title: Directiva 2009/15/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 aprilie 2009 privind normele și standardele comune pentru organizațiile cu rol de inspecție și control al navelor, precum și pentru activitățile în domeniu ale administrațiilor maritime (Text cu relevanță pentru SEE)

text:
               28.5.2009

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               L 131/47

      DIRECTIVA 2009/15/CE A PARLAMENTULUI EUROPEAN ȘI A CONSILIULUI

   din 23 aprilie 2009
   privind normele și standardele comune pentru organizațiile cu rol de inspecție și control al navelor, precum și pentru activitățile în domeniu ale administrațiilor maritime
   (reformare)
   (Text cu relevanță pentru SEE)
   PARLAMENTUL EUROPEAN ȘI CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,
   având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Europene, în special articolul 80 alineatul (2),
   având în vedere propunerea Comisiei,
   având în vedere avizul Comitetului Economic și Social European (1),
   având în vedere avizul Comitetului Regiunilor (2),
   hotărând în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 251 din tratat, având în vedere textul comun aprobat de Comitetul de conciliere la 3 februarie 2009 (3),
   întrucât:

               (1)

               Directiva 94/57/CE a Consiliului din 22 noiembrie 1994 privind normele și standardele comune pentru organismele cu rol de inspecție și control al navelor, precum și pentru activitățile în domeniu ale administrațiilor maritime (4) a fost modificată de mai multe ori în mod semnificativ. Deoarece sunt necesare și alte modificări, se recomandă reformarea acesteia din motive de claritate.

               (2)

               Având în vedere natura dispozițiilor Directivei 94/57/CE se dovedește oportună reformarea dispozițiilor acesteia prin intermediul a două instrumente juridice comunitare diferite, și anume printr-o directivă și un regulament.

               (3)

               În rezoluția sa din 8 iunie 1993 privind o politică comună în domeniul siguranței maritime, Consiliul a stabilit ca obiectiv eliminarea din apele comunitare a tuturor navelor care nu se conformează standardelor, acordând prioritate acțiunilor comunitare destinate să asigure punerea în aplicare efectivă și unitară a normelor internaționale, prin elaborarea unor standarde comune pentru societățile de clasificare.

               (4)

               Siguranța maritimă și prevenirea poluării marine pot fi ameliorate în mod eficient prin aplicarea strictă a convențiilor, rezoluțiilor și codurilor internaționale, urmărindu-se în același timp obiectivul asigurării libertății de a presta servicii.

               (5)

               Statului de pavilion și statului portului le revine răspunderea asigurării controlului dacă navele respectă standardele unitare internaționale în materie de siguranță maritimă și de prevenire a poluării marine.

               (6)

               Este responsabilitatea statelor membre de a elibera certificate internaționale de siguranță și de prevenire a poluării prevăzute de convenții, precum Convenția pentru ocrotirea vieții omenești pe mare din 1 noiembrie 1974 (SOLAS 74), Convenția asupra liniilor de încărcare din 5 aprilie 1966, precum și Convenția pentru prevenirea poluării de către nave din 2 noiembrie 1973 (MARPOL) și protocolul aferent din 1978 și, de asemenea, de a asigura punerea în aplicare a acestor convenții.

               (7)

               În conformitate cu aceste convenții, toate statele membre pot autoriza, într-o mai mare sau mai mică măsură, organizații recunoscute să certifice conformitatea cu aceste dispoziții și pot delega eliberarea certificatelor relevante pentru siguranță și prevenire a poluării.

               (8)

               La nivel mondial un număr mare de organizații existente recunoscute de părțile contractante la Organizația Maritimă Internațională (OMI) nu asigură nici punerea în aplicare corespunzătoare a normelor și nici un grad de fiabilitate suficient atunci când acționează în numele autorităților naționale, având în vedere că nu dispun de structurile și experiența adecvate și fiabile care sunt necesare pentru a putea îndeplini atribuțiile ce le revin la un înalt nivel de profesionalism.

               (9)

               În conformitate cu Convenția SOLAS 74 capitolul II-1, partea A-1, Regula 3-1, este responsabilitatea statelor membre să se asigure că navele care arborează pavilionul lor sunt proiectate, construite și întreținute în conformitate cu cerințele structurale, mecanice și electrice stabilite de organizațiile recunoscute de administrații. În consecință, aceste organizații elaborează și pun în aplicare normele referitoare la proiectarea, construcția, întreținerea și inspecția navelor și sunt responsabile de inspectarea navelor în numele statelor de pavilion și de certificarea conformității acestor nave cu cerințele convențiilor internaționale pentru eliberarea certificatelor aferente. Pentru a putea îndeplini această sarcină în mod satisfăcător, aceste organizații trebuie să beneficieze de independență deplină și să dispună de competențe tehnice de înaltă specializare și de o gestionare riguroasă a calității.

               (10)

               Organizațiile cu rol de inspecție și control al navelor dețin un rol important în cadrul legislației comunitare în domeniul siguranței maritime.

               (11)

               Organizațiile cu rol de inspecție și control al navelor ar trebui să aibă posibilitatea să își ofere serviciile pe întreg teritoriul Comunității și să concureze între ele, asigurând același nivel de siguranță și protecție a mediului. Prin urmare, standardele profesionale necesare activităților desfășurate de acestea ar trebui stabilite și aplicate uniform în Comunitate.

               (12)

               Eliberarea certificatului de siguranță a sistemelor de radiocomunicații pentru navele comerciale poate fi încredințată organizațiilor private care dispun de experiență suficientă și de personal calificat.

               (13)

               Un stat membru poate restrânge numărul organizațiilor recunoscute pe care le autorizează în funcție de necesitățile sale, în temeiul unor motive transparente și obiective, sub rezerva controlului exercitat de Comisie, în conformitate cu procedura comitetului.

               (14)

               Prezenta directivă ar trebui să asigure libertatea de a presta servicii în Comunitate; prin urmare, Comunitatea ar trebui să convină cu acele țări terțe în care sunt amplasate anumite organizații recunoscute asigurarea unui tratament egal pentru organizațiile recunoscute aflate în Comunitate.

               (15)

               Este necesară implicarea îndeaproape a administrațiilor naționale în controlul navelor și în eliberarea certificatelor aferente pentru a se asigura deplina conformitate cu normele internaționale de siguranță, chiar dacă statele membre se bazează pe organizații recunoscute care nu fac parte din administrațiile lor pentru a îndeplini atribuții reglementare. Prin urmare, este necesar să se stabilească o relație de colaborare strânsă între administrații și organizațiile recunoscute autorizate de acestea, ceea ce poate presupune ca organizațiile recunoscute să fie reprezentate la nivel local pe teritoriul statului membru în numele căruia își îndeplinesc atribuțiile.

