturile de compensare față de creditorii creanței private și față de persoanele cărora creditorii le-au cesionat, gajat sau mobilizat în alt mod creanța privată ca garanție; și

                                       (ii)

                                       drepturile care le revin în temeiul normelor privind secretul bancar care în caz contrar ar împiedica sau ar limita posibilitatea creditorului creanței private să furnizeze informații cu privire la creanță sau la debitor în scopul utilizării creanței private ca garanție.

               7.

               Articolul 4 se modifică după cum urmează:

                           (a)

                           la alineatul (1) se adaugă următoarea literă:

                                       „(c)

                                       creanțele private, prin vânzare sau prin însușire, fie prin compensarea valorii lor cu valoarea obligațiilor financiare garantate, fie prin reținerea creanțelor private respective drept plată a acestor obligații.”;

                           (b)

                           la alineatul (2), litera (b) se înlocuiește cu următorul text:

                                       „(b)

                                       părțile au convenit, prin contractul de garanție financiară fără transfer de proprietate, cu privire la evaluarea instrumentelor financiare și a creanțelor private.”;

                           (c)

                           alineatul (3) se elimină.

               8.

               La articolul 5 se adaugă următorul alineat:
               „(6)   Prezentul articol nu se aplică creanțelor private.”

               9.

               După articolul 9 se introduce următorul articol:
               „Articolul 9a
               Directiva 2008/48/CE
               Dispozițiile prezentei directive nu aduc atingere Directivei 2008/48/CE.”

         Articolul 3
   Transpunerea
   (1)   Statele membre adoptă și publică până la 30 decembrie 2010, actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive. Statele membre informează de îndată Comisia cu privire la aceasta.
   Statele membre aplică măsurile respective de la 30 iunie 2011.
   Atunci când statele membre adoptă aceste măsuri, ele conțin o trimitere la prezenta directivă sau sunt însoțite de o asemenea trimitere la data publicării lor oficiale. Statele membre stabilesc modalitatea de efectuare a acestei trimiteri.
   (2)   Comisiei îi sunt comunicate de către statele membre textele principalelor dispoziții de drept intern pe care le adoptă în domeniul reglementat de prezenta directivă.
   Articolul 4
   Intrarea în vigoare
   Prezenta directivă intră în vigoare în a douăzecea zi de la data publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.
   Articolul 5
   Destinatari
   Prezenta directivă se adresează statelor membre.

      Adoptată la Strasbourg, 6 mai 2009.

            Pentru Parlamentul European

            Președintele

         H.-G. PÖTTERING

            Pentru Consiliu

            Președintele

         J. KOHOUT

      (1)  JO C 216, 23.8.2008, p. 1.

      (2)  Avizul din 3 decembrie 2008 (nepublicat încă în Jurnalul Oficial).

      (3)  Avizul Parlamentului European din 18 decembrie 2008 (nepublicat încă în Jurnalul Oficial) și Decizia Consiliului din 27 aprilie 2009.

      (4)  JO L 166, 11.6.1998, p. 45.

      (5)  JO L 145, 30.4.2004, p. 1.

      (6)  JO L 168, 27.6.2002, p. 43.

      (7)  JO L 133, 22.5.2008, p. 66.

      (8)  JO C 321, 31.12.2003, p. 1.

      (9)  JO L 177, 30.6.2006, p. 1.

      (10)  JO L 145, 30.4.2004, p. 1.”;

      (11)  JO L 168, 27.6.2002, p. 43.”;

      (12)  JO L 146, 10.6.2009, p. 37.”

      (13)  JO L 177, 30.6.2006, p. 1.”;

      (14)  JO L 145, 30.4.2004, p. 1.

      (15)  JO L 228, 11.8.1992, p. 1.

      (16)  JO L 345, 19.12.2002, p. 1.”;

      (17)  JO L 133, 22.5.2008, p. 66.

      (18)  JO L 124, 20.5.2003, p. 36.”;

      (19)  JO L 95, 21.4.1993, p. 29.”


title: Directiva Comisiei din 26 octombrie 1990 de modificare a Directivei 78/663/CEE a Consiliului de stabilire a criteriilor specifice de puritate pentru emulsificatori, stabilizatori, agenți de îngroșare și agenți de coagulare pentru utilizarea în produse alimentare

text:
               13/Volumul 10

               RO

               Jurnalul Ofícial al Uniunii Europene

               27

         31990L0612

               L 326/58

               JURNALUL OFÍCIAL AL UNIUNII EUROPENE

      DIRECTIVA COMISIEI

   din 26 octombrie 1990
   de modificare a Directivei 78/663/CEE a Consiliului de stabilire a criteriilor specifice de puritate pentru emulsificatori, stabilizatori, agenți de îngroșare și agenți de coagulare pentru utilizarea în produse alimentare
   (90/612/CEE)
   COMISIA COMUNITĂȚILOR EUROPENE,
   având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Economice Europene,
   având în vedere Directiva 89/107/CEE a Consiliului din 21 decembrie 1988 de apropiere a legislațiilor statelor membre privind aditivii alimentari autorizați pentru utilizare în produsele alimentare destinate consumului uman (1), în special articolul 3 alineatul (3),
   întrucât este necesar să fie luate în considerare specificațiile revizuite din Codex Alimentarius privind substanțele E407 și E466, să se autorizeze tehnici noi de producere a substanței E473 și să se facă o distincție între substanța E407 descrisă în anexa la Directiva 78/663/CEE a Consiliului (2), astfel cum a fost modificată prin Directiva 82/504/CEE (3), și produse similare nereglementate de anexa respectivă;
   întrucât în conformitate cu articolul 6 din Directiva 89/107/CEE, Comitetul științific pentru alimentație umană a fost consultat în legătură cu prevederile susceptibile de a afecta sănătatea publică;
   întrucât măsurile stabilite de prezenta directivă sunt în conformitate cu avizul Comitetului permanent pentru produse alimentare,
   ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
   Articolul 1
   Anexa la Directiva 78/663/CEE se modifică în conformitate cu anexa la prezenta directivă.
   Articolul 2
   Statele membre pun în aplicare actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive în termen de cel mult 12 luni de la data notificării prezentei directive. Statele membre informează de îndată Comisia cu privire la aceasta.
   Atunci când statele membre adoptă aceste acte, ele cuprind o trimitere la prezenta directivă sau sunt însoțite de o asemenea trimitere la data publicării lor oficiale. Statele membre stabilesc modalitatea de efectuare a acestei trimiteri.
   Articolul 3
   Prezenta directivă se adresează statelor membre.

