title: Directiva 2007/35/CE a Comisiei din 18 iunie 2007 de modificare, în scopul adaptării sale la progresul tehnic, a Directivei 76/756/CEE a Consiliului privind instalarea dispozitivelor de iluminat și de semnalizare luminoasă ale autovehiculelor și ale remorcilor acestora   (Text cu relevanță pentru SEE)

text:
               19.6.2007

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               L 157/14

      DIRECTIVA 2007/35/CE A COMISIEI

   din 18 iunie 2007
   de modificare, în scopul adaptării sale la progresul tehnic, a Directivei 76/756/CEE a Consiliului privind instalarea dispozitivelor de iluminat și de semnalizare luminoasă ale autovehiculelor și ale remorcilor acestora
   (Text cu relevanță pentru SEE)
   COMISIA COMUNITĂȚILOR EUROPENE,
   având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Europene,
   având în vedere Directiva 70/156/CEE a Consiliului din 6 februarie 1970 privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la omologarea de tip a autovehiculelor și a remorcilor acestora (1), în special articolul 13 alineatul (2) a doua liniuță,
   având în vedere Directiva 76/756/CEE a Consiliului din 27 iulie 1976 privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la instalarea dispozitivelor de iluminat și de semnalizare luminoasă ale autovehiculelor și ale remorcilor acestora (2), în special articolul 4,
   întrucât:

               (1)

               Directiva 76/756/CEE este una dintre directivele speciale care fac parte din procedura de omologare CE de tip instituită prin Directiva 70/156/CEE. Dispozițiile Directivei 70/156/CEE privind sistemele, componentele și unitățile tehnice separate pentru vehicule se aplică, prin urmare, Directivei 76/756/CEE.

               (2)

               În vederea întăririi siguranței rutiere prin sporirea vizibilității camioanelor mari și a remorcilor acestora, este necesară introducerea obligației de aplicare a marcajelor retroreflectorizante la partea din spate a acestor vehicule în Directiva 76/756/CEE.

               (3)

               În vederea luării în considerare a modificărilor ulterioare aduse Regulamentului nr. 48 al Comisiei Economice pentru Europa a Organizației Națiunilor Unite (3), pentru care Comunitatea deja s-a pronunțat, se recomandă adaptarea Directivei 76/756/CEE la progresul tehnic prin alinierea acesteia la cerințele tehnice ale respectivului Regulament al Comisiei Economice pentru Europa a Organizației Națiunilor Unite. Din motive de claritate, este necesară înlocuirea anexei II la Directiva 76/756/CEE.

               (4)

               Prin urmare, este necesară modificarea corespunzătoare a Directivei 76/756/CEE.

               (5)

               Măsurile prevăzute de prezenta directivă sunt conforme cu avizul Comitetului pentru adaptarea la progresul tehnic,

         ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
   Articolul 1
   Anexa II la Directiva 76/756/CEE se înlocuiește cu anexa la prezenta directivă.
   Articolul 2
   Începând cu 10 iulie 2011, statele membre consideră certificatele de conformitate care însoțesc vehiculele noi în conformitate cu dispozițiile Directivei 70/156/CEE ca nemaifiind valabile în sensul articolului 7 alineatul (1) din directiva respectivă, din motive legate de instalarea dispozitivelor de iluminat și de semnalizare luminoasă, dacă nu sunt respectate cerințele Directivei 76/156/CEE, astfel cum a fost modificată prin prezenta directivă.
   Articolul 3
   (1)   Statele membre adoptă și publică actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive până la 9 iulie 2008, cel târziu. Comisiei îi sunt comunicate de statele membre textele dispozițiilor respective, precum și un tabel de corespondență între actele în cauză și prezenta directivă.
   Statele membre aplică dispozițiile respective începând cu 10 iulie 2008.
   Atunci când statele membre adoptă aceste dispoziții, ele conțin o trimitere la prezenta directivă sau sunt însoțite de o asemenea trimitere la data publicării lor oficiale. Statele membre stabilesc modalitatea de efectuare a acestei trimiteri.
   (2)   Comisiei îi sunt comunicate de către statele membre textele principalelor dispoziții de drept intern pe care le adoptă în domeniul reglementat de prezenta directivă.
   Articolul 4
   Prezenta directivă intră în vigoare în a douăzecea zi de la data publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.
   Articolul 5
   Prezenta directivă se adresează statelor membre.

      Adoptată la Bruxelles, 18 iunie 2007.

            Pentru Comisie

         Günter VERHEUGEN

            Vicepreședinte

      (1)  JO L 42, 23.2.1970, p. 1. Directivă, astfel cum a fost modificată ultima dată prin Directiva 2006/96/CE (JO L 363, 20.12.2006, p. 81).

      (2)  JO L 262, 27.9.1976, p. 1. Directivă, astfel cum a fost modificată ultima dată prin Directiva 97/28/CE a Comisiei (JO L 171, 30.6.1997, p. 1).

      (3)  JO L 137, 30.5.2007, p. 1.

      ANEXĂ

            „ANEXA II

                        1.

                        Cerințele tehnice sunt cele precizate la alineatele (2), (5) și (6), precum și în anexele 3-9 la Regulamentul nr. 48 al Comisiei Economice a Organizației Națiunilor Unite (1).

                        2.

                        În scopul aplicării dispozițiilor prevăzute la punctul 1, se aplică următoarele definiții:

                                    (a)

                                    «vehicul neîncărcat» înseamnă un vehicul a cărui masă este indicată la punctul 2.6 din apendicele 1 la anexa I la prezenta directivă, dar fără conducător auto;

                                    (b)

                                    prin «fișă de comunicare» se înțelege certificatul de omologare de tip prezentat în apendicele 2 din anexa I la prezenta directivă;

                                    (c)

                                    prin expresia «părți contractante ale regulamentelor respective» se înțelege «statele membre»;

                                    (d)

                                    trimiterea la Regulamentul nr. 3 se consideră trimitere la Directiva 76/757/CEE;

                                    (e)

                                    nota de subsol 2 de la punctul 2.7.25 nu se aplică;

                                    (f)

                                    nota de subsol 8 de la punctul 6.19 nu se aplică;

                                    (g)

                                    nota de subsol 1 din anexa 5 se interpretează după cum urmează: «Pentru definițiile categoriilor, a se vedea anexa II A la Directiva 70/156/CEE».

                        3.

                        Fără a aduce atingere cerințelor articolului 8 alineatul (2) literele (a) și (c) și ale alineatului (3) din Directiva 70/156/CEE, cerințelor prezentei anexe și oricăror altor cerințe ale oricăreia dintre directivele speciale, este interzisă instalarea oricăror altor dispozitive de iluminat sau de semnalizare luminoasă în afara celor definite la punctul 2.7 din Regulamentul nr. 48 al Comisiei Economice pentru Europa a Organizației Națiunilor Unite.

         (1)  JO L 137, 30.5.2007, p. 1.”


title: A șaptea Directivă a Comisiei din 1 martie 1976 de stabilire a metodelor comunitare de analiză pentru controlul oficial al furajelor

text:
               03/Volumul 02

               RO

               Jurnalul Ofícial al Uniunii Europene

               138

         31976L0372

               L 102/8

               JURNALUL OFÍCIAL AL UNIUNII EUROPENE

      A ȘAPTEA DIRECTIVĂ A COMISIEI

   din 1 martie 1976
   de stabilire a metodelor comunitare de analiză pentru controlul oficial al furajelor
   (76/372/CEE)
   COMISIA COMUNITĂȚILOR EUROPENE,
   având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Economice Europene,
   având în vedere Directiva Consiliului din 20 iulie 1970 cu privire la introducerea modalităților de prelevare a probelor și a metodelor comunitare de analiză pentru controlul oficial al furajelor (1), modificată ultima dată de actul de aderare (2), în special articolul 2,
   întrucât prezenta directivă impune efectuarea controlului oficial al furajelor cu ajutorul modalităților de prelevare de probe și a metodelor comunitare de analiză în scopul verificării aducerii la îndeplinire a cerințelor care decurg din dispozițiilor stabilite prin lege, regulament sau acțiune administrativă privind calitatea și compoziția furajelor;
   întrucât Directivele 71/250/CEE din 15 iunie 1971 (3), 71/393/CEE din 18 noiembrie 1971 (4), 72/199/CEE din 27 aprilie 1972 (5), 73/46/CEE din 5 decembrie 1972 (6), 74/203/CEE din 25 martie 1974 (7) și 75/84/CEE din 20 decembrie 1974 ale Comisiei (8) au stabilit deja un număr de metode comunitare de analiză; întrucât progresul înregistrat până acum recomandă adoptarea unui al șaptelea set de metode;
   întrucât măsurile prevăzute în prezenta directivă sunt conforme cu avizul Comitetului permanent pentru furaje,
   ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
   Articolul 1
   Statele membre solicită ca analizele pentru controlul oficial al furajelor, referitoare la conținutul de aflatoxină B1, să se efectueze în conformitate cu metodele descrise în anexa la prezenta directivă.
   Dispozițiile generale stabilite în partea 1 (Introducere) a anexei la prima Directivă 71/250/CEE a Comisiei din 15 iunie 1971, cu excepția părții referitoare la prepararea probelor pentru analize, se aplică metodelor descrise în anexa la prezenta directivă.
   Articolul 2
   Statele membre pun în aplicare actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive până la 1 octombrie 1976. Ele notifică de îndată Comisia cu privire la aceasta.
   Articolul 3
   Prezenta directivă se adresează statelor membre.

      Adoptată la Bruxelles, 1 martie 1976.

            Pentru Comisie

         P. J. LARDINOIS

            Membru al Comisiei

      (1)  JO L 170, 3.8.1970, p. 2.

      (2)  JO L 73, 27.3.1972, p. 14.

      (3)  JO L 155, 12.7.1971, p. 13.

      (4)  JO L 279, 20.12.1971, p. 7.

      (5)  JO L 123, 29.5.1972, p. 6.

      (6)  JO L 83, 30.3.1973, p. 21.

      (7)  JO L 108, 22.4.1974, p. 7.