               (16)

               Atunci când o organizație recunoscută, inspectorii sau personalul său tehnic eliberează certificatele relevante în numele administrației, statele membre ar trebui să ia în considerare posibilitatea ca aceștia să facă obiectul, în ceea ce privește respectivele activități delegate, unor garanții legale și unei protecții juridice corespunzătoare, inclusiv posibilitatea de a exercita în mod adecvat dreptul la apărare, cu excepția imunității, aceasta reprezentând o prerogativă care poate fi invocată numai de statele membre, ca un atribut inseparabil al suveranității și care, prin urmare, nu poate fi delegată.

               (17)

               Divergențele în ceea ce privește regimurile de răspundere financiară între organizațiile recunoscute care își desfășoară activitatea în numele statelor membre ar împiedica punerea în aplicare adecvată a prezentei directive. Pentru a contribui la rezolvarea acestei probleme, este oportună asigurarea la nivel comunitar a unui anumit grad de armonizare a răspunderii pentru orice accident maritim cauzat de o organizație recunoscută, astfel cum s-a stabilit printr-o hotărâre a unei instanțe judecătorești, inclusiv prin soluționarea unui litigiu prin arbitraj.

               (18)

               Măsurile necesare pentru punerea în aplicare a prezentei directive ar trebui adoptate în conformitate cu Decizia 1999/468/CE a Consiliului din 28 iunie 1999 de stabilire a normelor privind exercitarea competențelor de executare conferite Comisiei (5).

               (19)

               În special, Comisia ar trebui să fie împuternicită să modifice prezenta directivă pentru a incorpora modificări ulterioare la convențiile internaționale, protocoalele, codurile și rezoluțiile aferente. Deoarece măsurile respective au un domeniu general de aplicare și sunt destinate să modifice elemente neesențiale ale prezentei directive, inter alia, prin completarea acesteia cu noi elemente neesențiale, acestea trebuie adoptate în conformitate cu procedura de reglementare cu control prevăzută la articolul 5a din Decizia 1999/468/CE.

               (20)

               Cu toate acestea, statele membre ar trebui să aibă posibilitatea de a suspenda sau de a retrage autorizația acordată unei organizații recunoscute, informând totodată Comisia și celelalte state membre cu privire la decizia luată și la motivele întemeiate care au stat la baza acesteia.

               (21)

               Statele membre ar trebui să evalueze periodic activitatea organizațiilor recunoscute care acționează în numele lor și să furnizeze Comisiei și celorlalte state membre informații precise referitoare la activitatea acestora.

               (22)

               Statele membre, în calitate de autorități portuare, au obligația de a ameliora condițiile de siguranță și de prevenire a poluării în apele comunitare prin inspectarea cu prioritate a navelor ale căror certificate au fost eliberate de organizații care nu respectă criteriile comune, asigurându-se astfel că navele care arborează pavilionul unui stat terț nu beneficiază de un tratament mai favorabil.

               (23)

               În prezent nu există standarde internaționale unitare pe care să trebuiască să le îndeplinească toate navele fie în etapa de construcție, fie pe întreaga durată de funcționare a acestora în ceea ce privește corpul navei, mașinile, instalațiile electrice și de control. Astfel de standarde pot fi stabilite în conformitate cu normele organizațiilor recunoscute sau cu standarde echivalente stabilite de administrațiile naționale în conformitate cu procedura stabilită în Directiva 98/34/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 iunie 1998 de stabilire a unei proceduri pentru furnizarea de informații în domeniul standardelor și reglementărilor tehnice și în domeniul normelor privind serviciile societății informaționale (6).

               (24)

               Deoarece obiectivul prezentei directive, și anume stabilirea măsurilor care trebuie respectate de către statele membre în relația lor cu organizațiile însărcinate cu inspecția, controlul și certificarea navelor care își desfășoară activitatea în Comunitate, nu poate fi îndeplinit în mod satisfăcător de statele membre și, ținând seama de amploarea acțiunii, poate fi realizat mai bine la nivel comunitar, Comunitatea poate adopta măsuri în conformitate cu principiul subsidiarității, astfel cum este prevăzut la articolul 5 din tratat. În conformitate cu principiul proporționalității, astfel cum este enunțat în respectivul articol, prezenta directivă nu depășește ceea ce este necesar pentru atingerea acestui obiectiv.

               (25)

               Obligația de a transpune prezenta directivă în legislația națională ar trebui limitată la acele dispoziții care reprezintă o schimbare substanțială în comparație cu Directiva 94/57/CE. Obligația de a transpune dispozițiile nemodificate decurge din respectiva directivă.

               (26)

               Prezenta directivă nu ar trebui să aducă atingere obligațiilor statelor membre referitoare la termenele de transpunere în legislația națională a directivelor prevăzute în anexa I, partea B.

               (27)

               În conformitate cu punctul 34 din Acordul interinstituțional pentru o mai bună legiferare (7), statele membre sunt încurajate să elaboreze, în interesul lor și în interesul Comunității, propriile tabele care, pe cât posibil, să ilustreze corespondența dintre prezenta directivă și măsurile de transpunere și să le facă publice.

               (28)

               Măsurile care trebuie respectate de către organizațiile cu rol de inspecție și control al navelor sunt stabilite în Regulamentul (CE) nr. 391/2009 al Parlamentului European și al Consiliului din 23 aprilie 2009 privind normele și standardele comune pentru organizațiile cu rol de inspecție și control al navelor (reformare) (8),

         ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
   Articolul 1
   Prezenta directivă stabilește măsurile care trebuie respectate de către statele membre în relația cu organizațiile însărcinate cu inspecția, controlul și certificarea navelor din punct de vedere al conformității cu dispozițiile convențiilor internaționale privind siguranța maritimă și prevenirea poluării marine, promovând totodată libertatea de a presta servicii. Acestea includ elaborarea și punerea în aplicare, în temeiul convențiilor internaționale, a cerințelor de siguranță referitoare la corpul navei, mașini și instalațiile electrice și de control ale navelor care intră în domeniul de aplicare al convențiilor internaționale.
   Articolul 2
   În sensul prezentei directive, se aplică următoarele definiții:

               (a)

               „navă” înseamnă o navă care intră în domeniul de aplicare al convențiilor internaționale;

               (b)

               „navă care arborează pavilionul unui stat membru” înseamnă o navă înregistrată într-un stat membru și care arborează pavilionul acestui stat membru în conformitate cu legislația acestuia. Navele care nu corespund acestei definiții sunt asimilate navelor care arborează pavilionul unei țări terțe;

               (c)

               „inspecții și controale” înseamnă inspecțiile și controalele care sunt obligatorii în temeiul convențiilor internaționale;

               (d)

               „convenții internaționale” înseamnă Convenția internațională pentru ocrotirea vieții omenești pe mare din 1 noiembrie 1974 (SOLAS 74), cu excepția capitolului XI-2 din anexa la aceasta, Convenția internațională privind liniile de încărcare din 5 aprilie 1966 și Convenția internațională pentru prevenirea poluării de către nave din 2 noiembrie 1973 (MARPOL), împreună cu protocoalele și modificările la acestea și codurile conexe cu statut obligatoriu în toate statele membre, în versiunile actualizate;