      Adoptată la Bruxelles, 26 octombrie 1990.

            Pentru Comisie

         Martin BANGEMANN

            Vicepreședinte

      (1)  JO L 40, 11.2.1989, p. 27.

      (2)  JO L 223, 14.8.1978, p. 7.

      (3)  JO L 230, 5.8.1982, p. 35.
   ANEXĂ

               1.

               La substanța E 407 — Caragenan, punctul referitor la cenușa insolubilă în acid sulfuric 1 % v/v se înlocuiește cu următorul text:

                           „cenușă insolubilă în acid (insolubilă în acid clorhidric 10 % v/v)

                           cel mult 1 % substanță uscată

                           substanță insolubilă în acid (insolubilă în acid clorhidric 1 % v/v)

                           cel mult 2 % substanță uscată.”

               2.

               La substanța E 466 — Carboximetilceluloză, punctul referitor la masa moleculară se înlocuiește cu următorul text:
               „mai mare decât aproximativ 17 000 (grad de polimerizare de aproximativ 100)”.

               3.

               La substanța E 473 – Sucroesteri:

                           (a)

                           ultima teză de la punctul referitor la descrierea chimică se înlocuiește cu următoarea teză:
                           „Pentru prepararea acestora nu se pot utiliza solvenți organici, cu excepția dimetilsulfoxidei, dimetilformamidei, acetatului de etil, izopropanolului și izobutanolului.”;

                           (b)

                           sub punctul referitor la cenușa sulfatată, se adaugă următorul punct:

                                       „conținut de dimetilsulfoxidă

                                       cel mult 2 mg/kg”;

                           (c)

                           sub punctul referitor la conținutul de metanol, se adaugă următorul punct:

                                       „conținut de izobutanol

                                       cel mult 10 mg/kg.”


title: Directiva 2005/14/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 mai 2005 de modificare a directivelor 72/166/CEE, 84/5/CEE, 88/357/CEE și 90/232/CEE și a Directivei 2000/26/CE a Parlamentului European și a Consiliului privind asigurarea de răspundere civilă autoText cu relevanță pentru SEE.

text:
               06/Volumul 07

               RO

               Jurnalul Ofícial al Uniunii Europene

               212

         32005L0014

               L 149/14

               JURNALUL OFÍCIAL AL UNIUNII EUROPENE

      DIRECTIVA 2005/14/CE A PARLAMENTULUI EUROPEAN ȘI A CONSILIULUI

   din 11 mai 2005
   de modificare a directivelor 72/166/CEE, 84/5/CEE, 88/357/CEE și 90/232/CEE și a Directivei 2000/26/CE a Parlamentului European și a Consiliului privind asigurarea de răspundere civilă auto
   (Text cu relevanță pentru SEE)
   PARLAMENTUL EUROPEAN ȘI CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,
   având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Europene, în special articolul 47 alineatul (2) prima și a treia teză, articolul 55 și articolul 95 alineatul (1),
   având în vedere propunerea Comisiei (1),
   având în vedere avizul Comitetului Economic și Social European (2),
   hotărând în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 251 din tratat (3),
   întrucât:

               (1)

               Asigurarea de răspundere civilă pentru circulația autovehiculelor (asigurarea auto) are o importanță deosebită pentru cetățenii europeni, fie că sunt asigurați sau victime ale unui accident. Aceasta prezintă, de asemenea, o importanță deosebită în cazul întreprinderilor de asigurare, deoarece reprezintă o mare parte a contractelor de asigurare generală încheiate în Comunitate. De asemenea, asigurarea auto are un impact asupra liberei circulații a persoanelor și a vehiculelor. Întărirea și consolidarea pieței unice a asigurărilor în ceea ce privește asigurarea auto ar trebui, în consecință, să reprezinte un obiectiv fundamental al acțiunii comunitare în domeniul serviciilor financiare.

               (2)

               S-au realizat deja progrese importante în această direcție prin Directiva 72/166/CEE a Consiliului din 24 aprilie 1972 privind apropierea legislațiilor statelor membre cu privire la asigurarea de răspundere civilă auto și introducerea obligației de asigurare a acestei răspunderi (4), a doua Directivă 84/5/CEE a Consiliului din 30 decembrie 1983 privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la asigurarea de răspundere civilă pentru pagubele produse de autovehicule (5), a treia Directivă 90/232/CEE a Consiliului din 14 mai 1990 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la asigurarea de răspundere civilă pentru pagubele produse de autovehicule (6) și Directiva 2000/26/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 mai 2000 privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la asigurarea de răspundere civilă auto (a patra directivă privind asigurarea auto) (7).

               (3)

               Este necesar ca sistemul comunitar al asigurării auto să fie actualizat și îmbunătățit. Această nevoie a fost confirmată prin consultarea sectorului în cauză, a consumatorilor și a asociațiilor victimelor.

               (4)

               Pentru evitarea oricărei erori de interpretare a dispozițiilor Directivei 72/166/CEE și pentru facilitarea obținerii unei sume asigurate pentru vehiculele care au o plăcuță de înmatriculare temporară, definiția teritoriului pe care vehiculul staționează în mod obișnuit ar trebui să se refere la teritoriul statului din care vehiculul are o plăcuță de înmatriculare, fie că aceasta este permanentă sau temporară.