      (8)  JO L 32, 5.2.1975, p. 26.
   ANEXĂ
   DETERMINAREA AFLATOXINEI B1

   A.   METODA CROMATOGRAFIEI UNIDIMENSIONALE ÎN STRAT SUBȚIRE
   1.   Obiectiv și domeniu de aplicare
   Această metodă permite determinarea nivelului de aflatoxină B1 în următoarele furaje: turte cu ulei de arahide, copra, in, soia, susan, palmier babassu, porumb, precum și cereale și produse cerealiere, făină de mazăre, pulpă de cartofi și amidon. Limita inferioară a determinării este de 0,01 mg/kg (10 ppb).
   Dacă prezența anumitor substanțe de interferență împiedică determinarea, este necesară reînceperea analizei folosind metoda B (cromatografia bidimensională în strat subțire).
   2.   Principiu
   Proba este supusă extracției cu cloroform. Extractul este filtrat iar o parte alicotă este prelevată și purificată prin cromatografie în coloană, pe gel de siliciu. Eluatul este evaporat și reziduul redizolvat într-un volum specific de cloroform sau de amestec de benzen și acetonitril. O parte alicotă din soluție este supusă cromatografiei în strat subțire (TLC). Cantitatea de aflatoxină B1 este determinată în urma iradierii cu UV a cromatogramei, fie vizual, fie prin fluorodensitometrie, prin comparație cu cantități cunoscute de aflatoxină B1 standard. Identitatea aflatoxinei B1 extrase din furaje trebuie confirmată prin procedura indicată.
   3.   Reactivi

      NB: Toți reactivii trebuie să aibă calitatea de „reactiv analitic”, dacă nu este specificat altfel.
   3.1.   Acetonă.
   3.2.   Cloroform, stabilizat cu 0,5 până la 1,0 % etanol 96 % (v/v).
   3.3.   N-hexan.
   3.4.   Metanol.
   3.5.   Eter etilic anhidru, liber de peroxizi.
   3.6.   Amestec de benzen și acetonitril: 98/2 (v/v).
   3.7.   Amestec de cloroform (3.2) și metanol (3.4): 97/3 (v/v).
   3.8.   Gel de siliciu pentru cromatografie în coloană, dimensiunea particulelor 0,05 până la 0,20 mm.
   3.9.   Vată absorbantă degresată în prealabil cu cloroform sau vată de sticlă.
   3.10.   Sulfat de sodiu anhidru, granular.
   3.11.   Gaz inert, de exemplu azot.
   3.12.   Acid clorhidric 1 N.
   3.13.   Acid sulfuric 50 % (v/v).
   3.14.   Kieselguhr (hyflosupercel), spălat în acid.
   3.15.   Gel de siliciu G-HR sau un echivalent, pentru TLC.
   3.16.   Soluție standard cu aproximativ 0,1 μg/ml aflatoxină B1 în cloroform (3.2) sau amestec de benzen/acetonitril (3.6), preparat și verificat conform indicațiilor din secțiunea 7.
   3.17.   Soluție standard pentru teste calitative, conținând aproximativ 0,1 μg/ml aflatoxină B1 și B2 în cloroform (3.2) sau amestec de benzen/acetonitril (3.6). Aceste concentrații sunt orientative. Ele se vor ajusta astfel încât să se obțină aceeași intensitate a fluorescenței pentru ambele aflatoxine.
   Solvenți de developare:
   3.18.1.   Cloroform (3.2)/acetonă (3.1): 9/1 (v/v), rezervor nesaturat;
   3.18.2.   Eter etilic (3.5)/metanol (3.4)/apă: 96/3/1 (v/v/v), rezervor nesaturat;
   3.18.3.   Eter etilic (3.5)/metanol (3.4)/apă: 94/4,5/1,5 (v/v/v), rezervor saturat;
   3.18.4.   Cloroform (3.2)/metanol (3.4): 94/6 (v/v), rezervor saturat;
   3.18.5.   Cloroform (3.2)/metanol (3.4): 97/3 (v/v), rezervor saturat.
   4.   Aparatură
   4.1.   Mixer cu mecanism de mărunțire.
   4.2.   Agitator sau amestecător magnetic.
   4.3.   Hârtie de filtru plisată, Schleicher și Schüll nr. 588 sau un echivalent, diametru: 24 cm.
   4.4.   Tuburi cromatografice din sticlă (diametru intern: 22 mm, lungime: 300 mm), cu robinet PTFE și rezervor de 250 ml.
   4.5.   Evaporator rotativ cu vid, cu balon cu fund rotund de 500 ml.
   4.6.   Vase conice de 500 ml, cu dopuri din sticlă șlefuită.
   4.7.   Aparat TLC.
   4.8.   Plăci de sticlă pentru TLC, 200 × 200 mm, pregătite după cum urmează (cantitățile indicate sunt suficiente pentru a acoperi cinci plăci). Se pun 30 g gel de siliciu G-HR (3.15) într-un vas conic. Se adaugă 60 ml apă, se pune dopul și se agită timp de un minut. Se întinde suspensia pe plăci astfel încât să se obțină un strat uniform de 0,25 mm grosime. Se lasă să se usuce la aer și apoi se pune într-un desicator ce conține gel de siliciu. În momentul folosirii, plăcile se activează prin menținerea în cuptor la 110 °C timp de o oră.
   Plăcile gata preparate sunt corespunzătoare dacă rezultatele obținute sunt similare cu cele obținute cu plăcile preparate după cum este indicat anterior.
   4.9.   Lampă UV cu lungimi mari de undă (360 nm). Intensitatea iradierii trebuie să permită distingerea clară a unui spot de 1 ng de aflatoxină B1 pe o placă TLC, la o distanță de 10 cm de lampă.
   4.10.   Eprubete gradate de 10 ml prevăzute cu dopuri de polietilenă.
   4.11.   Spectrofotometru UV.
   4.12.   Fluorodensimetru (opțional).
   5.   Procedură
   5.1.   Prepararea probei (a se vedea „Observații”, partea C, punctul 1).

   Se mărunțește proba astfel încât să poată trece în întregime printr-o sită cu ochi de 1 mm (în conformitate cu recomandarea ISO R 565).
   5.2.   Extracția
   Se pun 50 g de probă mărunțită omogenizată într-un vas conic de 500 ml (4.6). Se adaugă 25 g de Kieselguhr (3.14), 25 ml apă și 250 ml cloroform (3.2). Se pune dopul, se agită sau se amestecă timp de 30 minute cu aparatul (4.2.) și se filtrează printr-o hârtie de filtru plisată (4.3). Se îndepărtează primii 10 ml ai filtratului și apoi se colectează 50 ml.
   5.3.   Curățarea coloanei
   Se introduce un tampon de vată sau de vată de sticlă (3.9) la capătul inferior al tubului cromatografic (4.4), se umplu două treimi ale tubului cu cloroform (3.2) și se adaugă 5 g sulfat de sodiu (3.10).
   Se verifică dacă suprafața superioară a stratului de sulfat de sodiu este netedă, apoi se adaugă 10 g gel de siliciu (3.8) în cantități mici. Se amestecă cu grijă după fiecare adăugare pentru a elimina bulele de aer. Se lasă deoparte timp de 15 minute, apoi se adaugă cu grijă 15 g de sulfat de sodiu (3.10). Se lasă lichidul să se scurgă până când ajunge chiar deasupra suprafeței superioare a stratului de sulfat de sodiu.
   Se amestecă cei 50 ml de extract obținut la 5.2 cu 100 ml de n-hexan (3.3) și se transferă amestecul în coloană. Se lasă lichidul să se scurgă până când ajunge exact deasupra stratului superior de sulfat de sodiu. Se elimină soluția astfel obținută. Apoi se adaugă 100 ml eter etilic (3.5) și iar se lasă să se scurgă până la nivelul suprafeței superioare a stratului de sulfat de sodiu. În timpul acestor operații se urmărește ca debitul să fie de 8-12 ml pe minut și se evită uscarea coloanei. Se îndepărtează lichidul care se scurge. Apoi se eluează cu 150 ml din amestecul cloroform/metanol (3.7) și se colectează întregul eluat.
   Acesta se evaporă aproape până la uscare la o temperatură care să nu depășească 50 °C, sub un curent de gaz inert (3.11), în evaporatorul rotativ (4.5). Se transferă reziduul, folosindu-se cloroform (3.2) sau amestec benzen/acetonitril (3.6), într-o eprubetă gradată de 10 ml (4.10). Se concentrează soluția sub un curent de gaz inert (3.11) și apoi se ajustează volumul până la 2 ml cu cloroform (3.2) sau cu amestec benzen/acetonitril (3.6).
   5.4.   Cromatografia în strat subțire
   Se pun pe placa TLC (4.8), la 2 cm de marginea inferioară și la intervale de câte 2 cm, volumele din soluția standard și din extract indicate în continuare:

               —

               10, 15, 20, 30 și 40 μl din soluția standard de aflatoxină B1 (3.16);

               —

               10 μl din extractul obținut la 5.3 și, suprapus în același punct, 20 μl din soluția standard (3.16);

               —

               10 și 20 μl din extractul obținut la 5.3.

         Se developează cromatograma la întuneric folosind unul din solvenții de developare (3.18). Alegerea acestuia trebuie făcută în prealabil, prin depunerea a 25 μl din soluția standard calitativă (3.17) pe placă și verificarea separării complete la developare a aflatoxinelor B1 și B2.
   Se lasă solvenții să se evapore la întuneric, apoi se iradiază cu UV, punându-se placa la 10 cm de lampă (4.9). Spoturile de aflatoxină B1 dau o fluorescență albastră.
   5.5.   Determinări cantitative
   Se realizează fie vizual, fie prin fluorodensitometrie, în conformitate cu indicațiile menționate în continuare.
   5.5.1.   Măsurători vizuale
   Se determină cantitatea de aflatoxină B1 din extract prin compararea intensității fluorescenței spoturilor de extract cu cea a spoturilor de soluție standard. Dacă este necesar se interpolează. Fluorescența obținută prin suprapunerea extractului pe soluția standard trebuie să fie mai intensă decât cea a 10 μl din extract și trebuie să existe mai mult de un spot vizibil. Dacă intensitatea fluorescenței dată de cei 10 μl de extract este mai mare decât cea dată de 40 μl de soluție standard, se diluează extractul de 10 sau 100 de ori cu cloroform (3.2) sau cu amestec benzen/acetonitril (3.6) înainte de a-l supune din nou cromatografiei în strat subțire.
   5.5.2.   Măsurători prin fluorodensitometrie
   Se măsoară intensitatea fluorescenței spoturilor de aflatoxină B1 cu ajutorul fluorodensitometrului (4.12) la o lungime de undă de sensibilizare de 365 nm și la o lungime de undă de emisie de 443 nm. Se determină cantitatea de aflatoxină B1 din spoturile de extract prin compararea intensității fluorescenței lor cu cea a spoturilor de aflatoxină B1 standard.
   5.6.   Confirmarea identității aflatoxinei B1

   Se confirmă identitatea aflatoxinei B1 din extract prin procesele arătate în continuare.
   5.6.1.   Tratarea cu acid sulfuric
   Se pulverizează acid sulfuric (3.13) pe cromatograma obținută la 5.4. Fluorescența spoturilor de aflatoxină B1 trebuie să se schimbe din albastru în galben în urma iradierii cu UV.
   5.6.2.   Cromatografie bidimensională implicând formarea hemiacetalului de aflatoxină B1 (aflatoxină B2a)

      NB: Operațiile descrise în continuare trebuie efectuate urmărindu-se cu atenție diagrama din figura 3.
   5.6.2.1.   Aplicarea soluțiilor
   Se trasează două linii drepte pe placa TLC (4.8), paralele cu cele două margini apropiate (la 6 cm de fiecare margine) pentru a limita migrarea fronturilor de solvent. Se pun pe placă spoturi din următoarele soluții folosindu-se pipete capilare sau microseringi:

               —

                  în punctul A: un volum din extractul de eșantion purificat obținut la 5.3, care conține aproximativ 2,5 nm de aflatoxină B1;

               —

                  în punctele B și C: 25 μl din soluția standard (3.16).