               (e)

               „organizație” înseamnă o entitate juridică, filialele sale și orice altă entitate aflată sub controlul acesteia, care îndeplinește, separat sau în comun, sarcini care intră în domeniul de aplicare al prezentei directive;

               (f)

               „control” înseamnă, în sensul literei (e), drepturi, contracte sau orice alte mijloace, de drept sau de fapt, fie separate, fie combinate, care oferă posibilitatea de exercitare a unei influențe decisive asupra unei entități juridice sau care îi permit entității respective să îndeplinească sarcini care intră în domeniul de aplicare al prezentei directive;

               (g)

               „organizație recunoscută” înseamnă o organizație recunoscută în conformitate cu Regulamentul (CE) nr. 391/2009;

               (h)

               „autorizație” înseamnă un act prin care un stat membru acordă o autorizație sau deleagă competențe unei organizații recunoscute;

               (i)

               „certificat statutar” înseamnă un certificat eliberat de un stat membru de pavilion sau în numele unui stat membru de pavilion în conformitate cu convențiile internaționale;

               (j)

               „norme și proceduri” înseamnă cerințele stabilite de o organizație recunoscută referitoare la proiectarea, construcția, echipamentul, întreținerea și controlul navelor;

               (k)

               „certificat de clasă” înseamnă un document eliberat de o organizație recunoscută, prin care se atestă că nava poate fi utilizată într-un anume scop sau pentru un anumit serviciu în conformitate cu normele și procedurile stabilite și făcute publice de către respectiva organizație recunoscută;

               (l)

               „certificat de siguranță a sistemelor de radiocomunicații ale navelor comerciale” înseamnă certificatul introdus prin Protocolul din 1988 de modificare a SOLAS adoptat de Organizația Maritimă Internațională (OMI);

         Articolul 3
   (1)   La asumarea responsabilităților și obligațiilor rezultate din convențiile internaționale, statele membre se asigură că administrațiile lor competente pot asigura punerea în aplicare în mod adecvat a dispozițiilor acestora, în special în ceea ce privește inspecția și controlul navelor și eliberarea de certificate statutare și de certificate de scutire, astfel cum sunt prevăzute de convențiile internaționale. Statele membre acționează în conformitate cu dispozițiile relevante din anexa și apendicele la Rezoluția A.847(20) a OMI privind liniile directoare pentru acordarea asistenței necesare statelor de pavilion pentru punerea în aplicare a instrumentelor OMI.
   (2)   În cazul în care, în înțelesul alineatului (1), un stat membru hotărăște în ceea ce privește navele care navighează sub pavilionul lui:

               (i)

               să autorizeze organizațiile să efectueze integral sau parțial inspecțiile și controalele aferente certificatelor statutare, inclusiv cele pentru evaluarea conformității cu regulile menționate în articolul 11 alineatul (2) și, după caz, să emită sau să reînnoiască certificatele aferente; sau

               (ii)

               să încredințeze organizațiilor efectuarea integrală sau parțială a inspecțiilor și controalelor menționate la litera (i),

         statul membru conferă aceste competențe numai organizațiilor recunoscute.
   Administrația competentă aprobă în toate cazurile eliberarea pentru prima dată a certificatelor de scutire.
   Totuși, în ceea ce privește certificatul de siguranță a sistemelor de radiocomunicații ale navelor comerciale, aceste atribuții pot fi conferite unui organism privat recunoscut de o administrație competentă, care deține suficientă experiență și personal calificat pentru a îndeplini în numele acesteia o anumită activitate de evaluare a siguranței în comunicarea radio.
   (3)   Prezentul articol nu se referă la certificarea unor componente specifice ale echipamentului marin.
   Articolul 4
   (1)   În aplicarea articolului (3) alineatul (2), statele membre nu refuză, în principiu, să autorizeze orice organizație recunoscută să îndeplinească astfel de funcții, sub rezerva dispozițiilor de la alineatul (2) al prezentului articol și de la articolele 5 și 9. Cu toate acestea, acestea pot să limiteze numărul organizațiilor pe care le autorizează în conformitate cu necesitățile lor, cu condiția să aibă motive transparente și obiective pentru a proceda astfel.
   La solicitarea unui stat membru, Comisia adoptă măsurile corespunzătoare, în conformitate cu procedura de reglementare menționată la articolul 6 alineatul (2), pentru a asigura aplicarea corectă a primului paragraf din prezentul alineat, în ceea ce privește refuzul de autorizare, și a articolului 8, în ceea ce privește cazurile de suspendare sau de retragere a autorizației.
   (2)   Pentru ca un stat membru să accepte ca o organizație recunoscută cu sediul într-un stat terț să îndeplinească în totalitate sau parțial atribuțiile menționate la articolul 3, acesta poate să solicite statului terț în cauză să acorde același tratament acelor organizații recunoscute care își au sediul în Comunitate.
   În plus, Comunitatea poate să solicite statului terț în care își are sediul o organizație recunoscută să acorde același tratament acelor organizații recunoscute care își au sediul în Comunitate.
   Articolul 5
   (1)   Statele membre care iau o decizie să acționeze astfel cum este prevăzut în articolul 3 alineatul (2) stabilesc o relație de colaborare între administrația lor competentă și organizațiile care acționează în numele lor.
   (2)   Relația de colaborare este reglementată printr-un acord oficial, scris și nediscriminatoriu sau prin înțelegeri echivalente din punct de vedere juridic, prin care se stabilesc atribuțiile și funcțiile specifice asumate de către organizații și incluzând cel puțin:

               (a)

               dispozițiile din apendicele II la Rezoluția A.739(18) a OMI privind liniile directoare pentru autorizarea organizațiilor care acționează în numele administrației, inspirându-se din anexa și apendicele la Circularele OMI MSC/Circ. 710 și MEPC/ Circ. 307 privind acordul tip pentru autorizarea organizațiilor recunoscute care acționează în numele administrației;

               (b)

               următoarele dispoziții privind răspunderea financiară:

                           (i)

                           în cazul în care se stabilește răspunderea administrației pentru un accident maritim, printr-o hotărâre definitivă și irevocabilă a unei instanțe judecătorești sau ca urmare a soluționării unui litigiu prin arbitraj, și i se cere să despăgubească părțile vătămate pentru o pierdere sau o daună materială sau pentru o vătămare corporală sau deces, dovedite, în fața instanței respective, a fi cauzate de o acțiune sau o omisiune intenționată sau de o neglijență gravă a organizației recunoscute, a organelor, angajaților, agenților sau a altor entități care acționează în numele organizației recunoscute, administrația este îndreptățită să primească o despăgubire financiară de la organizația recunoscută, în măsura în care pierderea, dauna, vătămarea sau decesul menționate mai sus au fost provocate, conform hotărârii instanței respective, de către organizația recunoscută;

                           (ii)