               (5)

               În conformitate cu Directiva 72/166/CEE, se consideră că vehiculele care au o plăcuță de înmatriculare falsă sau ilegală au locul obișnuit de staționare pe teritoriul statului membru care a emis plăcuța originală. Această normă obligă adesea birourile naționale de asigurare să se ocupe de consecințele economice ale accidentelor care nu au nici o legătură cu statul membru în care sunt situate. Fără modificarea criteriului general conform căruia plăcuța de înmatriculare stabilește teritoriul de staționare obișnuit al unui vehicul, ar trebui prevăzută o dispoziție specială în cazul accidentelor cauzate de un vehicul care nu are plăcuță de înmatriculare sau care are o plăcuță care nu mai corespunde vehiculului în cauză. În acest caz și numai pentru soluționarea cererii de despăgubire, teritoriul obișnuit de staționare a vehiculului ar trebui considerat teritoriul pe care a avut loc accidentul.

               (6)

               Pentru facilitarea interpretării și aplicării expresiei „control prin sondaj” utilizată de Directiva 72/166/CEE, ar trebui precizată dispoziția corespunzătoare. Interzicerea controlului sistematic al asigurării autovehiculelor ar trebui să se aplice atât în cazul vehiculelor care își au locul obișnuit de staționare pe teritoriul altui stat membru, cât și în cazul vehiculelor care staționează în mod obișnuit pe teritoriul unei țări terțe, dar care provin de pe teritoriul unui alt stat membru. Pot fi autorizate numai controalele nesistematice, care nu au un caracter discriminatoriu și care sunt efectuate în cadrul unui control care nu vizează în mod exclusiv să verifice dacă vehiculul este asigurat.

               (7)

               Articolul 4 litera (a) din Directiva 72/166/CEE permite fiecărui stat membru derogarea de la obligația generală de asigurare în ceea ce privește vehiculele care aparțin anumitor persoane fizice sau juridice, publice sau private. În cazul unui accident cauzat de aceste vehicule, statul membru care prevede această derogare trebuie să desemneze o autoritate sau un organism responsabil cu despăgubirea victimelor accidentelor cauzate într-un alt stat membru. Pentru a garanta că sunt despăgubite corespunzător nu numai victimele accidentelor cauzate de aceste vehicule în străinătate, ci și victimele accidentelor care au avut loc în statul membru în care vehiculul staționează în mod obișnuit, fie că acestea au sau nu reședința pe teritoriul acestui stat membru, ar trebui modificat articolul menționat anterior. Mai mult, statele membre ar trebui să asigure comunicarea către Comisie a listei persoanelor exonerate de obligația asigurării și a autorităților sau organismelor responsabile cu despăgubirea victimelor accidentelor cauzate de aceste vehicule, în vederea publicării sale.

               (8)

               Articolul 4 litera (b) din Directiva 72/166/CEE permite fiecărui stat membru derogarea de la obligația generală de asigurare în ceea ce privește anumite tipuri de vehicule sau anumite vehicule care au o plăcuță specială. În acest caz, celelalte state membre au dreptul de a solicita, la intrarea vehiculului pe teritoriul lor, o carte verde valabilă sau un contract de asigurare la frontieră pentru a garanta despăgubirea victimelor accidentelor cauzate de aceste vehicule pe teritoriul lor. Cu toate acestea, deoarece eliminarea controalelor la frontierele din interiorul Comunității implică imposibilitatea de a verifica dacă vehiculele care trec frontierele sunt asigurate, despăgubirea victimelor accidentelor cauzate în străinătate nu mai poate fi garantată. Mai mult, ar trebui, de asemenea, să se asigure despăgubirea corespunzătoare a victimelor accidentelor cauzate de aceste vehicule nu numai în străinătate, ci și în statul membru în care vehiculul staționează în mod obișnuit. În acest scop, statele membre ar trebui să trateze în același mod victimele accidentelor cauzate de aceste vehicule și victimele accidentelor cauzate de vehicule neasigurate. În conformitate cu Directiva 84/5/CEE, despăgubirea victimelor accidentelor cauzate de un vehicul neasigurat ar trebui efectuată de organismul de despăgubire din statul membru în care a avut loc accidentul. Atunci când organismul de despăgubire intervine în favoarea victimelor unui accident cauzat de un vehicul care beneficiază de derogare, acesta ar trebui să își poată invoca dreptul față de organismul statului membru în care vehiculul staționează în mod obișnuit. După cinci ani de la data intrării în vigoare a prezentei directive, Comisia ar trebui, după caz, ținând seama de experiența aplicării acestei derogări, să prezinte propuneri pentru înlocuirea sau abrogarea sa. Dispoziția corespunzătoare a Directivei 2000/26/CE ar trebui, de asemenea, să se elimine.

               (9)

               Pentru precizarea domeniului de aplicare al directivelor privind asigurarea auto în conformitate cu articolul 299 din tratat, trimiterea la teritoriul neeuropean al statelor membre prevăzută la articolul 6 și articolul 7 alineatul (1) din Directiva 72/166/CEE ar trebui să se elimine.

               (10)

               Obligația statelor membre de a garanta ca suma asigurată să nu fie mai mică decât anumite valori minime constituie un element major pentru protecția victimelor. Sumele minime prevăzute de Directiva 84/5/CEE ar trebui nu numai ajustate în funcție de inflație, ci și majorate în termeni reali pentru a întări protecția victimelor. Suma minimă asigurată în cazul vătămărilor corporale ar trebui calculată astfel încât să despăgubească integral și echitabil toate victimele care au suferit răni foarte grave, ținând seama în același timp de frecvența scăzută a accidentelor care implică victime multiple și de numărul scăzut de accidente în care mai multe victime suferă de răni foarte grave în cursul aceluiași accident. Suma minimă asigurată de 1 milion de EUR pentru o victimă sau de 5 milioane de EUR pentru o cerere de despăgubire, indiferent de numărul victimelor, reprezintă o sumă rezonabilă și adecvată. Pentru facilitarea introducerii acestor sume minime, ar trebui stabilită o perioadă de tranziție de cinci ani de la data punerii în aplicare a prezentei directive. În decursul celor treizeci de luni de la data punerii în aplicare, statele membre ar trebui să majoreze sumele minime astfel încât să atingă cel puțin jumătate din nivelurile prevăzute.