         5.6.2.2.   Developare
   Se developează cromatograma în direcția I, la întuneric, folosindu-se solvent de developare (3.18.1) (strat de 1 cm într-un rezervor nesaturat) până când frontul de solvent ajunge la linia de limitare a acestuia.
   Se îndepărtează placa din rezervor și se lasă să se usuce la întuneric, la temperatura camerei, timp de 5 minute. Apoi se pulverizează acid clorhidric (3.12) de-a lungul unei benzi de 2,5 cm înălțime, acoperind, până la închiderea culorii, punctele A și B (indicate în figura 3 prin zona hașurată), protejând restul plăcii cu un strat de sticlă. Se lasă să reacționeze timp de 10 minute la întuneric și se usucă cu un curent de aer la temperatura camerei.
   În continuare, se developează cromatograma în direcția II, la întuneric, folosindu-se solvent de developare (3.18.1) (strat de 1 cm într-un rezervor nesaturat) până când frontul de solvent ajunge la linia de limitare a acestuia. Se scoate placa din rezervor și se lasă la uscat la temperatura camerei.
   5.6.2.3.   Interpretarea cromatogramei
   Se examinează cromatograma în lumină UV (4.9) și se verifică următoarele.

               (a)

               Apariția unui spot fluorescent albastru de aflatoxină B1, provenită din soluția standard aplicată în punctul C (migrare în direcția I).

               (b)

               Apariția unui spot fluorescent albastru de aflatoxină B1 care nu a reacționat (cu acidul clorhidric) și a unui spot fluorescent albastru mai intens de hemiacetal de aflatoxină B1, ambele provenite din soluția standard aplicată în punctul B (migrare în direcția II).

               (c)

               Apariția unor spoturi similare celor de la punctul (b), provenite din extractul de eșantion aplicat în punctul A. Poziția acestor spoturi se definește mai întâi prin distanța de migrare a aflatoxinei B1 din punctul A în direcția I (aceeași cu distanța parcursă de soluția standard aplicată în punctul C, și apoi prin distanțele de migrare de acolo în direcția II a aflatoxinei B1-hemiacetal (aceleași cu distanțele parcurse de soluția standard aplicată în punctul B. Intensitățile fluorescenței spoturilor de hemiacetal provenite din extract și din soluția standard aplicată în B trebuie să fie aceleași.

         6.   Calcularea rezultatelor
   6.1.   Pe baza măsurătorilor vizuale
   Conținutul de aflatoxină B1 în micrograme per kg de probă (ppb) este dat de formula:

   unde:
   Y și X reprezintă volumele în microlitri din soluția standard de aflatoxină B1 (3.16), respectiv din extract, având o intensitate a fluorescenței similară;

               S

               =

               concentrația în micrograme de aflatoxină B1 pe ml de soluție standard (3.16);

               V

               =

               volumul final de extract, în microlitri, care permite orice diluție necesară;

               W

               =

               greutatea în grame a eșantionului, corespunzătoare volumului de extract supus procesului de curățare a coloanei.

         6.2.   Pe baza măsurătorilor fluorodensimetrice
   Conținutul în micrograme de aflatoxină B1 pe kg de eșantion este dat de formula:

   unde:

               Y

               =

               volumul, în microlitri, de extract aplicat pe placă (10 sau 20 μl);

               S

               =

               cantitatea, în nanograme, de aflatoxină B1 din spotul de extract (proporțională cu valoarea Y), obținută în urma măsurătorilor;

               V

               =

               volumul final de extract, în microlitri, care permite orice diluție necesară;

               W

               =

               greutatea, în grame, a eșantionului, corespunzătoare volumului de extract implicat în procesul de curățare a coloanei.

         7.   Prepararea și testarea soluției standard (3.16)
   7.1.   Determinarea concentrației de aflatoxină B1

   Se prepară o soluție standard de aflatoxină B1 în cloroform (3.2) sau în amestec benzen/acetonitril (3.6), cu concentrația de 8-10 μg/ml. Se determină spectrul de absorbție între 330 și 370 nm cu ajutorul spectrofotometrului (4.11).
   Se măsoară densitatea optică (A) la 363 nm în cazul soluției cu cloroform sau la 348 nm în cazul soluției din amestecul de benzen/acetonitril.
   Se calculează concentrația în micrograme de aflatoxină B1 pe ml de soluție din formulele menționate în continuare:

      pentru soluția cu cloroform;

      pentru soluția din amestecul de benzen/acetonitril.
   Se diluează corespunzător, fără expunere la lumina soarelui, pentru a obține o soluție standard de lucru, cu concentrația de aflatoxină B1 de aproximativ 0,1 μg/ml. Dacă se păstrează la frigider la 4 °C, această soluție rămâne stabilă timp de două săptămâni.
   7.2.   Testarea purității cromatografice
   Se pun pe placa TLC (4.8) 5 μl din soluția standard de aflatoxină B1, conținând 8-10 μg/ml (7.1). Se developează cromatograma conform indicațiilor de la 5.4. În lumină UV, cromatograma ar trebui să prezinte un singur spot, fără ca vreo fluorescență să fie detectabilă la nivelul zonei originale de depunere.
   8.   Repetabilitate
   Diferența dintre rezultatele a două determinări paralele efectuate pe aceeași probă, de către același analist, nu trebuie să depășească:

               —

               25 %, raportat la cel mai mare conținut de aflatoxină B1, între 10 și 20 μg/kg;

               —

               5 μg, în valoare absolută, pentru un conținut de peste 20 și până la 50 μg/kg;

               —

               10 %, raportat la cea mai mare valoare pentru un conținut peste 50 μg/kg.

         9.   Reproductibilitate
   A se vedea la „Observații”, partea C, punctul 2.
   B.   METODA CROMATOGRAFIEI BIDIMENSIONALE ÎN STRAT SUBȚIRE
   1.   Obiectiv și domeniu de aplicare
   Metoda permite determinarea nivelului de aflatoxină B1 în furaje care nu se încadrează în domeniul de aplicare al metodei A. Limita inferioară a determinării este 0,01 mg/kg (10 ppb). Metoda nu se aplică furajelor care conțin pulpă de citrice.
   2.   Principiu
   Proba este supusă extracției cu cloroform. Extractul este filtrat și o parte alicotă este prelevată și purificată prin cromatografie în coloană, pe gel de siliciu. Eluatul este evaporat, iar reziduul este redizolvat într-un volum specific de cloroform sau într-un amestec de benzen și acetonitril. O parte alicotă din această soluție este supusă cromatografiei bidimensionale în strat subțire (TLC). Cantitatea de aflatoxină B1 este determinată, în urma iradierii cu UV a cromatogramei, fie vizual, fie prin fluorodensitometrie, prin compararea cu cantități cunoscute de aflatoxină B1 standard. Identitatea aflatoxinei B1 extrasă din furaje trebuie confirmată prin procedura indicată.
   3.   Reactivi

      NB: Toți reactivii trebuie să aibă calitatea de „reactiv analitic”, dacă nu este specificat altfel.
   3.1.   Acetonă.
   3.2.   Cloroform, stabilizat cu 0,5 până la 1 % etanol 96 % (v/v).
   3.3.   N-hexan.
   3.4.   Metanol.
   3.5.   Eter etilic anhidru, liber de peroxizi.
   3.6.   Amestec de benzen și acetonitril: 98/2 (v/v).
   3.7.   Amestec de cloroform (3.2) și metanol (3.4): 97/3 (v/v).
   3.8.   Gel de siliciu pentru cromatografie în coloană, dimensiunea particulelor 0,05-0,20 mm.
   3.9.   Vată absorbantă degresată în prealabil cu cloroform sau vată de sticlă.
   3.10.   Sulfat de sodiu anhidru, granular.
   3.11.   Gaz inert, de exemplu azot.
   3.12.   Acid clorhidric 1 N.
   3.13.   Kieselguhr (hyflosupercel), spălat în acid.
   3.14.   Gel de siliciu G-HR sau echivalent, pentru TLC.
   Solvenți de developare.
   3.15.1.   Eter etilic (3.5)/metanol (3.4)/apă: 94/4,5/1,5 (v/v/v), rezervor saturat.
   3.15.2.   Cloroform (3.2)/acetonă (3.1): 9/1 (v/v), rezervor nesaturat.
   3.16.   Soluție standard cu aproximativ 0,1 μg/ml aflatoxină B1 în cloroform (3.2) sau în amestec de benzen/acetonitril (3.6), preparat și verificat conform indicațiilor de la punctul 7 din metoda A.
   4.   Aparatură
   A se vedea punctul 4 din metoda A.
   5.   Procedură

               5.1.

                  Prepararea probei

               A se vedea punctele 5.1, 5.2 și 5.3 din metoda A.

               5.2.

                  Extracția

               5.3.

                  Curățarea coloanei

         5.4.   Cromatografie bidimensională în strat subțire
   5.4.1.   Aplicarea soluțiilor (se respectă diagrama din figura 1)
   Se trasează pe placă (4.8) două linii drepte, paralele prin cele două margini apropiate (la 5, respectiv 6 cm de la fiecare margine), pentru a limita migrarea fronturilor de solvenți. Se pun următoarele soluții pe placă, folosind pipete capilare sau microseringi:

               —

                  în punctul A, 20 µl din extractul de eșantion purificat obținut la 5.3;

               —

                  în punctul B, 20 µl din soluția standard (3.16);

               —

                  în punctul C, 10 µl din soluția standard (3.16);

               —

                  în punctul D, 20 µl din soluția standard (3.16);

               —

                  în punctul E, 40 µl din soluția standard (3.16).