                           în cazul în care se stabilește răspunderea administrației pentru un accident maritim, printr-o hotărâre definitivă și irevocabilă a unei instanțe judecătorești sau ca urmare a soluționării unui litigiu prin arbitraj, și i se cere să despăgubească părțile vătămate pentru o vătămare corporală sau deces, dovedit în fața instanței respective, a fi cauzat de un act de neglijență sau imprudență sau de o omisiune a organizației recunoscute, a angajaților săi, a agenților săi sau a altor entități care acționează în numele organizației recunoscute, administrația este îndreptățită să fie despăgubită de către organizația recunoscută, în măsura în care vătămarea corporală sau decesul au fost provocate, conform hotărârii instanței, de către organizația recunoscută; statele membre pot să limiteze suma maximă care poate fi plătită de către organizația recunoscută, sumă care trebuie însă să fie cel puțin egală cu 4 milioane EUR;

                           (iii)

                           în cazul în care se stabilește răspunderea administrației pentru un accident maritim, printr-o hotărâre definitivă și irevocabilă a unei instanțe judecătorești sau ca urmare a soluționării unui litigiu prin arbitraj, și i se cere să despăgubească părțile vătămate pentru o pierdere sau o daună materială dovedită în fața instanței respective a fi cauzată de un act de neglijență sau imprudență sau de o omisiune a organizației recunoscute, a angajaților săi, agenților săi sau a altor entități care acționează în numele organizației recunoscute, administrația este îndreptățită să fie despăgubită de către organizația recunoscută, în măsura în care pierderea sau dauna materială menționate mai sus au fost cauzate, conform hotărârii instanței respective, de către organizația recunoscută; statele membre pot să limiteze suma maximă care poate fi plătită de către organizația recunoscută, sumă care trebuie însă să fie cel puțin egală cu 2 milioane EUR;

               (c)

               dispozițiile privind un control periodic, efectuat de către administrație sau de către un organism extern imparțial desemnat de către administrație, privind atribuțiile pe care organizațiile le îndeplinesc în numele acesteia, menționate la articolul 9 alineatul (1);

               (d)

               posibilitatea de a supune navele unor inspecții aleatorii și amănunțite;

               (e)

               dispoziții privind raportarea obligatorie a informațiilor esențiale referitoare la flota de nave înscrise în registrul său de clasificare, la schimbările, suspendările și retragerile de clasă.

         (3)   Acordul sau înțelegerea echivalentă din punct de vedere juridic poate stabili cerința ca organizația recunoscută să fie reprezentată la nivel local pe teritoriul statului membru în numele căruia îndeplinește atribuțiile menționate la articolul 3. O reprezentanță locală cu personalitate juridică în conformitate cu legislația statului membru și aflată sub jurisdicția instanțelor de judecată ale acestuia poate corespunde unei astfel de cerințe.
   (4)   Fiecare stat membru transmite Comisiei informații precise privind relația de colaborare stabilită în conformitate cu prezentul articol. Comisia informează celelalte state membre cu privire la aceasta.
   Articolul 6
   (1)   Comisia este asistată de Comitetul pentru siguranța maritimă și prevenirea poluării de către nave (COSS) instituit prin Regulamentul (CE) nr. 2099/2002 al Parlamentului European și al Consiliului (9).
   (2)   Atunci când se face trimitere la prezentul alineat, se aplică articolele 5 și 7 din Decizia 1999/468/CE, având în vedere dispozițiile articolului 8 din respectiva decizie.
   Termenul prevăzut la articolul 5 alineatul (6) din Decizia 1999/468/CE este stabilit la trei luni.
   (3)   Atunci când se face trimitere la prezentul alineat, se aplică articolul 5a alineatele (1)-(4) și articolul 7 din Decizia 1999/468/CE, având în vedere dispozițiile articolului 8 din respectiva decizie.
   Articolul 7
   (1)   Prezenta directivă poate fi modificată, fără a i se extinde domeniul de aplicare, pentru:

               (a)

               a încorpora, în sensul prezentei directive, modificările ulterioare la convențiile internaționale, protocoalele, codurile și rezoluțiile aflate în legătură cu aceasta, menționate la articolul 2 litera (d), articolul 3 alineatul (1) și articolul 5 alineatul (2), care au intrat în vigoare;

               (b)

               a modifica sumele menționate la articolul 5 alineatul (2) litera (b) punctele (ii) și (iii).