               (11)

               Pentru a evita erodarea sumei minime asigurate, ar trebui introdusă o clauză de revizuire periodică, utilizând ca bază indicele european al prețurilor la consum (IEPC) publicat de Eurostat, în conformitate cu Regulamentul (CE) nr. 2494/95 al Consiliului din 23 octombrie 1995 privind indicii armonizați ai prețurilor de consum (8). Este necesar să se stabilească normele procedurale privind această revizuire.

               (12)

               Directiva 84/5/CEE care permite statelor membre, pentru evitarea fraudelor, să limiteze sau să excludă intervenția organismului de despăgubire în cazul daunelor materiale cauzate de un vehicul neidentificat poate împiedica despăgubirea legitimă a victimelor în anumite cazuri. Opțiunea de a limita sau de a exclude despăgubirea pe motivul că vehiculul nu este identificat nu ar trebui să se aplice atunci când organismul de despăgubire a plătit despăgubiri pentru vătămări corporale semnificative în cazul oricărei victime a aceluiași accident în care au fost cauzate daune materiale. Statele membre pot prevedea impunerea în cazul victimei daunelor materiale a unui exces al cărui nivel maxim să fie egal cu limita stabilită de directiva menționată. Condițiile în care vătămările corporale sunt considerate importante ar trebui stabilite în conformitate cu legislația sau actele administrative ale statului membru în care a avut loc accidentul. Pentru stabilirea acestor condiții, statul membru poate ține seama, inter alia, de situația în care leziunile au necesitat sau nu îngrijiri medicale spitalicești.

               (13)

               În prezent, o opțiune prevăzută de Directiva 84/5/CEE permite statelor membre să autorizeze, până la un anumit plafon, un exces de care ar fi responsabilă victima în cazul daunelor materiale cauzate de un vehicul neasigurat. Această opțiune reduce în mod nejustificat protecția oferită victimelor și stabilește o discriminare față de victimele altor accidente. În consecință, aceasta nu ar mai trebui permisă.

               (14)

               A doua Directivă 88/357/CEE a Consiliului din 22 iunie 1988 de coordonare a actelor cu putere de lege și a actelor administrative privind asigurarea generală directă, de stabilire a dispozițiilor destinate să faciliteze exercitarea efectivă a libertății de a presta servicii (9), ar trebui modificată pentru a permite sucursalelor întreprinderilor de asigurare să devină reprezentanți ai acestor întreprinderi în domeniul asigurării auto, așa cum este deja cazul pentru alte tipuri de asigurări.

               (15)

               Extinderea asigurării la toți pasagerii din vehicul reprezintă un rezultat remarcabil al legislației existente. Acest obiectiv ar fi compromis, dacă legislația internă sau o clauză contractuală dintr-o poliță de asigurare ar exclude din asigurare pasagerii, deoarece știau sau ar fi trebuit să știe că șoferul vehiculului era sub influența alcoolului sau a unui drog în momentul accidentului. Pasagerul nu este în mod obișnuit în măsură să evalueze corect gradul de intoxicare a șoferului. Obiectivul care urmărește descurajarea persoanelor de a conduce sub influența alcoolului sau a unui drog nu este atins prin reducerea sumei asigurate oferite pasagerilor care sunt victime ale accidentelor auto. Faptul că acești pasageri beneficiază de asigurarea auto obligatorie nu aduce atingere răspunderii care le-ar putea fi imputată în temeiul legislației interne aplicabile ori nivelului despăgubirii pentru daunele suferite într-un anumit accident.

               (16)

               Vătămările corporale și daunele materiale suferite de pietoni, cicliști și alți utilizatori nemotorizați ai drumurilor, care constituie în general „partea slabă” a unui accident, ar trebui să beneficieze de asigurarea obligatorie a vehiculului implicat într-un accident, atunci când au dreptul la o despăgubire în conformitate cu dreptul civil intern. Această dispoziție nu aduce atingere răspunderii civile ori nivelului despăgubirii pentru daunele suferite într-un anumit accident, în conformitate cu legislația internă.

               (17)

               Anumite întreprinderi de asigurare inserează în contractele de asigurare o clauză în temeiul căreia polița este anulată, dacă vehiculul asigurat rămâne în afara statului membru de înmatriculare peste o anumită perioadă. Această practică contravine principiului enunțat în Directiva 90/232/CEE, în conformitate cu care asigurarea auto obligatorie ar trebui să acopere, pe baza unei prime unice, întregul teritoriu al Comunității. În consecință, ar trebui să se precizeze că suma asigurată trebuie să rămână valabilă pe întreaga durată a contractului, fie că vehiculul rămâne sau nu în alt stat membru într-o anumită perioadă, fără a aduce atingere obligațiilor impuse de legislațiile interne ale statelor membre în ceea ce privește înmatricularea vehiculelor.

               (18)

               Ar trebui luate măsuri pentru facilitarea obținerii unei asigurări care să acopere un vehicul importat dintr-un stat membru în altul, chiar dacă vehiculul nu este încă înmatriculat în statul membru de destinație. Ar trebui acordată o derogare temporară de la norma generală care stabilește statul membru în care se situează riscul. În decursul celor treizeci de zile următoare livrării, punerii la dispoziție sau expedierii vehiculului cumpărătorului, statul membru de destinație ar trebui considerat statul membru în care se situează riscul.