         Se usucă într-un curent ușor de aer sau de gaz inert (3.11). Spoturile obținute trebuie să aibă un diametru de aproximativ 5 mm.
   5.4.2.   Developarea (se respectă diagrama din figura 1)
   Se developează cromatograma în direcția I, la întuneric, folosind solventul de developare (3.15.1) (strat de 1 cm într-un rezervor saturat) până când frontul de solvent ajunge la linia de limitare a acestuia. Se scoate placa din rezervor și se lasă să se usuce la întuneric la temperatura camerei timp de 15 minute.
   Apoi se developează cromatograma în direcția II, la întuneric, folosind solventul de developare (3.15.2) (strat de 1 cm într-un rezervor nesaturat) până când frontul de solvent ajunge la linia de limitare a acestuia. Se scoate placa din rezervor și se lasă să se usuce la întuneric la temperatura camerei.
   5.4.3.   Interpretarea cromatogramei (se respectă diagrama din figura 2)
   Se iradiază cromatograma cu radiații UV, poziționându-se placa la 10 cm de lampă (4.9). Se localizează poziția spoturilor fluorescente albastre B, C, D și E de aflatoxină B1 din soluția standard. Se trasează două linii imaginare care trec prin aceste spoturi și în unghi drept față de direcțiile de developare. Intersecția P a acestor linii reprezintă locul în care se estimează să se găsească spotul de aflatoxină B1 provenit din extractul de eșantion aplicat în punctul A (figura 1). Totuși, localizarea reală a spotului de aflatoxină B1 poate fi în punctul Q la intersecția a două linii drepte imaginare care formează un unghi de aproximativ 100o între ele și care trec prin spoturile B, respectiv C. Se determină cantitatea de aflatoxină B1 din extractul de eșantion conform indicațiilor de la 5.5.
   5.4.4.   Cromatografie suplimentară
   Se trasează două linii drepte pe o placă nouă (4.8), paralele cu cele două margini apropiate conform indicațiilor din diagrama din figura 1 și se aplică în punctul (A) (a se vedea figura 1) 20 µl din extractul de eșantion purificat obținut la 5.3 și, peste acesta, 20 µl din soluția standard (3.16). Se developează conform indicațiilor de la 5.4.2. Se iradiază cromatograma cu radiații UV (4.9) și se verifică dacă:

               —

               spoturile de aflatoxină B1 din extract și din soluția standard se suprapun;

               —

               fluorescența acestui spot este mai intensă decât cea a spotului de aflatoxină B1 developat în punctul Q de pe prima placă.

         5.5   Determinări cantitative
   Se realizează fie vizual, fie prin fluorodensitometrie, conform indicațiilor menționate în continuare.
   5.5.1.   Măsurători vizuale
   Se determină cantitatea de aflatoxină B1 din extract prin compararea intensității fluorescenței spotului de extract cu cea a spoturilor de soluție standard C, D și E. Dacă este necesar se interpolează. Dacă intensitatea fluorescenței dată de cei 20 μl de extract este mai mare decât cea dată de 40 μl de soluție standard, se diluează extractul de 10 sau 100 de ori cu cloroform (3.2) sau cu amestec benzen/acetonitril (3.6) înainte de a-l supune din nou cromatografiei în strat subțire.
   5.5.2.   Măsurători prin fluorodensitometrie
   Se măsoară intensitatea fluorescenței spoturilor de aflatoxină B1 cu ajutorul fluorodensitometrului (4.12) la o lungime de undă de sensibilizare de 365 nm și la o lungime de undă de emisie de 443 nm.
   Se determină cantitatea de aflatoxină B1 din spotul de extract prin compararea intensității fluorescenței acestuia cu cea a spoturilor de soluție standard din punctele C, D și E.
   5.6.   Confirmarea identității aflatoxinei B1

   A se vedea punctul 5.6 din metoda A.
   6.   Calcularea rezultatelor
   A se vedea punctul 6 din metoda A.
   7.   Repetabilitatea
   A se vedea punctul 8 din metoda A.
   8.   Reproductibilitate
   A se vedea „Observații”, partea C, punctul 2.
   C.   OBSERVAȚII PRIVIND METODELE A ȘI B
   1.   Degresare
   Probele care conțin mai mult de 5 % grăsimi trebuie degresate cu eter de petrol (bp 40 până la 60 °C) după prepararea descrisă la punctul 5.1.
   În asemenea cazuri, rezultatele analitice sunt exprimate sub forma greutății probei nedegresate.
   2.   Reproductibilitatea rezultatelor
   Reproductibilitatea rezultatelor, adică variațiile între rezultatele obținute de către două sau mai multe laboratoare pe același eșantion este estimată astfel:
   ± 50 % din valoarea medie, pentru valori medii de aflatoxină B1 între 10 și 20 μg/kg;
   ± 10 μg/kg din valoarea medie, pentru valori medii între 20 și 50 μg/kg;
   ± 20 % din valoarea medie, pentru valori medii peste 50 μg/kg.
   Apendice la anexă


title: Directiva 2009/63/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 iulie 2009 privind unele componente și caracteristici ale tractoarelor agricole sau forestiere pe roți (versiune codificată) (Text cu relevanță pentru SEE)

text:
               19.8.2009

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               L 214/23

      DIRECTIVA 2009/63/CE A PARLAMENTULUI EUROPEAN ȘI A CONSILIULUI

   din 13 iulie 2009
   privind unele componente și caracteristici ale tractoarelor agricole sau forestiere pe roți
   (versiune codificată)
   (Text cu relevanță pentru SEE)
   PARLAMENTUL EUROPEAN ȘI CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,
   având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Europene, în special articolul 95,
   având în vedere propunerea Comisiei,
   având în vedere avizul Comitetului Economic și Social European (1),
   hotărând în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 251 din tratat (2),
   întrucât:

               (1)

               Directiva 74/151/CEE a Consiliului din 4 martie 1974 de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la unele componente și caracteristici ale tractoarelor agricole sau forestiere pe roți (3) a fost modificată de mai multe ori și în mod substanțial (4). Este necesar, din motive legate de claritate și de raționalizare, să se codifice directiva menționată.

               (2)

               Directiva 74/151/CEE este una dintre directivele speciale aflate în legătură cu procedura de omologare CE de tip prevăzută de Directiva 74/150/CEE a Consiliului din 4 martie 1974 privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la omologarea de tip a tractoarelor agricole sau forestiere pe roți, astfel cum a fost înlocuită de Directiva 2003/37/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 mai 2003 privind omologarea de tip a tractoarelor agricole sau forestiere, a remorcilor acestora și a echipamentului remorcat interschimbabil, împreună cu sistemele, componentele și unitățile lor tehnice separate (5) și stabilește cerințe tehnice cu privire la designul și construcția tractoarelor agricole sau forestiere pe roți în ceea ce privește, printre altele, greutatea maximă la sarcină autorizată, amplasarea și montarea plăcilor de înmatriculare spate, rezervoarele de carburant lichid, contragreutatea de echilibrare, avertizorul sonor, nivelul sonor admis și sistemul de evacuare (amortizorul de zgomot). Aceste cerințe tehnice vizează apropierea legislațiilor statelor membre pentru a permite punerea în aplicare, pentru fiecare tip de tractor, a procedurii de omologare CE de tip prevăzute de Directiva 2003/37/CE. Prin urmare, dispozițiile Directivei 2003/37/CE cu privire la tractoarele agricole sau forestiere, remorcile acestora și echipamentul remorcat interschimbabil, împreună cu sistemele, componentele și unitățile lor tehnice separate se aplică prezentei directive.

               (3)

               Prezenta directivă nu ar trebui să aducă atingere obligațiilor care revin statelor membre cu privire la termenele de transpunere în dreptul intern și la aplicarea directivelor menționate la anexa VII partea B,

         ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
   Articolul 1
   (1)   Prin tractor (agricol sau forestier) se înțelege orice vehicul cu motor, pe roți sau șenile, care are cel puțin două axe, a cărui funcție constă în mod esențial în forța sa de tracțiune și care este special conceput pentru tractarea, împingerea, purtarea sau acționarea anumitor utilaje, mașini sau remorci destinate să fie folosite în exploatarea agricolă sau forestieră. Acesta poate fi amenajat pentru a transporta o încărcătură și însoțitori.
   (2)   Prezenta directivă se aplică numai tractoarelor definite la alineatul (1), care sunt prevăzute cu pneuri și au o viteză maximă prin construcție între 6 și 40 km/h.
   Articolul 2
   (1)   Statele membre nu pot refuza acordarea unei omologări CE de tip și nici a unei omologări naționale de tip pentru un tip de tractor, din motive care privesc următoarele componente și caracteristici, în cazul în care acestea îndeplinesc cerințele care figurează în anexele I-VI:

               —

               masa maximă la sarcină autorizată;

               —

               amplasarea și montarea plăcilor de înmatriculare spate;

               —

               rezervoarele pentru carburant lichid;

               —

               contragreutatea de echilibrare;

               —

               avertizorul sonor;

               —

               nivelul sonor admis și sistemul de evacuare (amortizorul de zgomot).

         (2)   În ceea ce privește vehiculele care nu îndeplinesc cerințele prevăzute în prezenta directivă, din motive legate de obiectul prezentei directive, statele membre:

               —

               nu acordă omologarea CE de tip;

               —

               pot refuza acordarea unei omologări naționale de tip.

         (3)   În ceea ce privește vehiculele noi care nu îndeplinesc cerințele prevăzute în prezenta directivă, din motive legate de obiectul prezentei directive, statele membre:

               —

               consideră certificatele de conformitate care însoțesc aceste vehicule noi, în conformitate cu Directiva 2003/37/CE, ca nefiind valabile în sensul articolului 7 alineatul (1) din respectiva directivă;

               —

               pot refuza înmatricularea, vânzarea sau punerea în circulație a unor astfel de vehicule noi.

         Articolul 3
   Statele membre nu pot refuza înmatricularea și nici nu pot interzice vânzarea, punerea în circulație sau utilizarea tractoarelor din motive care privesc componentele și caracteristicile menționate la articolul 2 alineatul (1), în cazul în care acestea îndeplinesc cerințele care figurează în anexele I-VI.
   Articolul 4
   Modificările care sunt necesare adaptării cerințelor din anexele I-VI la progresul tehnic, cu excepția celor care figurează la punctele 1.1 și 1.4.1.2 din anexa VI, se adoptă în conformitate cu procedura menționată la articolul 20 alineatul (3) din Directiva 2003/37/CE.
   Articolul 5
   Comisiei îi sunt comunicate de către statele membre textele principalelor dispoziții de drept intern pe care le adoptă în domeniul reglementat de prezenta directivă.
   Articolul 6
   Directiva 74/151/CEE, astfel cum a fost modificată prin directivele menționate în anexa VII partea A, se abrogă, fără a aduce atingere obligațiilor statelor membre în ceea ce privește termenele de transpunere în dreptul național și de aplicare a directivelor menționate în anexa VII partea B.
   Trimiterile la directiva abrogată se înțeleg ca trimiteri la prezenta directivă și se citesc în conformitate cu tabelul de corespondență din anexa VIII.
   Articolul 7
   Prezenta directivă intră în vigoare în a douăzecea zi de la data publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.
   Se aplică de la 1 ianuarie 2010.
   Articolul 8
   Prezenta directivă se adresează statelor membre.