         Măsurile respective, destinate să modifice elemente neesențiale ale prezentei directive, se adoptă în conformitate cu procedura de reglementare cu control menționată la articolul 6 alineatul (3).
   (2)   După adoptarea de noi instrumente sau protocoale la convențiile internaționale menționate la articolul 2 litera (d), Consiliul, hotărând la propunerea Comisiei, stabilește luând în considerare procedurile parlamentare ale statelor membre și procedurile relevante din cadrul OMI, procedura detaliată de ratificare a acestor noi instrumente sau protocoale, asigurând, în același timp, aplicarea lor unitară și simultană în statele membre.
   Modificările aduse instrumentelor internaționale menționate la articolul 2 litera (d) și la articolul 5 pot fi excluse din domeniul de aplicare al prezentei directive, în temeiul articolului 5 din Regulamentul (CE) nr. 2099/2002.
   Articolul 8
   Fără a aduce atingere criteriilor minime specificate în anexa I la Regulamentul (CE) nr. 391/2009, dacă un stat membru consideră că o organizație recunoscută nu mai poate fi autorizată să îndeplinească în numele său atribuțiile specificate la articolul 3, acesta poate să îi suspende sau să îi retragă respectiva autorizație. În acest caz statul membru informează Comisia și celelalte state membre cu privire la decizia luată și la motivele întemeiate care au stat la baza acesteia.
   Articolul 9
   (1)   Fiecare stat membru se asigură că organizațiile recunoscute, care acționează în numele său în sensul articolului 3 alineatul (2), își îndeplinesc în mod eficient atribuțiile menționate în respectivul articol, într-un mod satisfăcător pentru administrația sa competentă.
   (2)   Pentru a-și îndeplini atribuțiile menționate la alineatul (1), fiecare stat membru monitorizează, cel puțin o dată la doi ani, toate organizațiile recunoscute care acționează în numele său și transmite celorlalte state membre și Comisiei un raport cu privire la rezultatele acestei activități de monitorizare, cel târziu până la data de 31 martie a anului care urmează anului în care a avut loc monitorizarea.
   Articolul 10
   În exercitarea drepturilor și obligațiilor lor de inspecție, în calitate de state de port, statele membre raportează Comisiei și celorlalte state membre și informează statul de pavilion implicat, în cazul în care constată că anumite organizații recunoscute care acționează în numele statului de pavilion au eliberat certificate statutare valabile unei nave care nu îndeplinește cerințele relevante prevăzute în convențiile internaționale sau în cazul unei defecțiuni a unei nave care deține un certificat de clasă valabil, defecțiune care privește elementele cuprinse în certificatul respectiv. În sensul prezentului articol, sunt raportate doar cazurile navelor care reprezintă o amenințare reală la adresa siguranței și mediului sau cele care fac dovada unei neglijențe deosebite din partea organizațiilor recunoscute. Organizația recunoscută în cauză este informată cu privire la cazul respectiv în momentul inspecției inițiale, astfel încât să poată întreprinde imediat măsurile de remediere corespunzătoare.
   Articolul 11
   (1)   Fiecare stat membru se asigură că navele care arborează pavilionul său sunt proiectate, construite, echipate și întreținute în conformitate cu normele și procedurile privind corpul navei, mașinile și instalațiile electrice și de control stabilite de o organizație recunoscută.
   (2)   Un stat membru poate decide să aplice norme pe care le consideră echivalente cu normele și procedurile unei organizații recunoscute, cu condiția de a le notifica imediat Comisiei, în conformitate cu procedura prevăzută în Directiva 98/34/CE, precum și celorlalte state membre, și cu condiția ca niciun alt stat membru sau Comisia să nu ridice obiecții în privința acestora și să nu se considere, prin procedura de reglementare menționată la articolul 6 alineatul (2) din prezenta directivă, că normele în cauză nu sunt echivalente.
   (3)   Statele membre cooperează cu organizațiile recunoscute pe care le autorizează la elaborarea normelor și procedurilor organizațiilor respective. Statele membre se consultă cu organizațiile recunoscute în vederea asigurării unei interpretări uniforme a convențiilor internaționale.
   Articolul 12
   Comisia informează o dată la doi ani Parlamentul European și Consiliul cu privire la evoluția privind punerea în aplicare a prezentei directive în statele membre.
   Articolul 13
   (1)   Statele membre asigură intrarea în vigoare a actelor cu putere de lege și a actelor administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive până la 17 iunie 2011. Statele membre informează de îndată Comisia în această privință.
   Atunci când sunt adoptate de statele membre, respectivele măsuri cuprind o trimitere la prezenta directivă sau sunt însoțite de o astfel de trimitere la data publicării lor oficiale. Acestea includ, de asemenea, o dispoziție conform căreia trimiterile din actele cu putere de lege sau actele administrative existente la directivele abrogate prin prezenta directivă se interpretează ca trimiteri la prezenta directivă. Statele membre stabilesc modalitățile de efectuare a acestor trimiteri.
   (2)   Statele membre comunică Comisiei textul principalelor dispoziții din legislația națională pe care le adoptă în domeniul reglementat de prezenta directivă.
   Articolul 14
   Directiva 94/57/CE, astfel cum a fost modificată prin directivele enumerate în anexa I partea A, se abrogă începând cu 17 iunie 2009, fără a aduce atingere obligațiilor statelor membre privind termenele de transpunere în legislația națională a directivelor prevăzute în anexa I partea B.
   Trimiterile la directivele abrogate se interpretează ca trimiteri la prezenta directivă și se citesc în conformitate cu tabelul de corespondență din anexa II.
   Articolul 15
   Prezenta directivă intră în vigoare în a douăzecea zi de la data publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.
   Articolul 16
   Prezenta directivă se adresează statelor membre.

      Adoptată la Strasbourg, 23 aprilie 2009.

            Pentru Parlamentul European

            Președintele

         H.-G. PÖTTERING

            Pentru Consiliu

            Președintele

         P. NEČAS

      (1)  JO C 318, 23.12.2006, p. 195.

      (2)  JO C 229, 22.9.2006, p. 38.

      (3)  Avizul Parlamentului European din 25 aprilie 2007 (JO C 74 E, 20.3.2008, p. 633), Poziția comună a Consiliului din 6 iunie 2008 (JO C 184 E, 22.7.2008, p. 11), Poziția Parlamentului European din 24 septembrie 2008 (nepublicată încă în Jurnalul Oficial), Decizia Consiliului din 26 februarie 2009 și Rezoluția legislativă a Parlamentului European din 11 martie 2009 (nepublicată încă în Jurnalul Oficial).

      (4)  JO L 319, 12.12.1994, p. 20.

      (5)  JO L 184, 17.7.1999, p. 23.

      (6)  JO L 204, 21.7.1998, p. 37.

      (7)  JO C 321, 31.12.2003, p. 1.

      (8)  A se vedea pagina 11 din prezentul Jurnal Oficial.

      (9)  JO L 324, 29.11.2002, p. 1.

      ANEXA I

         PARTEA A

         Directiva abrogată și modificările ulterioare aduse acesteia

      (menționate la articolul 14)

                  Directiva 94/57/CE a Consiliului

                     JO L 319, 12.12.1994, p. 20.

                  Directiva 97/58/CE a Comisiei

                     JO L 274, 7.10.1997, p. 8.

                  Directiva 2001/105/CE a Parlamentului European și a Consiliului

                     JO L 19, 22.1.2002, p. 9.

                  Directiva 2002/84/CE a Parlamentului European și a Consiliului

                     JO L 324, 29.11.2002, p. 53.

         PARTEA B

         Lista termenelor de transpunere în legislația națională

      (menționate la articolul 14)

                  Directiva

                  Termen de transpunere

                  94/57/CE

                  31 decembrie 1995

                  97/58/CE

                  30 septembrie 1998

                  2001/105/CE

                  22 iulie 2003

                  2002/84/CE

                  23 noiembrie 2003

      ANEXA II

         Tabel de corespondență

                  Directiva 94/57/CE

                  Prezenta directivă

                  Regulamentul (CE) nr. 391/2009

                  Articolul 1

                  Articolul 1

                  Articolul 1

                  Articolul 2 litera (a)

                  Articolul 2 litera (a)

                  Articolul 2 litera (a)

                  Articolul 2 litera (b)

                  Articolul 2 litera (b)

                  –

                  Articolul 2 litera (c)

                  Articolul 2 litera (c)

                  –

                  Articolul 2 litera (d)

                  Articolul 2 litera (d)

                  Articolul 2 litera (b)

                  Articolul 2 litera (e)

                  Articolul 2 litera (e)

                  Articolul 2 litera (c)

                  –

                  Articolul 2 litera (f)

                  Articolul 2 litera (d)

                  Articolul 2 litera (f)

                  Articolul 2 litera (g)

                  Articolul 2 litera (e)

                  Articolul 2 litera (g)

                  Articolul 2 litera (h)

                  Articolul 2 litera (f)

                  Articolul 2 litera (h)

                  Articolul 2 litera (i)

                  Articolul 2 litera (g)

                  Articolul 2 litera (i)

                  Articolul 2 litera (k)

                  Articolul 2 litera (i)

                  –

                  Articolul 2 litera (j)

                  Articolul 2 litera (h)

                  Articolul 2 litera (j)

                  Articolul 2 litera (l)

                  –

                  Articolul 2 litera (k)

                  –

                  Articolul 2 litera (j)