               (19)

               Orice persoană care dorește să încheie un nou contract de asigurare auto cu un alt asigurător ar trebui să poată justifica evidența accidentelor și a cererilor de despăgubire din polița precedentă. Asiguratul ar trebui să aibă dreptul de a solicita în orice moment o atestare privind cererile de despăgubire sau absența lor, care au implicat vehiculul sau vehiculele acoperite de contractul de asigurare cel puțin în cursul ultimilor cinci ani ai relației contractuale. Întreprinderea de asigurare sau un organism desemnat eventual de un stat membru pentru furnizarea unor servicii de asigurare obligatorii sau pentru eliberarea unor astfel de atestări ar trebui să furnizeze această atestare asiguratului în decurs de cincisprezece zile de la cerere.

               (20)

               Pentru a garanta întreaga protecție dorită victimelor accidentelor auto, statele membre nu ar trebui să permită întreprinderilor de asigurare să se bazeze pe excesul contra unei victime.

               (21)

               Dreptul de invocare a contractului de asigurare și de cerere a despăgubirii direct la o întreprindere de asigurare este foarte important pentru protecția victimelor accidentelor auto. Directiva 2000/26/CE acordă deja victimelor accidentelor care au avut loc într-un alt stat membru decât statul membru de reședință al persoanei vătămate și care au fost cauzate de utilizarea unor vehicule asigurate și care au locul obișnuit de staționare într-un stat membru un drept de acțiune directă împotriva întreprinderii de asigurare care acoperă răspunderea civilă a persoanei responsabile. Pentru facilitarea unei soluționări rapide și eficiente a cererilor de despăgubire și pentru evitarea, pe cât posibil, a unor proceduri judiciare costisitoare, acest drept ar trebui extins în cazul tuturor victimelor accidentelor auto.

               (22)

               Pentru îmbunătățirea protecției victimelor accidentelor auto, ar trebui să se aplice procedura de prezentare a unei „oferte de despăgubire motivate” prevăzute de Directiva 2000/26/CE în cazul oricărui accident care implică un astfel de vehicul. Aceeași procedură ar trebui, de asemenea, să se aplice mutatis mutandis în cazul cererilor de despăgubire a căror soluționare este efectuată de sistemul birourilor naționale de asigurare prevăzut de Directiva 72/166/CEE.

               (23)

               Pentru ca persoanele vătămate să poată solicita mai ușor o despăgubire, organismele de informare create în conformitate cu Directiva 2000/26/CE nu ar trebui să se limiteze la furnizarea unor informații privind accidentele menționate de prezenta directivă, ci ar trebui să poată, de asemenea, furniza același tip de informații în cazul oricărui accident care implică un autovehicul.

               (24)

               În conformitate cu articolul 11 alineatul (2) coroborat cu articolul 9 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (10), părțile vătămate pot intenta o acțiune în justiție împotriva asigurătorului răspunderii civile din statul membru pe teritoriul căruia își au domiciliul.

               (25)

               Având în vedere că Directiva 2000/26/CE a fost adoptată înainte de Regulamentul (CE) nr. 44/2001, care a înlocuit Convenția de la Bruxelles din 27 septembrie 1968 privind același subiect în anumite state membre, trimiterea la această convenție din directiva menționată ar trebui adaptată în consecință.

               (26)

               Directivele 72/166/CEE, 84/5/CEE, 88/357/CEE și 90/232/CEE ale Consiliului, precum și Directiva 2000/26/CE a Parlamentului European și a Consiliului ar trebui modificate în consecință,

         ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
   Articolul 1
   Modificarea Directivei 72/166/CEE
   Directiva 72/166/CEE se modifică după cum urmează:

               1.

               La articolul 1, punctul 4 se modifică după cum urmează:

                           (a)

                           prima liniuță se înlocuiește cu următorul text:

                                       „—

                                       teritoriul statului de unde vehiculul are o plăcuță de înmatriculare, fie că aceasta este permanentă sau temporară sau;”;

                           (b)

                           se adaugă următoarea liniuță:

                                       „—

                                       în cazul în care vehiculul nu are plăcuță de înmatriculare sau are o plăcuță care nu corespunde sau nu mai corespunde cu vehiculul și a fost implicat într-un accident, teritoriul statului în care a avut loc accidentul, cu scopul de a soluționa cererea de despăgubire în conformitate cu articolul 2 alineatul (2) prima liniuță din prezenta directivă sau articolul 1 alineatul (4) din a doua Directivă 84/5/CEE a Consiliului din 30 decembrie 1983 privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la asigurarea de răspundere civilă pentru pagubele produse de autovehicule (11).

               2.

               La articolul 2, alineatul (1) se înlocuiește cu următorul text:
               „(1)   Statul membru nu efectuează un control al asigurării de răspundere civilă a vehiculelor care staționează în mod obișnuit pe teritoriul unui alt stat membru sau care staționează în mod obișnuit pe teritoriul unei țări terțe și intră pe teritoriul său de pe teritoriul unui alt stat membru. Cu toate acestea, el poate efectua controale nesistematice ale acestei asigurări, cu condiția să nu fie discriminatorii și să aibă loc în cadrul controalelor care nu urmăresc exclusiv verificarea asigurării menționate anterior.”

               3.