      Adoptată la Bruxelles, 13 iulie 2009.

            Pentru Parlamentul European

            Președintele

         H.-G. PÖTTERING

            Pentru Consiliu

            Președintele

         E. ERLANDSSON

      (1)  JO C 161, 13.7.2007, p. 36.

      (2)  Avizul Parlamentului European din 19 iunie 2007 (JO C 146 E, 12.6.2008, p. 74) și Decizia Consiliului din 22 iunie 2009.

      (3)  JO L 84, 28.3.1974, p. 25.

      (4)  A se vedea anexa VII partea A.

      (5)  JO L 171, 9.7.2003, p. 1.

      ANEXA I

         MASA MAXIMĂ LA SARCINĂ AUTORIZATĂ

                  1.

                  Masa maximă la sarcina tehnic admisă indicată de constructor se adoptă ca masă maximă la sarcina autorizată de către administrația competentă cu condiția ca:

                              1.1.

                              controalele efectuate de administrație, în special în ceea ce privește sistemul de frânare și direcția, să fie satisfăcătoare;

                              1.2.

                              masa maximă la sarcină autorizată și masa maximă pe axă autorizată în funcție de categoria vehiculului să nu depășească valorile prevăzute în tabelul 1.

                                 Tabelul 1

                                 Greutatea maximă la sarcină autorizată și sarcina maximă pe axă autorizată în funcție de categoria vehiculului

                                          Categoria vehiculului

                                          Numărul de axe

                                          Masa maximă autorizată
                                          (t)

                                          Masa maximă pe axă autorizată

                                          Axă motoare
                                          (t)

                                          Axă nemotoare
                                          (t)

                                          T1, T2, T4.1

                                          2

                                          18 (la sarcină)

                                          11,5

                                          10

                                          3

                                          24 (la sarcină)

                                          11,5

                                          10

                                          T3

                                          2 sau 3

                                          0,6 (fără sarcină)

                                              (1)

                                              (1)

                                          T4.3

                                          2, 3 sau 4

                                          10 (la sarcină)

                                              (1)

                                              (1)

                  2.

                  Oricare ar fi starea de încărcare a tractorului, greutatea transmisă drumului de roțile axelor din față ale tractorului nu trebuie să fie mai mică de 20 % din masa proprie a tractorului.

         (1)  Nu este necesară stabilirea unei limite pe axă pentru vehiculele din categoriile T3 și T4.3, întrucât acestea au, prin definiție, limitări în ceea ce privește greutatea maximă la sarcină/fără sarcină autorizată.

      ANEXA II
      1.   FORMA ȘI DIMENSIUNILE LOCURILOR DE AMPLASARE A PLĂCILOR DE ÎNMATRICULARE SPATE

      Aceste locuri de amplasare includ o suprafață rectangulară plană sau aproape plană având cel puțin următoarele dimensiuni:

                  —

                  lungime: 255 sau 520 mm;

                  —

                  lățime: 165 sau 120 mm.

            Alegerea trebuie să țină seama de dimensiunile în vigoare în statele membre de destinație.
      2.   SITUAȚIA AMPLASĂRILOR ȘI MONTAREA PLĂCILOR

      Amplasările se fac astfel încât, după o montare corectă, plăcile să prezinte următoarele caracteristici:
      2.1.   Poziția plăcii așezată pe lățime

      Centrul plăcii nu poate fi situat mai la dreapta față de planul de simetrie al tractorului.
      Marginea laterală stângă a plăcii nu poate fi situată mai la stânga față de planul vertical paralel cu planul de simetrie al tractorului și tangent la punctul în care secțiunea transversală a tractorului înregistrează lățimea maximă.
      2.2.   Poziția plăcii în raport cu planul longitudinal de simetrie al tractorului

      Placa este perpendiculară sau aproximativ perpendiculară pe planul de simetrie al tractorului.
      2.3.   Poziția plăcii în raport cu planul vertical

      Placa este verticală cu o toleranță de 5°. Cu toate acestea, dacă forma tractorului necesită acest lucru, ea poate fi înclinată în raport cu verticala, astfel:

                  2.3.1.

                  într-un unghi care să nu depășească 30°, când partea pe care se află numărul de înmatriculare este înclinată în sus și cu condiția ca înălțimea laturii superioare a plăcii în raport cu solul să nu depășească 1,20 metri;

                  2.3.2.

                  într-un unghi care să nu depășească 15°, când partea pe care se află numărul de înmatriculare este înclinată în jos și cu condiția că înălțimea laturii superioare a plăcii în raport cu solul să nu depășească 1,20 metri.

            2.4.   Înălțimea plăcii în raport cu solul

      Înălțimea marginii inferioare a plăcii față de sol nu poate fi mai mică de 0,3 metri; înălțimea marginii superioare a plăcii față de sol nu trebuie să depășească 4,0 metri.
      2.5.   Determinarea înălțimii plăcii în raport cu solul

      Înălțimile menționate la punctele 2.3 și 2.4 se măsoară cu tractorul gol.

      ANEXA III

         REZERVOARELE PENTRU CARBURANT LICHID

                  1.

                  Rezervoarele pentru carburant trebuie să fie fabricate astfel încât să reziste coroziunii. Acestea trebuie să satisfacă încercările de etanșeitate efectuate de constructor la o presiune egală cu dublul presiunii relative de lucru și, în orice caz, egală cu cel puțin 0,3 bari. Orice eventuală suprapresiune sau orice presiune ce depășește presiunea de lucru trebuie să fie compensată automat prin dispozitive adecvate (orificii, supape de siguranță etc.). Orificiile de aerisire trebuie să fie concepute astfel încât să se prevină orice risc de incendiu. Carburantul nu trebuie să se scurgă prin bușonul rezervorului sau prin dispozitivele prevăzute pentru a compensa suprapresiunea, nici în cazul răsturnării rezervorului: sunt tolerate câteva picături.

                  2.

                  Rezervoarele pentru carburant trebuie să fie instalate astfel încât să fie protejate de consecințele unui șoc frontal sau ale unui șoc survenit în partea din spate a tractorului; trebuie evitată amplasarea părților proeminente, marginilor tăioase etc. în apropierea rezervoarelor.
                  Conductele pentru alimentare cu carburant și orificiul de umplere trebuie instalate în exteriorul cabinei.

      ANEXA IV

         CONTRAGREUTĂȚILE DE ECHILIBRARE

      În cazul în care tractorul trebuie prevăzut cu contragreutăți de echilibrare pentru a îndeplini celelalte cerințe necesare pentru omologarea CE, respectivele contragreutăți de echilibrare trebuie să fie furnizate de producătorul tractorului, să fie proiectate pentru a fi montate și să poarte marca producătorului, precum și o indicație a masei lor exprimate în kilograme cu o precizie de ± 5 %. Contragreutățile de echilibrare din față care au fost proiectate pentru montări/demontări frecvente trebuie să lase o deschidere de siguranță de cel puțin 25 mm pentru mânerele de prindere. Metoda de poziționare a contragreutăților de echilibrare trebuie să evite orice separare accidentală (de exemplu în cazul răsturnării tractorului).

      ANEXA V

         AVERTIZORUL SONOR

      1.   Avertizorul sonor trebuie să poarte marca de omologare CE prevăzută în Directiva 70/388/CEE a Consiliului din 27 iulie 1970 de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la avertizoarele sonore ale autovehiculelor (1).
      2.   Caracteristicile avertizorului montat pe tractor

      2.1.   Încercări acustice
      La omologarea unui tip de tractor, controlul caracteristicilor avertizorului montat pe acest tip de tractor se efectuează după cum urmează:

                  2.1.1.

                  valoarea nivelului presiunii acustice a aparatului montat pe tractor se măsoară de la o distanță de 7 metri în fața tractorului, acesta din urmă fiind plasat pe un teren degajat, pe un sol cât mai plat posibil, motorul său fiind oprit. Tensiunea eficientă este cea stabilită la punctul 1.2.1 din anexa I la Directiva 70/388/CEE;

                  2.1.2.

                  măsurările se fac pe curba de greutate A a standardelor CEI (Comisia Electrotehnică Internațională);

                  2.1.3.

                  valoarea maximă a nivelului de presiune acustică se testează într-un sector aflat la o înălțime cuprinsă între 0,5 metri și 1,5 metri deasupra solului;

                  2.1.4.

                  valoarea maximă pentru nivelul de presiune sonoră trebuie să fie de cel puțin 93 dB(A) și de cel mult 112 dB(A).

         (1)  JO L 176, 10.8.1970, p. 12.

      ANEXA VI
      1.   NIVELURI SONORE ADMISE

      1.1.   Limite

      Nivelul sonor al tractoarelor menționate la articolul 1 din prezenta directivă, măsurat în condițiile prevăzute de prezenta anexă, nu trebuie să depășească următoarele limite:

                  —

                  89 dB(A) pentru tractoarele cu o greutate proprie mai mare de 1,5 tone;

                  —

                  85 dB(A) pentru tractoarele cu o greutate proprie mai mică sau egală cu 1,5 tone.