                  Articolul 3

                  Articolul 3

                  –

                  Articolul 4 alineatul (1) prima teză

                  –

                  Articolul 3 alineatul (1)

                  Articolul 4 alineatul (1) a doua teză

                  –

                  Articolul 3 alineatul (2)

                  Articolul 4 alineatul (1) a treia teză

                  –

                  –

                  Articolul 4 alineatul (1) a patra teză

                  –

                  Articolul 4 alineatul (1)

                  –

                  –

                  Articolul 3 alineatul (3)

                  –

                  –

                  Articolul 4 alineatele (2), (3) și (4)

                  –

                  –

                  Articolul 5

                  –

                  –

                  Articolul 6

                  –

                  –

                  Articolul 7

                  Articolul 5 alineatul (1)

                  Articolul 4 alineatul (1)

                  –

                  Articolul 5 alineatul (3)

                  Articolul 4 alineatul (2)

                  –

                  Articolul 6 alineatele (1), (2), (3) și (4)

                  Articolul 5 alineatele (1), (2), (3) și (4)

                  –

                  Articolul 6 alineatul (5)

                  –

                  –

                  Articolul 7

                  Articolul 6

                  Articolul 12

                  Articolul 8 alineatul (1) prima liniuță

                  Articolul 7 alineatul (1) primul paragraf litera (a)

                  Articolul 8 alineatul (1) a doua liniuță

                  –

                  Articolul 13 alineatul (1)

                  Articolul 8 alineatul (1) a treia liniuță

                  Articolul 7 alineatul (1) primul paragraf litera (b)

                  –

                  –

                  Articolul 7 alineatul (1) al doilea paragraf

                  Articolul 13 alineatul (1) al doilea paragraf

                  Articolul 8 alineatul (2)

                  Articolul 7 alineatul (2)

                  –

                  Articolul 8 alineatul (2) al doilea paragraf

                  –

                  Articolul 13 alineatul (2)

                  Articolul 9 alineatul (1)

                  –

                  –

                  Articolul 9 alineatul (2)

                  –

                  –

                  Articolul 10 alineatul (1) fraza introductivă

                  Articolul 8

                  –

                  Articolul 10 alineatul (1) literele (a), (b), (c) și alineatele (2), (3) și (4)

                  –

                  –

                  Articolul 11 alineatele (1) și (2)

                  Articolul 9 alineatele (1) și (2)

                  Articolul 11alineatele (3) și (4)

                  –

                  Articolul 8 alineatele (1) și (2)

                  Articolul 12

                  Articolul 10

                  –

                  Articolul 13

                  –

                  –

                  Articolul 14

                  Articolul 11 alineatele (1) și (2)

                  –

                  –

                  Articolul 11 alineatul (3)

                  –

                  –

                  Articolul 12

                  –

                  –

                  –

                  Articolul 9

                  Articolul 15 alineatul (1)

                  –

                  –

                  –

                  –

                  Articolul 10 alineatele (1) și (2)

                  Articolul 15 alineatul (2)

                  –

                  Articolul 10 alineatul (3)

                  Articolul 15 alineatul (3)

                  –

                  Articolul 10 alineatul (4)

                  Articolul 15 alineatul (4)

                  –

                  Articolul 10 alineatul (5)

                  Articolul 15 alineatul (5)

                  –

                  Articolul 10 alineatul (6) primul, al doilea, al treilea și al cincilea paragraf

                  –

                  Articolul 10 alineatul (6) al patrulea paragraf

                  Articolul 16

                  Articolul 13

                  –

                  Articolul 17

                  Articolul 16

                  –

                  –

                  Articolul 14

                  –

                  –

                  Articolul 15

                  –

                  –

                  –

                  Articolul 11

                  –

                  –

                  Articolul 14

                  –

                  –

                  Articolul 15

                  –

                  –

                  Articolul 16

                  –

                  –

                  Articolul 17

                  –

                  –

                  Articolul 18

                  –

                  –

                  Articolul 19

                  Anexa

                  –

                  Anexa I

                  –

                  Anexa I

                  –

                  –

                  Anexa II

                  Anexa II


title: Directiva Consiliului din 22 iunie 1987 de coordonare a actelor cu putere de lege și a actelor administrative privind asigurarea de protecție juridică