               Articolul 4 se modifică după cum urmează:

                           (a)

                           la litera (a), al doilea paragraf:

                                       (i)

                                       prima teză se înlocuiește cu următorul text:
                                       „În acest caz, statul membru care prevede această derogare ia măsurile corespunzătoare pentru a asigura plata despăgubirii daunelor cauzate pe teritoriul său și pe teritoriul altor state membre de vehiculele care aparțin acestor persoane.”;

                                       (ii)

                                       ultima teză se înlocuiește cu următorul text:
                                       „Comisiei îi este comunicată de către statul membru lista cu persoanele exonerate de obligația de asigurare și cu autoritățile sau organismele responsabile cu despăgubirea. Comisia publică această listă.”;

                           (b)

                           la litera (b), al doilea paragraf se înlocuiește cu următorul text:
                           „În acest caz, fiecare stat membru se asigură că vehiculele menționate la primul paragraf de la prezenta literă sunt tratate în același mod ca vehiculele pentru care nu a fost îndeplinită obligația de asigurare prevăzută la articolul 3 alineatul (1). Organismul de despăgubire al statului membru în care a avut loc accidentul își va putea invoca dreptul față de fondul de garantare prevăzut la articolul 1 alineatul (4) din Directiva 84/5/CEE în statul membru în care staționează vehiculul în mod obișnuit.
                           După o perioadă de cinci ani de la data intrării în vigoare a Directivei 2005/14/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 mai 2005 de modificare a Directivelor 72/166/CEE, 84/5/CEE, 88/357/CEE și 90/232/CEE ale Consiliului și a Directivei 2000/26/CE a Parlamentului European și a Consiliului privind asigurarea de răspundere civilă auto (12), statele membre transmit Comisiei un raport privind aplicarea și asigurarea respectării prezentei litere. Comisia, după examinarea acestor rapoarte, prezintă, după caz, propuneri de înlocuire sau de abrogare a acestei derogări.

               4.

               La articolul 6 și la articolul 7 alineatul (1), expresia „sau pe teritoriul neeuropean al unui stat membru” se elimină.

         Articolul 2
   Modificarea Directivei 84/5/CEE
   Articolul 1 din Directiva 84/5/CEE se înlocuiește cu următorul text:

      „Articolul 1
      (1)   Asigurarea prevăzută la articolul 3 alineatul (1) din Directiva 72/166/CEE acoperă în mod obligatoriu daunele materiale și vătămările corporale.
      (2)   Fără a aduce atingere garanțiilor de o valoare mai mare eventual stabilite de statele membre, fiecare stat membru solicită ca sumele pentru care această asigurare este obligatorie să fie de minimum:

                  (a)

                  în cazul vătămărilor corporale, suma minimă asigurată de 1 milion de EUR pentru o victimă sau 5 milioane de EUR pentru o cerere de despăgubire, indiferent de numărul victimelor;

                  (b)

                  în cazul daunelor materiale, 1 milion de EUR pentru o cerere de despăgubire, indiferent de numărul victimelor.

            După caz, statele membre pot stabili o perioadă tranzitorie de maximum cinci ani de la data punerii în aplicare a Directivei 2005/14/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 mai 2005 de modificare a Directivelor 72/166/CEE, 84/5/CEE, 88/357/CEE și 90/232/CEE ale Consiliului și a Directivei 2000/26/CE a Parlamentului European și a Consiliului privind asigurarea de răspundere civilă auto (13), în decursul căreia sumele minime asigurate sunt adaptate sumelor prevăzute la prezentul alineat.
      Statele membre care stabilesc o astfel de perioadă de tranziție informează Comisia cu privire la aceasta și indică durata acestei perioade.
      În decursul celor treizeci de luni de la data punerii în aplicare a Directivei 2005/14/CE, statele membre majorează sumele de garanție pentru a atinge cel puțin jumătate din nivelurile prevăzute la prezentul alineat.
      (3)   Din cinci în cinci ani, după data intrării în vigoare a Directivei 2005/14/CE sau de la termenul perioadei de tranziție prevăzute la alineatul (2), sumele prevăzute la alineatul respectiv sunt revizuite, în funcție de evoluția indicelui european al prețurilor la consum (IEPC) stabilit în conformitate cu Regulamentul (CE) nr. 2494/95 al Consiliului din 23 octombrie 1995 privind indicii armonizați ai prețurilor de consum (14).
      Sumele sunt adaptate în mod automat. Acestea sunt majorate cu procentul de variație a IEPC pe perioada luată în considerare, adică în cei cinci ani imediat anteriori revizuirii și apoi rotunjite în sus cu un multiplu de 10 000 de EUR.
      Comisia transmite sumele adaptate Parlamentului European și Consiliului și se asigură că sunt publicate în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.
      (4)   Fiecare stat membru instituie sau autorizează un organism responsabil cu despăgubirea, cel puțin în limitele obligației de asigurare, a daunelor materiale sau a vătămărilor corporale cauzate de un vehicul neidentificat sau de un vehicul pentru care nu a fost îndeplinită obligația de asigurare prevăzută la alineatul (1).
      Primul paragraf nu aduce atingere dreptului statelor membre de a considera despăgubirea din partea organismului ca fiind subsidiară sau nesubsidiară și dreptului de a soluționa cererile de despăgubire dintre acest organism și persoana sau persoanele responsabile de accident și alți asigurători sau organisme de asigurări sociale obligați să despăgubească victima pentru același accident. Cu toate acestea, statele membre nu pot autoriza organismul să condiționeze plata despăgubirii de stabilirea de către victimă, într-un fel sau altul, a incapacității sau refuzului persoanei responsabile de a plăti.
      (5)   Victima poate, în orice caz, să se adreseze direct organismului care, pe baza informațiilor furnizate la cererea sa de către victimă, este obligat să îi dea un răspuns motivat cu privire la plata despăgubirii.
      Cu toate acestea, statele membre pot exclude plata despăgubirii acestui organism în ceea ce privește persoanele care au intrat de bună voie în vehiculul care a cauzat dauna, atunci când organismul poate dovedi că acestea știau că vehiculul nu este asigurat.
      (6)   Statele membre pot limita sau exclude plata despăgubirii de către organism în cazul unor daune materiale cauzate de un vehicul neidentificat.
      Cu toate acestea, atunci când organismul a plătit o despăgubire pentru vătămări corporale semnificative pentru toate victimele aceluiași accident în care au fost cauzate daune materiale de un vehicul neidentificat, statele membre nu pot exclude plata despăgubirii daunelor materiale pe motivul că vehiculul nu este identificat. Cu toate acestea, statele membre pot prevedea un exces de cel mult 500 de EUR care poate fi impus victimei unor astfel de daune materiale.
      Condițiile în care vătămările corporale sunt considerate semnificative se stabilesc în conformitate cu actele cu putere de lege și actele administrative ale statului membru în care a avut loc accidentul. În acest scop, statele membre pot ține seama, inter alia, de situația în care leziunile au necesitat îngrijiri spitalicești.
      (7)   Fiecare stat membru aplică, pentru plata despăgubirii de către organism, actele sale cu putere de lege și actele administrative, fără a aduce atingere oricărei alte practici mai favorabile victimelor.