            1.2.   Aparate de măsură

      Măsurările zgomotului provocat de tractoare se efectuează cu ajutorul unui sonometru similar tipului descris în prima ediție a publicației nr. 179, din 1965, a Comisiei Electrotehnice Internaționale.
      1.3.   Condiții de măsurare

      Măsurările se fac într-o zonă degajată și suficient de silențioasă, tractorul fiind gol [zgomotul ambiant și zgomotul vântului să fie cu cel puțin 10 dB(A) mai mic decât zgomotul care trebuie măsurat].
      Această zonă poate fi constituită, de exemplu, dintr-un spațiu deschis cu o rază de 50 metri a cărui parte centrală să fie practic plată, cu o rază de cel puțin de 20 metri, să fie îmbrăcată în beton, asfalt sau un material asemănător și să nu fie acoperită cu zăpadă fină, cu iarbă înaltă, cu pământ sfărâmicios sau cu cenușă.
      Îmbrăcămintea pistei de rulare trebuie să fie făcută astfel încât pneurile să nu provoace un zgomot excesiv. Această condiție nu este valabilă decât pentru măsurarea zgomotului tractoarelor în mers.
      Măsurările se fac pe timp senin și vânt slab. Nici o altă persoană în afară de observatorul care efectuează citirea aparatului nu trebuie să rămână în vecinătatea tractorului sau a microfonului, deoarece prezența spectatorilor poate influența sensibil citirile aparatului dacă acești spectatori se află în vecinătatea tractorului sau a microfonului. Orice deviere cât de mică ce pare a nu avea legătură cu caracteristicile nivelului sonor general nu se ia în considerare la citire.
      1.4.   Metodă de măsurare

      1.4.1.   Măsurarea zgomotului tractoarelor în mers (pentru omologare)
      Se efectuează cel puțin două măsurări pe fiecare parte a tractorului. Pot fi făcute măsurări preliminare de reglare, dar acestea nu se iau în considerare.
      Microfonul se plasează la 1,2 metri deasupra solului și la o distanță de 7,5 metri de axa de deplasare CC a tractorului, măsurată pe perpendiculara PP’ la această axă (figura 1).
      Pe pista de încercări se trasează două drepte AA’ și BB’, paralele cu dreapta PP’ și situate respectiv la 10 metri în fața sau în spatele acestei drepte. Tractorul se aduce până la dreapta AA’, cu viteză constantă, în condițiile specificate mai jos. În acest moment, clapeta de accelerație se deschide complet, conform indicațiilor. Clapeta se menține în această poziție până ce partea din spate a tractorului (1) depășește dreapta BB’, apoi se închide cât mai repede posibil.
      Intensitatea maximă înregistrată constituie rezultatul măsurării.
      1.4.1.1.   Viteza ce trebuie analizată este egală cu trei pătrimi din viteza maximă realizabilă cu raportul cel mai ridicat folosit pentru deplasarea pe traseu.
      1.4.1.2.   Interpretarea rezultatelor
      1.4.1.2.1.   Luând în calcul imprecizia aparatelor de măsură, rezultatul fiecărei măsurări este constituit din valoarea citită pe aparat, din care se scade 1 dB(A).
      1.4.1.2.2.   Măsurările se consideră valabile dacă diferența între două măsurări consecutive de aceeași parte a tractorului nu este mai mare de 2 dB(A).
      1.4.1.2.3.   Valoarea reținută este rezultatul cel mai ridicat al măsurărilor. În cazul în care această valoare depășește cu 1 dB(A) nivelul maxim admis pentru categoria căreia îi aparține tractorul în probe, se trece la o a doua serie de două măsurări. Trei dintre cele patru rezultate astfel obținute trebuie să se încadreze în limitele prescrise.

         Poziții pentru încercarea tractoarelor în mers

      1.4.2.   Măsurarea zgomotului tractoarelor în stare de staționare (nu este necesară pentru omologare, dar trebuie înregistrată).
      1.4.2.1.   Poziția sonometrului
      Punctul de referință pentru măsurare este punctul X (indicat în figura 2), care se găsește la o distanță de 7 metri de suprafața cea mai apropiată de tractor.
      Microfonul este plasat la 1,2 metri deasupra nivelului solului.
      1.4.2.2.   Numărul măsurărilor
      Se efectuează cel puțin două măsurări.
      1.4.2.3.   Condițiile de încercare a tractorului
      Motorul unui tractor fără regulator de viteză trebuie supus unui regim care presupune un număr de turații echivalent cu trei pătrimi din numărul de turații/minut care, în viziunea constructorului, corespunde puterii maxime a motorului. Turația motorului se măsoară cu ajutorul unui instrument independent, de exemplu un banc cu rulouri și un vitezometru. Dacă motorul este prevăzut cu un regulator de viteză care împiedică motorul să depășească numărul de turații corespunzător puterii sale maxime, acesta este lăsat să funcționeze cu viteza maximă permisă de regulator.
      Înainte de a se începe măsurările, se aduce motorul la temperatura normală de funcționare.
      1.4.2.4.   Interpretarea rezultatelor
      Se consemnează în procesul-verbal toate citirile nivelului sonor.
      Dacă este cazul, se indică, de asemenea, și modul de estimare a puterii motorului. Trebuie, de asemenea, indicată starea de încărcare a tractorului.
      Măsurările sunt considerate valabile dacă diferența între două măsurări consecutive de aceeași parte a tractorului nu depășește 2 dB(A).
      Valoarea cea mai ridicată este considerată drept rezultat al măsurării.

         Poziții pentru încercarea tractoarelor staționate

      2.   SISTEME DE EVACUARE (AMORTIZOARE DE ZGOMOT)

      2.1.   Dacă tractorul este echipat cu sisteme destinate să reducă zgomotul la evacuare (amortizoare de zgomot), se respectă cerințele prezentului punct 2. Dacă conducta de admisie a motorului este echipată cu un filtru de aer, necesar pentru a asigura respectarea nivelului sonor admis, acest filtru este considerat ca făcând parte din amortizorul de zgomot și cerințele prezentului punct 2 sunt aplicabile și acestui filtru.
      Țeava de eșapament spate trebuie poziționată astfel încât gazele de eșapament să nu poată ajunge în cabină.
      2.2.   Schema sistemului de evacuare trebuie să fie anexată la certificatul de omologare a tractorului.
      2.3.   Amortizorul de zgomot trebuie să fie marcat cu o referință de marcă și cu o referință de tip, lizibile și de neșters.
      2.4.   Materialele absorbante fibroase nu pot fi utilizate la fabricarea amortizorului de zgomot decât dacă sunt îndeplinite următoarele condiții:

                  2.4.1.

                  materialele absorbante fibroase nu pot fi incluse în părțile amortizorului traversate de gaze;

                  2.4.2.

                  dispozitive adecvate trebuie să garanteze menținerea materialelor absorbante fibroase la locul lor pe toată durata funcționării amortizorului;

                  2.4.3.

                  materialele absorbante fibroase trebuie să reziste unei temperaturi cu cel puțin 20 % mai mari decât temperatura de funcționare (exprimată în grade Celsius) care poate fi înregistrată în părțile amortizorului în care se află materialele absorbante fibroase.

         (1)  Dacă ansamblul tractorului conține o remorcă, nu se ține seama de aceasta pentru trecerea de dreapta BB’.

      ANEXA VII
      PARTEA A

         Directiva abrogată și modificările ulterioare

         (menționate la articolul 6)

                  Directiva 74/151/CEE a Consiliului
                  (JO L 84, 28.3.1974, p. 25)

                  Directiva 82/890/CEE a Consiliului
                  (JO L 378, 31.12.1982, p. 45)

                  Numai în ceea ce privește trimiterile la Directiva 74/151/CEE de la articolul 1 alineatul (1)

                  Directiva 88/410/CEE a Comisiei
                  (JO L 200, 26.7.1988, p. 27)

                  Directiva 97/54/CE a Parlamentului European și a Consiliului
                  (JO L 277, 10.10.1997, p. 24)

                  Numai în ceea ce privește trimiterile la Directiva 74/151/CEE de la articolul 1 prima liniuță

                  Directiva 98/38/CE a Comisiei
                  (JO L 170, 16.6.1998, p. 13)

                  Directiva 2006/26/CE a Comisiei
                  (JO L 65, 7.3.2006, p. 22)

                  Numai articolul 1

            PARTEA B

         Termene de transpunere în dreptul național și de aplicare

         (menționate la articolul 6)

                  Directiva

                  Data limită de transpunere

                  Data de aplicare

                  74/151/CEE

                  8 septembrie 1975

                  —

                  82/890/CEE

                  22 iunie 1984

                  —

                  88/410/CEE

                  30 septembrie 1988 (1)

                  —

                  97/54/CE

                  22 septembrie 1998

                  23 septembrie 1998

                  98/38/CE

                  30 aprilie 1999 (2)

                  —

                  2006/26/CE

                  31 decembrie 2006 (3)

                  —

         (1)  În conformitate cu articolul 2 din Directiva 88/410/CEE:

         „(1)   De la 1 octombrie 1988, statele membre nu pot:

                     —

                     refuza, pentru un tip de tractor, acordarea omologării CEE de tip, eliberarea documentului menționat la articolul 10 alineatul (1) ultima liniuță din Directiva 74/150/CEE sau acordarea omologării naționale de tip; și nici

                     —

                     interzice punerea în circulație a tractoarelor,

               în cazul în care rezervoarele de carburant lichid, contragreutățile de echilibrare și nivelurile sonore admise ale tipului respectiv de tractor sau ale tractoarelor îndeplinesc cerințele prezentei directive.
         (2)   De la 1 octombrie 1989, statele membre:

                     —

                     nu mai pot elibera documentul menționat la articolul 10 alineatul (1) ultima liniuță din Directiva 74/150/CEE pentru un tip de tractor ale cărui rezervoare de carburant lichid, contragreutăți de echilibrare și niveluri sonore admise nu îndeplinesc cerințele prezentei directive;

                     —

                     pot refuza acordarea omologării naționale de tip pentru un tip de tractor ale cărui rezervoare de carburant lichid, contragreutăți de echilibrare și niveluri sonore admise nu îndeplinesc cerințele prezentei directive.”

         (2)  În conformitate cu articolul 2 din Directiva 98/38/CE:

         „(1)   De la 1 mai 1999, statele membre nu pot:

                     —

                     refuza, pentru un tip de tractor, acordarea omologării CE de tip, eliberarea documentului menționat la articolul 10 alineatul (1) ultima liniuță din Directiva 74/150/CEE sau acordarea omologării naționale de tip; și nici

                     —

                     interzice punerea în circulație a tractoarelor,

               în cazul în care aceste tractoare îndeplinesc cerințele Directivei 74/151/CEE, astfel cum a fost modificată prin prezenta directivă.
         (2)   De la 1 octombrie 1999, statele membre:

                     —

                     nu mai pot elibera documentul menționat la articolul 10 alineatul (1) ultima liniuță din Directiva 74/150/CEE pentru un tip de tractor care nu îndeplinește cerințele Directivei 74/151/CEE, astfel cum a fost modificată prin prezenta directivă;

                     —

                     pot refuza acordarea omologării naționale de tip pentru un tip de tractor care nu îndeplinește cerințele Directivei 74/151/CEE, astfel cum a fost modificată prin prezenta directivă.”

         (3)  În conformitate cu articolul 5 din Directiva 2006/26/CE:

         „(1)   Cu efect de la 1 ianuarie 2007, în ceea ce privește vehiculele care îndeplinesc cerințele prevăzute de Directivele 74/151/CEE, 78/933/CEE, 77/311/CEE și, respectiv, 89/173/CEE, astfel cum sunt modificate prin prezenta directivă, statele membre nu pot, din motive legate de obiectul directivei în cauză:

                     (a)

                     să refuze acordarea omologării CE de tip sau a omologării naționale de tip;

                     (b)

                     să interzică înregistrarea, vânzarea sau intrarea în circulație a unui astfel de vehicul.

               (2)   Cu efect de la 1 iulie 2007, în ceea ce privește vehiculele care nu îndeplinesc cerințele prevăzute de Directivele 74/151/CEE, 78/933/CEE, 77/311/CEE și, respectiv, 89/173/CEE, astfel cum sunt modificate prin prezenta directivă, și, din motive legate de obiectul directivei în cauză, statele membre:

                     (a)

                     nu mai acordă omologarea CE de tip;

                     (b)

                     pot refuza acordarea omologării naționale de tip.