text:
               06/Volumul 01

               RO

               Jurnalul Ofícial al Uniunii Europene

               186

         31987L0344

               L 185/77

               JURNALUL OFÍCIAL AL UNIUNII EUROPENE

      DIRECTIVA CONSILIULUI

   din 22 iunie 1987
   de coordonare a actelor cu putere de lege și a actelor administrative privind asigurarea de protecție juridică
   (87/344/CEE)
   CONSILIUL COMUNITĂȚILOR EUROPENE,
   având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Economice Europene, în special articolul 57 alineatul (2),
   având în vedere propunerea Comisiei (1),
   având în vedere avizul Parlamentului European (2),
   având în vedere avizul Comitetului Economic și Social (3),
   întrucât Directiva 73/239/CEE a Consiliului din 24 iulie 1973 de coordonare a actelor cu putere de lege și a actelor administrative privind inițierea și exercitarea activității de asigurare generală directă (4), modificată ultima dată de Directiva 87/343/CEE (5), a eliminat unele diferențe existente între legislațiile interne, pentru a facilita inițierea și desfășurarea acestor activități;
   întrucât articolul 7 alineatul (2) litera (c) din Directiva 73/239/CEE prevede totuși că „până la coordonarea ulterioară, care se va realiza în termen de patru ani de la notificarea prezentei directive, Republica Federală Germania poate menține dispoziția de interzicere a cumulării, pe teritoriul său, a asigurării de sănătate, a asigurării de credite și garanții sau a asigurării de protecție juridică, fie între ele, fie cu alte clase de asigurări”;
   întrucât prezenta directivă prevede coordonarea dispozițiilor privind asigurarea de protecție juridică, după cum se stipulează la articolul 7 alineatul (2) litera (c) din Directiva 73/239/CEE;
   întrucât, pentru a putea proteja asigurații, trebuie să se adopte măsuri de prevenire, în măsura posibilului, a oricărui conflict de interese între un asigurat care deține o asigurare de protecție juridică și asigurătorul său, conflict generat de faptul că acesta din urmă îl asigură pentru oricare dintre clasele de asigurare menționate în anexa la Directiva 73/239/CEE sau asigură un alt asigurat și, în eventualitatea unui astfel de conflict, trebuie să permită rezolvarea acestuia;
   întrucât din domeniul de aplicare a prezentei directive este necesar să se excludă, având în vedere natura sa specifică, asigurarea de protecție juridică în cazul unor litigii sau riscuri datorate sau având legătură cu utilizarea navelor maritime;
   întrucât din domeniul de aplicare a prezentei directive este necesar să se excludă, de asemenea, activitatea asigurătorului care furnizează servicii sau suportă cheltuielile unui contract de răspundere civilă, în măsura în care activitatea respectivă se desfășoară în același timp în propriul interes al asigurătorului, în cadrul acestei acoperiri;
   întrucât este necesar ca statele membre să poată avea opțiunea excluderii din domeniul de aplicare a prezentei directive a activității de asigurare de protecție juridică desfășurată de un asigurător care oferă asistență, dacă această activitate are loc într-un stat membru, altul decât cel în care locuiește de obicei asiguratul, și dacă face parte dintr-un contract de asigurare numai pentru asistența furnizată persoanelor aflate în dificultate în cursul deplasărilor, absențelor de la domiciliu sau de la reședința permanentă;
   întrucât sistemul specializării obligatorii, aplicat în prezent de un stat membru, respectiv Republica Federală Germania, previne majoritatea conflictelor; întrucât, în scopul obținerii unui astfel de rezultat, nu pare a fi necesară, cu toate acestea, extinderea sistemului respectiv la întreaga Comunitate, ceea ce ar impune scindarea întreprinderilor de asigurări mixte;
   întrucât rezultatul dorit se poate obține, de asemenea, solicitând întreprinderilor de asigurare să prevadă, în legătură cu asigurarea de protecție juridică, un contract separat sau o secțiune distinctă într-o singură poliță și obligându-le să adopte o administrare separată pentru clasa de asigurare „asigurare de protecție juridică” sau să încredințeze administrarea cererilor de despăgubire din clasa de asigurare „asigurare de protecție juridică” unei alte firme cu personalitate juridică distinctă ori să permită celui care deține o asigurare de protecție juridică să își aleagă avocatul, din momentul în care aceasta are dreptul să solicite despăgubiri de la asigurător;
   întrucât, indiferent de soluția adoptată, interesul persoanelor cu asigurare de protecție juridică este garantat de garanții echivalente;
   întrucât interesul persoanei cu asigurare de protecție juridică impune ca aceasta să poată să își aleagă un avocat sau o altă persoană cu calificări corespunzătoare în conformitate cu legislația națională, în cadrul oricărei proceduri judiciare sau administrative și ori de câte ori apare un conflict de interese;
   întrucât este necesar ca statele membre să aibă posibilitatea de a exonera întreprinderile de asigurare de obligația de a lăsa asiguratului libertatea de a alege avocatul, în cazul în care asigurarea de protecție juridică se limitează la cazurile legate de utilizarea vehiculelor rutiere pe teritoriul lor și în care sunt îndeplinite alte condiții restrictive;
   întrucât, în cazul unui conflict între asigurător și asigurat, este important ca acesta să fie rezolvat cât mai bine și mai repede cu putință; întrucât este indicat, prin urmare, ca polițele de asigurare de protecție juridică să includă o procedură de arbitraj sau o procedură care să ofere garanții comparabile;
   întrucât cel de-al doilea paragraf de la punctul C din anexa la Directiva 73/239/CEE prevede că riscurile incluse în clasele de asigurare 14 și 15 de la punctul A nu pot fi considerate drept riscuri auxiliare altor clase; întrucât este indicat să se evite ca o întreprindere de asigurare să aibă posibilitatea să acopere protecția juridică sub formă de risc auxiliar altui risc, fără să fi obținut o autorizație referitoare la riscul de protecție juridică; întrucât, cu toate acestea, statele membre trebuie să aibă posibilitatea de a considera clasa de asigurare 17 drept un risc auxiliar al clasei de asigurare 18, în cazuri specifice; întrucât, prin urmare, este necesar ca punctul C din anexa menționată anterior să se modifice în mod corespunzător,
   ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
   Articolul 1
   Scopul prezentei directive este de a coordona actele cu putere de lege și actele administrative privind asigurarea de protecție juridică, prevăzută la alineatul (17) de la punctul A din anexa la Directiva 73/239/CEE a Consiliului, pentru a facilita exercitarea efectivă a libertății de stabilire și pentru a preveni într-o cât mai mare măsură orice conflict de interese datorat, în special, faptului că asigurătorul asigură un alt asigurat sau asigură asiguratul atât pentru protecția juridică, cât și pentru altă clasă din anexă, și pentru a permite soluționarea unui astfel de conflict, în cazul apariției acestuia.
   Articolul 2
   (1)   Prezenta directivă se aplică asigurării de protecție juridică. Aceasta constă în asumarea angajamentului, contra plății unei prime, de a suporta cheltuielile procedurii judiciare și cheltuielile furnizării altor servicii legate direct de acoperirea dată de asigurare, în special cu scopul de a:

               —

               compensa prejudiciul suferit de asigurat, printr-o soluționare pe căi amiabile sau printr-o procedură civilă sau penală;

               —

               apăra sau reprezenta asiguratul în proceduri civile, penale, administrative sau de altă natură sau în legătură cu orice plângere împotriva acestuia.

         (2)   Prezenta directivă nu se aplică, cu toate acestea:

               —

               asigurării de protecție juridică, în cazul în care acest tip de asigurare privește litigiile sau riscurile care rezultă din sau sunt legate de utilizarea navelor maritime;

               —

               activității desfășurate de asigurătorul care asigură răspunderea civilă, în scopul de a apăra sau reprezenta asiguratul în orice anchetă sau proces, în cazul în care activitatea respectivă este exercitată în același timp în propriul interes al asigurătorului, în cadrul asigurării respective;

               —

               în cazul în care un stat membru dorește acest lucru, activității de asigurare de protecție juridică desfășurate de către un asigurător al asistenței, în cazul în care această activitate este desfășurată în alt stat membru decât cel în care asiguratul își are de obicei domiciliul și în care face parte dintr-un contract care acoperă numai asistența furnizată persoanelor aflate în dificultate în cursul deplasărilor, absențelor de la domiciliu sau de la reședința permanentă. Într-un astfel de caz, contractul trebuie să precizeze clar faptul că acoperirea respectivă se limitează la împrejurările menționate în teza precedentă și este auxiliară asistenței.

         Articolul 3
   (1)   Garanția de protecție juridică trebuie să facă obiectul unui contract separat de cel întocmit pentru alte clase de asigurare sau al unui capitol separat al unei polițe unice, în care se precizează natura garanției de protecție juridică și, la cererea expresă a unui stat membru, valoarea primei corespunzătoare.
   (2)   Orice stat membru adoptă măsurile necesare pentru a se asigura că întreprinderile de asigurare cu sediul pe teritoriul său adoptă, în conformitate cu opțiunea impusă de statul membru sau la alegerea proprie, în cazul în care statul membru convine astfel, cel puțin una dintre următoarele soluții, care sunt alternative:

               (a)

               întreprinderea de asigurare trebuie să se asigure că nici un membru al personalului care se ocupă cu gestionarea cererilor de despăgubire privind clasa de asigurare de protecție juridică sau cu consultanța juridică în legătură cu această gestionare nu desfășoară în paralel o activitate similară:

                           —

                           în cazul în care întreprinderea de asigurări este de tip mixt, pentru o altă clasă de asigurare practicată de aceasta;