   Articolul 3
   Modificarea Directivei 88/357/CEE
   La articolul 12a alineatul (4) al patrulea paragraf din Directiva 88/357/CEE, a doua teză se elimină.
   Articolul 4
   Modificarea Directivei 90/232/CEE
   Directiva 90/232/CEE se modifică după cum urmează:

               1.

               La articolul 1, se inserează următorul paragraf între primul și al doilea paragraf:
               „Statele membre iau măsurile necesare pentru ca orice dispoziție legală sau orice clauză contractuală dintr-o poliță de asigurare, care exclude un pasager de la suma asigurată pe motiv că știa sau ar fi trebuit să știe că șoferul vehiculului era sub influența alcoolului sau a unui drog în momentul accidentului, să fie considerată nulă în ceea ce privește cererile de despăgubire ale acestui pasager.”

               2.

               Se inserează următorul articol:
               „Articolul 1a
               Asigurarea prevăzută la articolul 3 alineatul (1) din Directiva 72/166/CEE acoperă vătămările corporale și daunele materiale suferite de pietoni, cicliști și alți utilizatori nemotorizați ai drumurilor, care, în urma unui accident care a implicat un autovehicul, au dreptul la o despăgubire în conformitate cu dreptul civil intern. Prezentul articol nu aduce atingere răspunderii civile ori valorii despăgubirii.”

               3.

               La articolul 2, prima liniuță se înlocuiește cu următorul text:

                           „—

                           acoperă, pe baza unei prime unice și pe toată durata contractului, întregul teritoriu al Comunității, inclusiv orice perioadă în care vehiculul rămâne în alte state membre pe durata contractului și”.

               4.

               Se inserează următoarele articole:
               „Articolul 4a
               (1)   Prin derogare de la articolul 2 litera (d) a doua liniuță din Directiva 88/357/CEE (15), atunci când un vehicul este expediat dintr-un stat membru în altul, statul în care se situează riscul este considerat statul membru de destinație, de îndată ce este acceptată livrarea de către cumpărător, pe o perioadă de treizeci de zile, chiar dacă vehiculul nu a fost înmatriculat în mod oficial în statul membru de destinație.
               (2)   În cazul în care vehiculul este implicat într-un accident în perioada menționată la alineatul (1) din acest articol și nu este asigurat, organismul prevăzut la articolul 1 alineatul (4) din Directiva 84/5/CEE din statul membru de destinație este responsabil cu despăgubirea prevăzută la articolul 1 din aceeași directivă.
               Articolul 4b
               Statele membre se asigură că asiguratul are dreptul de a solicita în orice moment o atestare privind acțiunile de răspundere civilă a terților care implică vehiculul sau vehiculele care fac(e) obiectul contractului de asigurare în cel puțin ultimii cinci ani ai relației contractuale sau privind absența unor astfel de acțiuni. Întreprinderea de asigurare sau un organism eventual desemnat de un stat membru pentru furnizarea de servicii de asigurări obligatorii sau pentru eliberarea unor astfel de atestări furnizează această atestare asiguratului în cele cincisprezece zile următoare cererii.
               Articolul 4c
               Întreprinderile de asigurare nu prevăd excese părților vătămate în urma unui accident, în ceea ce privește asigurarea menționată la articolul 3 alineatul (1) din Directiva 72/166/CEE.
               Articolul 4d
               Statele membre se asigură că persoanele vătămate în urma unui accident cauzat de un vehicul acoperit de asigurarea menționată la articolul 3 alineatul (1) din Directiva 72/166/CEE dispun de un drept de acțiune directă împotriva întreprinderii de asigurare care acoperă răspunderea civilă a persoanei responsabile.
               Articolul 4e
               Statele membre stabilesc procedura prevăzută la articolul 4 alineatul (6) din Directiva 2000/26/CE (16) pentru soluționarea cererilor de despăgubire rezultate în urma oricărui accident cauzat de un vehicul acoperit de asigurarea menționată la articolul 3 alineatul (1) din Directiva 72/166/CEE.
               În cazul cererilor de despăgubire care pot fi soluționate de sistemul birourilor naționale de asigurare, prevăzut la articolul 2 alineatul (2) din Directiva 72/166/CEE, statele membre stabilesc aceeași procedură ca cea menționată la articolul 4 alineatul (6) din Directiva 2000/26/CE. În sensul aplicării acestei proceduri, orice trimitere la o întreprindere de asigurare este considerată o trimitere la birourile naționale de asigurare în conformitate cu articolul 1 punctul (3) din Directiva 72/166/CEE.

               5.

               La articolul 5, alineatul (1) se înlocuiește cu următorul text:
               „(1)   Statele membre se asigură că organismele de informare instituite sau autorizate în temeiul articolului 5 din Directiva 2000/26/CE furnizează, fără a aduce atingere obligațiilor lor în temeiul directivei respective, informațiile specificate în articolul menționat oricărei persoane implicate într-un accident de circulație cauzat de un vehicul acoperit de asigurarea menționată la articolul 3 alineatul (1) din Directiva 72/166/CEE.”

         Articolul 5
   Modificarea Directivei 2000/26/CE
   Directiva 2000/26/CE se modifică după cum urmează:

               1.