               (3)   Cu efect de la 1 iulie 2009, în ceea ce privește vehiculele care nu îndeplinesc cerințele prevăzute de Directivele 74/151/CEE, 78/933/CEE, 77/311/CEE și, respectiv, 89/173/CEE, astfel cum sunt modificate prin prezenta directivă, și, din motive legate de obiectul directivei în cauză, statele membre:

                     (a)

                     consideră că certificatele de conformitate care însoțesc vehiculele noi în conformitate cu dispozițiile Directivei 2003/37/CE nu mai sunt valabile în sensul articolului 7 alineatul (1);

                     (b)

                     pot refuza înregistrarea, vânzarea sau intrarea în circulație a unui astfel de vehicul nou.”

      ANEXA VIII

         Tabel de corespondență

                  Directiva 74/151/CEE

                  Directiva 2006/26/CE

                  Prezenta directivă

                  Articolul 1

                  Articolul 1

                  Articolul 2 alineatul (1)

                  Articolul 2 alineatul (1)

                  Articolul 5 alineatul (2)

                  Articolul 2 alineatul (2)

                  Articolul 5 alineatul (3)

                  Articolul 2 alineatul (3)

                  Articolul 3

                  Articolul 3

                  Articolul 4

                  Articolul 4

                  Articolul 5 alineatul (1)

                  —

                  Articolul 5 alineatul (2)

                  Articolul 5

                  —

                  Articolul 6

                  —

                  Articolul 7

                  Articolul 6

                  Articolul 8

                  Anexele I-VI

                  Anexele I-VI

                  —

                  Anexa VII

                  —

                  Anexa VIII


title: Directiva 2000/75/CE a Consiliului din 20 noiembrie 2000 de stabilire a dispozițiilor specifice privind măsurile de combatere și de eradicare a febrei catarale ovine

text:
               03/Volumul 35

               RO

               Jurnalul Ofícial al Uniunii Europene

               205

         32000L0075

               L 327/74

               JURNALUL OFÍCIAL AL UNIUNII EUROPENE

      DIRECTIVA 2000/75/CE A CONSILIULUI

   din 20 noiembrie 2000
   de stabilire a dispozițiilor specifice privind măsurile de combatere și de eradicare a febrei catarale ovine
   CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,
   având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Europene,
   având în vedere Directiva 92/119/CEE a Consiliului din 17 decembrie 1992 de stabilire a măsurilor comunitare generale de combatere a unor boli la animale, precum și a măsurilor specifice împotriva bolii veziculoase a porcului (1), în special articolul 15 a doua liniuță,
   având în vedere propunerea Comisiei,
   întrucât:

               (1)

               În conformitate cu articolul 15 din Directiva 92/119/CEE, este necesar să se ia măsuri specifice de combatere și de eradicare a febrei catarale ovine.

               (2)

               Caracteristicile epidemiologice ale febrei catarale ovine sunt comparabile cu cele ale pestei cabaline africane.

               (3)

               Consiliul adoptă Directiva 92/35/CEE de stabilire a unor măsuri și norme de control pentru combaterea pestei cabaline africane (2).

               (4)

               În scopul combaterii febrei catarale ovine, trebuie avute în vedere, în linii mari, măsurile prevăzute de Directiva 92/35/CEE pentru combaterea pestei cabaline africane, aducându-le modificări adecvate în funcție de caracteristicile de creștere ale speciilor sensibile la febra catarală ovină.

               (5)

               Este necesar să se stabilească normele aplicabile circulației speciilor sensibile, a materialului seminal, a ovulelor și a embrionilor lor, din zone supuse unor restricții ca urmare a apariției maladiei.

               (6)

               Dispozițiile articolului 3 din Decizia 90/424/CEE a Consiliului din 26 iunie 1990 privind anumite cheltuieli în domeniul veterinar (3) se aplică în caz de apariție a febrei catarale ovine.

               (7)

               Este necesar să se prevadă o procedură care să instituie o cooperare strânsă între statele membre și Comisie,

         ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
   Articolul 1
   Prezenta directivă stabilește normele de control și măsurile de combatere și de eradicare a febrei catarale ovine.
   Articolul 2
   În sensul prezentei directive se stabilesc următoarele definiții:
   (a)   „exploatație”: unitate agricolă sau de altă natură în care sunt crescute sau închise, temporar sau în permanență, animale din specii sensibile la febra catarală;
   (b)   „specie sensibilă”: orice specie de rumegătoare;
   (c)   „animal sau animale”: animal sau animale dintr-o specie sensibilă, cu excepția animalelor sălbatice, în privința cărora se vor putea stabili dispoziții specifice în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 20 alineatul (2);
   (d)   „proprietar” sau „deținător”: persoana sau persoanele fizice sau juridice care au în proprietate animale sau cărora li s-a încredințat întreținerea lor, în schimbul unei sume de bani sau nu;
   (e)   „vector”: insectă din specia Culicoides imicola sau orice altă insectă din genul Culicoides care ar putea transmite febra catarală ovină; se identifică în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 20 alineatul (2), după avizul Comitetului științific veterinar;
   (f)   „suspiciune”: apariția oricărui semn clinic propriu febrei catarale ovine la una dintre speciile sensibile, asociată cu un ansamblu de date epidemiologice care permit luarea în considerare într-un mod rezonabil a acestei eventualități;
   (g)   „confirmare”: declararea de către autoritatea competentă a circulației într-o zonă determinată a virusului febrei catarale ovine, bazată pe rezultatele de laborator; cu toate acestea, în caz de epidemie, autoritatea competentă poate să confirme maladia în egală măsură pe baza rezultatelor clinice și/sau epidemiologice;
   (h)   „autoritate competentă”: autoritatea centrală dintr-un stat membru, competentă pentru a efectua controalele sanitar-veterinare sau orice autoritate sanitar-veterinară căreia îi este delegată această competență;
   (i)   „medic veterinar oficial”: medicul veterinar desemnat de autoritatea competentă.
   Articolul 3
   Statele membre se asigură că suspiciunea sau confirmarea circulației virusului febrei catarale ovine face obiectul unei notificări obligatorii și imediate a autorității competente.
   Articolul 4
   (1)   În cazul în care într-o exploatație situată într-o regiune nesupusă restricțiilor în sensul prezentei directive se află unul sau mai multe animale suspecte de febră catarală ovină, statele membre se asigură că medicul veterinar oficial pune de îndată în aplicare mijloacele de investigație oficiale care urmăresc confirmarea sau infirmarea prezenței acestei maladii.
   (2)   Încă de la notificarea suspiciunii, medicul veterinar oficial:

               (a)

               determină plasarea exploatației sau a exploatațiilor suspecte sub supraveghere oficială;

               (b)

               asigură:

                           (i)

                           inventarul animalelor, indicând pentru fiecare specie numărul de animale deja moarte, infectate sau susceptibile de a fi infectate și actualizarea acestui inventar astfel încât să se țină seama de animalele născute sau moarte în timpul perioadei de suspiciune, datele acestui inventar trebuind să fie prezentate la cerere și putând fi controlate la fiecare vizită;

                           (ii)

                           inventarul locurilor susceptibile de a favoriza supraviețuirea vectorului sau de a-l găzdui și, în special, al locurilor favorabile reproducerii acestuia;

                           (iii)

                           ancheta epidemiologică în conformitate cu articolul 7;

               (c)

               vizitează cu regularitate exploatația sau exploatațiile și, cu această ocazie, procedează la un examen clinic aprofundat sau la autopsia animalelor suspecte sau moarte și confirmă maladia prin examene de laborator, în cazul în care este necesar;

               (d)

               se asigură că:

                           (i)

                           orice deplasare a animalelor provenite din sau având drept destinație exploatația sau exploatațiile în cauză se interzice;

                           (ii)

                           animalele sunt izolate în intervalele de activitate ale vectorilor, în cazul în care consideră că sunt disponibile mijloacele necesare pentru punerea în aplicare a acestei măsuri;

                           (iii)

                           tratamente regulate ale animalelor cu ajutorul insecticidelor autorizate, dezinfectarea clădirilor și a anexelor utilizate pentru găzduirea animalelor (în special locurile favorabile, din punct de vedere ecologic, supraviețuirii populațiilor de Culicoides) sunt efectuate. Ritmul tratamentelor este stabilit de către autoritatea competentă, ținând seama de persistența insecticidului utilizat și de condițiile climatice pentru a preveni, pe cât posibil, atacurile vectorilor;

                           (iv)

                           cadavrele de animale moarte în exploatație sunt distruse, eliminate, incinerate sau îngropate, în conformitate cu Directiva 90/667/CEE a Consiliului din 27 noiembrie 1990 de stabilire a normelor veterinare privind eliminarea și tranformarea deșeurilor animale, introducerea lor pe piață și protecția împotriva agenților patogeni din hrana pentru animale de origine animală sau pe bază de pește și de modificare a Directivei 90/425/CEE (4).

         (3)   Până la punerea în aplicare a măsurilor menționate la alineatul (2), proprietarul sau deținătorul oricărui animal suspect de a fi contractat maladia ia toate măsurile preventive pentru a se conforma dispozițiilor de la alineatul (2) litera (d) punctele (i) și (ii).
   (4)   Autoritatea competentă poate aplica măsurile menționate la alineatul (2) și pentru alte exploatații în cazul în care poziția și situarea lor geografică sau contactele cu exploatația în care se suspectează prezența maladiei presupun eventualitatea unei contaminări.
   (5)   În afara dispozițiilor de la alineatul (2), dispozițiile specifice pot fi stabilite în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 20 alineatul (2) pentru rezervațiile naturale în care animalele trăiesc în libertate.
   (6)   Medicul veterinar oficial nu dispune încetarea măsurilor stabilite de prezentul articol decât în cazul în care suspiciunea de febră catarală ovină este infirmată de autoritatea competentă.
   Articolul 5
   Vaccinarea împotriva febrei catarale ovine nu se poate efectua decât în conformitate cu dispozițiile prevăzute de prezenta directivă.
   Articolul 6
   (1)   În cazul în care prezența febrei catarale ovine este confirmată în mod oficial, medicul veterinar oficial:

               (a)

               procedează, informând Comisia cu privire la aceasta, la sacrificările necesare pentru a preveni extinderea epidemiei;

               (b)

               dispune distrugerea, eliminarea, incinerarea sau îngroparea cadavrelor acestor animale, în conformitate cu Directiva 90/667/CEE;

               (c)

               extinde măsurile prevăzute la articolul 4 la exploatațiile situate pe o rază de 20 kilometri (cuprinsă în zona de protecție definită la articolul 8) în jurul exploatației sau al exploatațiilor infectate.