                           —

                           indiferent dacă întreprinderea de asigurări este mixtă sau specializată, într-o altă întreprindere care are legături financiare, comerciale sau administrative cu prima întreprindere și care încheie una sau mai multe din celelalte clase de asigurare menționate de Directiva 73/239/CEE;

               (b)

               întreprinderea de asigurare trebuie să încredințeze administrarea cererilor de despăgubire în legătură cu asigurarea de protecție juridică unei întreprinderi distincte din punct de vedere juridic. Întreprinderea respectivă trebuie să fie menționată în contractul sau capitolul separat descris la alineatul (1). În cazul în care întreprinderea de asigurare distinctă din punct de vedere juridic are legături cu o întreprindere care efectuează una sau mai multe din celelalte clase de asigurare descrise la punctul A din anexa la Directiva 73/239/CEE, membrii personalului acestei întreprinderi care gestionează cererile de despăgubire sau care oferă consultanță juridică în legătură cu această gestionare nu pot desfășura în paralel aceeași activitate sau una similară la cealaltă întreprindere. În plus, statele membre pot impune aceleași cerințe membrilor organelor de conducere;

               (c)

               întreprinderea de asigurare acordă asiguratului, în cadrul contractului, dreptul de a încredința apărarea intereselor sale, din momentul în care are dreptul de a adresa cereri de despăgubire asigurătorului său în temeiul poliței, unui avocat ales de el însuși sau, în măsura în care legislația internă o permite, oricărei alte persoane cu calificările corespunzătoare.

         (3)   Indiferent de soluția adoptată, interesul persoanelor cu asigurare de protecție juridică este considerat garantat într-o modalitate echivalentă, în conformitate cu prezenta directivă.
   Articolul 4
   (1)   Orice contract de asigurare de protecție juridică recunoaște în mod explicit că:

               (a)

               în cazul în care se face apel la un avocat sau la orice altă persoană cu calificare corespunzătoare potrivit legislației interne, pentru a apăra, reprezenta sau servi interesele persoanei asigurate în orice procedură judiciară sau administrativă, persoana asigurată are libertatea de a alege;

               (b)

               persoana asigurată are libertatea să aleagă un avocat sau, în cazul în care preferă în mod expres și în măsura în care o permite legislația internă, orice altă persoană cu calificările corespunzătoare, pentru a-i servi interesele ori de câte ori survine un conflict de interese.

         (2)   Prin avocat se înțelege orice persoană care are dreptul să desfășoare activități profesionale sub una din denumirile prevăzute în Directiva 77/249/CEE a Consiliului din 22 martie 1977, pentru a facilita exercitarea efectivă de către avocați a libertății de a presta servicii (6).
   Articolul 5
   (1)   Fiecare stat membru poate excepta asigurarea de protecție juridică de la aplicarea articolului 4 alineatul (1), în cazul în care sunt întrunite următoarele condiții:

               (a)

               asigurarea se limitează la cazurile care apar în urma utilizării vehiculelor rutiere pe teritoriul statului membru în cauză;

               (b)

               asigurarea privește un contract de acordare de asistență în caz de accident sau defecțiune a unui vehicul rutier;

               (c)

               nici asigurătorul de protecție juridică, nici asigurătorul de asistență nu acoperă orice fel de răspundere;

               (d)

               se adoptă măsuri corespunzătoare, astfel încât consultanța juridică și reprezentarea fiecărei părți într-un litigiu să se facă prin avocați total independenți, în cazul în care aceste părți sunt asigurate pentru protecție juridică de către același asigurător.

         (2)   Exceptarea acordată de un stat membru unei întreprinderi de asigurare, în conformitate cu alineatul (1), nu afectează aplicarea articolului 3 alineatul (2).
   Articolul 6
   Statele membre adoptă toate măsurile necesare astfel încât, fără a aduce atingere oricărei căi de atac prevăzute de legislația internă, să prevadă o procedură de arbitraj sau o altă procedură ce oferă garanții comparabile de obiectivitate, pentru a decide, în cazul unor divergențe de opinie între asigurător și persoana cu asigurare de protecție juridică, asupra soluționării litigiului.
   Contractul de asigurare trebuie să menționeze dreptul asiguratului de a recurge la o astfel de procedură.
   Articolul 7
   Ori de câte ori apare un conflict de interese sau un dezacord asupra rezolvării unui litigiu, asigurătorul de protecție juridică sau, după caz, biroul de soluționare a cererilor de despăgubire, trebuie să informeze asiguratul cu privire la:

               —

               dreptul menționat la articolul 4;

               —

               posibilitatea de a recurge la procedura menționată la articolul 6.

         Articolul 8
   Statele membre elimină toate dispozițiile care interzic unui asigurător să cumuleze în paralel, pe teritoriul lor, asigurări de protecție juridică și alte clase de asigurare.
   Articolul 9
   Al doilea paragraf de la punctul C din anexa la Directiva 73/239/CEE se înlocuiește cu următoarele:

      „Cu toate acestea, riscurile cuprinse în clasele 14, 15 și 17 prevăzute la punctul A nu pot fi considerate drept riscuri auxiliare pentru alte clase de asigurare.
      Riscul cuprins în clasa 17 (asigurarea de protecție juridică) poate fi considerat însă drept un risc auxiliar clasei 18, în cazul în care sunt întrunite condițiile prevăzute la primul paragraf și în care riscul principal se referă numai la asistența furnizată persoanelor aflate în dificultate în cursul deplasărilor, absențelor de la domiciliu sau de la reședința permanentă.
      Asigurarea de protecție juridică poate fi, de asemenea, considerată drept un risc auxiliar, potrivit condițiilor descrise la primul paragraf, în cazul în care privește litigii sau riscuri care decurg sau sunt în legătură cu utilizarea navelor maritime.”

   Articolul 10
   Statele membre adoptă măsurile necesare pentru a se conforma cu prezenta directivă până la 1 ianuarie 1990. Statele membre informează de îndată Comisia cu privire la aceasta.
   Statele membre aplică aceste măsuri de la 1 iulie 1990 cel târziu.
   Articolul 11
   După notificarea (7) prezentei directive, Comisiei îi sunt comunicate de către statele membre textele principalelor dispoziții de drept intern pe care le adoptă în domeniul reglementat de prezenta directivă.
   Articolul 12
   Prezenta directivă se adresează statelor membre.

      Adoptată la Luxemburg, 22 iunie 1987.

            Pentru Consiliu

            Președintele

         L. TINDEMANS

      (1)  JO C 198, 7.8.1979, p. 2.

      (2)  JO C 260, 12.10.1981, p. 78.

      (3)  JO C 348, 31.12.1980, p. 22.

      (4)  JO L 228, 16.8.1973, p. 3.

      (5)  JO L 185, 4.7.1987, p. 72.

      (6)  JO L 78, 26.3.1977, p. 17.

      (7)  Prezenta directivă a fost comunicată statelor membre la 25 iunie 1987.