               Se inserează următorul motiv:

                           „(16 a)

                           În conformitate cu articolul 11 alineatul (2) coroborat cu articolul 9 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială (17), persoanele vătămate pot intenta o acțiune în justiție împotriva asigurătorului răspunderii civile din statul membru pe teritoriul căruia își au reședința.

               2.

               La articolul 4, alineatul (8) se înlocuiește cu următorul text:
               „(8)   Desemnarea unui reprezentant responsabil cu soluționarea cererilor de despăgubire nu constituie în sine deschiderea unei sucursale în sensul articolului 1 litera (b) din Directiva 92/49/CEE, iar reprezentantul responsabil cu soluționarea cererilor de despăgubire nu este considerat o unitate în sensul articolului 2 litera (c) din Directiva 88/357/CEE, nici

                           —

                           o unitate în sensul Convenției de la Bruxelles din 27 septembrie 1968 privind competența judiciară și executarea hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială (18) — în ceea ce privește Danemarca;

                           —

                           o unitate în sensul Regulamentului (CE) nr. 44/2001 — în ceea ce privește celelalte state membre.

               3.

               La articolul 5 alineatul (1) litera (a), punctul 2 (ii) se elimină.

               4.

               Se inserează următorul articol:
               „Articolul 6a
               Organismul central
               Statele membre iau toate măsurile corespunzătoare pentru a facilita punerea, în timp util, la dispoziția victimelor, asigurătorilor acestora sau reprezentanților lor legali a datelor esențiale necesare pentru soluționarea cererilor de despăgubire.
               Aceste date esențiale sunt, după caz, puse la dispoziție sub formă electronică într-un depozit central în fiecare stat membru și sunt accesibile părților implicate în acest caz, la cererea lor expresă.”

         Articolul 6
   Punerea în aplicare
   (1)   Statele membre pun în aplicare actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive până la 11 iunie 2007. Statele membre informează de îndată Comisia cu privire la aceasta.
   Atunci când statele membre adoptă aceste acte, ele conțin o trimitere la prezenta directivă sau sunt însoțite de o asemenea trimitere la data publicării lor oficiale.
   Statele membre stabilesc modalitatea de efectuare a acestei trimiteri.
   (2)   Statele membre pot, în conformitate cu tratatul, să mențină sau să pună în aplicare dispoziții care sunt mai favorabile părții vătămate decât dispozițiile necesare pentru a se conforma prezentei directive.
   (3)   Comisiei îi sunt comunicate de statele membre textele principalelor dispoziții de drept intern pe care le adoptă în domeniul reglementat de prezenta directivă.
   Articolul 7
   Intrarea în vigoare
   Prezenta directivă intră în vigoare la data publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.

   Articolul 8
   Destinatari
   Prezenta directivă se adresează statelor membre.

      Adoptată la Strasburg, 11 mai 2005.

            Pentru Parlamentul European

            Președintele

         J. P. BORRELL FONTELLES

            Pentru Consiliu

            Președintele

         N. SCHMIT

      (1)  JO C 227 E, 24.9.2002, p. 387.

      (2)  JO C 95, 23.4.2003, p. 45.

      (3)  Avizul Parlamentului European din 22 octombrie 2003 (JO C 82 E, 1.4.2004, p. 297). Poziția comună a Consiliului din 26 aprilie 2004 (nepublicată încă în Jurnalul Oficial) și poziția Parlamentului European din 12 ianuarie 2005 (nepublicată încă în Jurnalul Oficial). Decizia Consiliului din 18 aprilie 2005.

      (4)  JO L 103, 2.5.1972, p. 1, directivă astfel cum a fost modificată ultima dată prin Directiva 84/5/CEE (JO L 8, 11.1.1984, p. 17).

      (5)  JO L 8, 11.1.1984, p. 17, directivă astfel cum a fost modificată ultima dată prin Directiva 90/232/CEE (JO L 129, 19.5.1990, p. 33).

      (6)  JO L 129, 19.5.1990, p. 33.

      (7)  JO L 181, 20.7.2000, p. 65.

      (8)  JO L 257, 27.10.1995, p. 1, regulament astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1882/2003 al Parlamentului European și al Consiliului (JO L 284, 31.10.2003, p. 1).

      (9)  JO L 172, 4.7.1988, p. 1, directivă astfel cum a fost modificată ultima dată prin Directiva 2000/26/CE.

      (10)  JO L 12, 16.1.2001, p. 1, regulament astfel cum a fost modificat ultima dată prin Regulamentul (CE) nr. 2245/2004 (JO L 381, 28.12.2004, p. 10).

      (11)  JO L 8, 11.1.1984, p. 17.”;

      (12)  JO L 149, 11.6.2005, p. 14.”

      (13)  JO L 149, 11.6.2005, p. 14.

      (14)  JO L 257, 27.10.1995, p. 1, regulament astfel cum a fost modificat ultima dată prin Regulamentul (CE) nr. 1882/2003 al Parlamentului European și al Consiliului (JO L 284, 31.10.2003, p. 1).”

      (15)  A doua Directivă 88/357/CEE a Consiliului din 22 iunie 1988 de coordonare a actelor cu putere de lege și a actelor administrative privind asigurarea generală directă, de stabilire a dispozițiilor destinate să faciliteze exercitarea efectivă a libertății de a presta servicii (JO L 172, 4.7.1988, p. 1), directivă astfel cum a fost modificată ultima dată prin Directiva 2000/26/CE a Parlamentului European și a Consiliului (JO L 181, 20.7.2000, p. 65).

      (16)  Directiva 2000/26/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 mai 2000 privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la asigurarea de răspundere civilă auto (a patra directivă privind asigurarea auto) (JO L 181, 20.7.2000, p. 65).”

      (17)  JO L 12, 16.1.2001, p. 1, regulament astfel cum a fost modificat ultima dată prin Regulamentul (CE) nr. 2245/2004 (JO L 381, 28.12.2004, p. 10).”

      (18)  JO C 27, 26.1.1998, p. 1 (versiune consolidată).”