               (d)

               pune în aplicare dispozițiile luate în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 20 alineatul (2), în special în ceea ce privește inițierea unui eventual program de vaccinare sau a oricărei alte măsuri alternative; în caz de necesitate, autoritățile competente dintr-un stat membru pot lua inițiativa unui program de vaccinare, informând Comisia cu privire la aceasta.

               (e)

               dispune efectuarea unei anchete epidemiologice în conformitate cu articolul 7.

         Cu toate acestea, prin derogare de la litera (c), dispozițiile aplicabile circulației animalelor în zonă pot fi adoptate în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 20 alineatul (2).
   (2)   Autoritatea competentă poate să extindă sau să restrângă zona menționată la alineatul (1) litera (c) în funcție de circumstanțele epidemiologice, geografice, ecologice sau meteorologice. Autoritatea informează Comisia cu privire la aceasta.
   (3)   În cazul în care zona menționată la alineatul (1) litera (c) se situează pe teritoriul mai multor state membre, autoritățile competente ale statelor membre în cauză colaborează pentru a delimita această zonă. În cazul în care este necesar, zona este delimitată în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 20 alineatul (2).
   Articolul 7
   (1)   Ancheta epidemiologică urmărește să determine:

               (a)

               perioada în care febra catarală ovină a existat în exploatație;

               (b)

               originea posibilă a febrei catarale ovine în exploatație și identificarea altor exploatații în care se află animale care ar fi putut fi infectate sau contaminate de la aceeași sursă;

               (c)

               prezența și răspândirea vectorilor maladiei;

               (d)

               circulația animalelor de la sau spre exploatațiile în cauză sau deplasarea eventuală a cadavrelor animalelor din aceste exploatații.

         (2)   Se instituie o celulă de criză în vederea unei coordonări complete a tuturor măsurilor necesare pentru a garanta eradicarea febrei catarale ovine în cel mai scurt timp posibil și în vederea realizării anchetei epidemiologice.
   Normele generale referitoare la celulele de criză naționale și la celula de criză comunitară sunt adoptate în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 20 alineatul (2).
   Articolul 8
   (1)   Statele membre urmăresc ca, în conformitate cu măsurile stabilite la articolul 6, autoritatea competentă să delimiteze o zonă de protecție și o zonă de supraveghere. Delimitarea zonelor trebuie să țină seama de factorii de ordin geografic, administrativ, ecologic și epizootic privind febra catarală ovină, precum și structurile de control.

               (2)

                           (a)

                           Zona de protecție se compune dintr-o parte din teritoriul comunitar pe o rază de cel puțin 100 kilometri în jurul întregii exploatații infectate;

                           (b)

                           zona de supraveghere se compune dintr-o parte din teritoriul comunitar de cel puțin 50 kilometri, care se întinde dincolo de limitele zonei de protecție și în care nu s-a efectuat nici o vaccinare în cursul ultimelor 12 luni;

                           (c)

                           în cazul în care zonele se situează pe teritoriul mai multor state membre, autoritățile competente ale statelor membre respective colaborează pentru a delimita zonele menționate la literele (a) și (b);

                           (d)

                           cu toate acestea, în cazul în care este necesar, zona de protecție și zona de supraveghere sunt delimitate în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 20 alineatul (2).

         (3)   La cererea justificată corespunzător a unui stat membru, se poate lua o decizie în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 20 alineatul (2), în vederea unei modificări a delimitării zonelor definite la alineatul (2), ținându-se seama de:

               (a)

               poziția lor geografică și factorii ecologici;

               (b)

               condițiile meteorologice;

               (c)

               prezența și răspândirea vectorului;

               (d)

               rezultatele studiilor epizootice efectuate în conformitate cu articolul 7;

               (e)

               rezultatele examenelor de laborator;

               (f)

               aplicarea măsurilor de combatere, în special a dezinsecției;

         Articolul 9
   (1)   Statele membre se asigură că în zona de protecție se aplică măsurile următoare:

               (a)

               identificarea tuturor exploatațiilor care dețin animale în interiorul zonei;

               (b)

               punerea în aplicare, de către autoritatea competentă, a unui program de supraveghere epidemiologică, bazat pe urmărirea unor grupuri de bovine (sau, în lipsa lor, a altor specii de rumegătoare) santinelă și a unor populații de vectori; acest program poate fi stabilit în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 20 alineatul (2);

               (c)

               interzicerea ieșirii animalelor din zonă. Cu toate acestea, în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 20 alineatul (2), derogările de la interdicția de ieșire pot fi decise în special pentru animalele situate într-o parte a zonei unde s-a demonstrat absența circulației virale sau a vectorilor.

         (2)   Pe lângă măsurile prevăzute la alineatul (1), vaccinarea animalelor împotriva febrei catarale ovine și identificarea lor în zona de protecție pot fi decise în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 20 alineatul (2) sau cu inițiativa statului membru, cu informarea Comisiei.
   Articolul 10
   Statele membre asigură în zona de supraveghere:

               1.

               aplicarea măsurilor prevăzute la articolul 9 alineatul (1);

               2.

               interzicerea oricărei vaccinări împotriva febrei catarale ovine.

         Articolul 11
   Măsurile luate în temeiul articolelor 6, 8, 9 și 10 se modifică sau se abrogă în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 20 alineatul (2).
   Articolul 12
   Prin derogare de la articolele 9 și 10, dispozițiile care se aplică circulației animalelor în și din zona de protecție și zona de supraveghere se stabilesc în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 20 alineatul (2).
   În cazul adoptării deciziei menționate la primul paragraf, normele aplicabile schimburilor se stabilesc în conformitate cu aceeași procedură.
   Articolul 13
   În cazul în care, într-o anumită regiune, epizootia de febră catarală ovină este extrem de gravă, toate măsurile suplimentare luate de statele membre în cauză sunt adoptate în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 20 alineatul (2).
   Articolul 14
   Statele membre urmăresc ca autoritatea competentă să ia toate măsurile necesare pentru ca toate persoanele stabilite în zonele de protecție și de supraveghere să fie bine informate în privința restricțiilor în vigoare și să ia toate dispozițiile care se impun pentru a pune în aplicare măsurile în cauză.
   Articolul 15
   (1)   În fiecare stat membru se desemnează un laborator național însărcinat să efectueze examenele de laborator prevăzute de prezenta directivă. Aceste laboratoare naționale, precum și competențele și obligațiile lor sunt indicate la anexa I.
   (2)   Laboratoarele naționale indicate la anexa I cooperează cu laboratorul de referință comunitar menționat la articolul 16.
   Articolul 16
   Laboratorul comunitar de referință pentru febra catarală ovină este indicat la anexa II. Fără a aduce atingere dispozițiilor Deciziei 90/424/CEE, în special articolul 28, funcțiile acestui laborator sunt definite la anexa II punctul B.
   Articolul 17
   Experții Comisiei pot, în măsura în care acest lucru este necesar pentru aplicarea uniformă a prezentei directive și în colaborare cu autoritățile competente, să efectueze controale la fața locului. În acest scop, ei pot să verifice prin controlul unui procentaj reprezentativ din exploatații dacă autoritățile competente verifică respectarea dispozițiilor prezentei directive. Comisia informează statele membre cu privire la rezultatul controalelor efectuate.
   Statele membre pe teritoriul cărora se efectuează un control acordă experților sprijinul necesar în îndeplinirea misiunii lor.
   Modalitățile generale de aplicare a prezentului articol se adoptă în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 20 alineatul (2).
   Articolul 18
   (1)   Fiecare stat membru elaborează un plan de intervenție, precizând modul în care aplică măsurile prevăzute de prezenta directivă.
   Acest plan trebuie să permită accesul la instalații, echipamente, personal și la orice altă structură adecvată, în vederea eradicării rapide și eficiente a maladiei.
   (2)   Criteriile de aplicare pentru stabilirea planurilor menționate la alineatul (1) figurează la anexa III.
   Planurile stabilite în conformitate cu aceste criterii sunt prezentate Comisiei în cel mult trei luni după punerea în aplicare a prezentei directive.
   Comisia examinează planurile pentru a determina dacă permit atingerea obiectivului dorit și sugerează statului membru în cauză orice modificare necesară, în special pentru a garanta compatibilitatea lor cu planurile altor state membre.
   Comisia aprobă planurile, cu modificările eventuale, în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 20 alineatul (2).
   Planurile pot fi modificate sau completate ulterior, în conformitate cu aceeași procedură, în funcție de evoluția situației.
   Articolul 19
   În cazul în care este necesar, prezenta directivă poate fi modificată de către Consiliu, hotărând cu majoritate calificată la propunerea Comisiei.
   Anexele se modifică în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 20 alineatul (2).
   Eventualele modalități de aplicare necesare punerii în aplicare a prezentei directive sunt adoptate în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 20 alineatul (2).
   Articolul 20
   (1)   Comisia este sprijinită de Comitetul permanent veterinar.
   (2)   În cazul în care se face trimitere la prezentul alineat, se aplică articolele 5 și 7 din Decizia 1999/468/CE (5).
   Perioada prevăzută la articolul 5 alineatul (6) din Decizia 1999/468/CE se stabilește la 15 zile.
   (3)   Comitetul își stabilește regulamentul de procedură.
   Articolul 21
   În conformitate cu procedura prevăzută la articolul 20 alineatul (2), Comisia poate adopta, pentru o perioadă de doi ani, măsurile tranzitorii necesare pentru a facilita trecerea la noul regim prevăzut de prezenta directivă.
   Articolul 22
   (1)   Statele membre asigură intrarea în vigoare a actelor cu putere de lege și a actelor administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive până la 1 ianuarie 2002. Statele membre informează de îndată Comisia cu privire la aceasta.
   Atunci când statele membre adoptă aceste acte, ele cuprind o trimitere la prezenta directivă sau sunt însoțite de o asemenea trimitere la data publicării lor oficiale. Statele membre stabilesc modalitatea de efectuare a acestei trimiteri.
   (2)   Comisiei îi sunt comunicate de către statele membre textele principalelor dispoziții de drept intern pe care le adoptă în domeniul reglementat de prezenta directivă.
   Articolul 23
   Prezenta directivă se adresează statelor membre.

      Adoptată la Bruxelles, 20 noiembrie 2000.

            Pentru Consiliu

            Președintele

         J. GLAVANY

      (1)  JO L 62, 15.3.1993, p. 69, astfel cum a fost modificată prin Actul de aderare din 1994.

      (2)  JO L 157, 10.6.1992, p. 19, astfel cum a fost modificată prin Actul de aderare din 1994.

      (3)  JO L 224, 18.8.1990, p. 19, astfel cum a fost modificată ultima dată prin Regulamentul (CE) nr. 1258/1999 (JO L 160 din 26.6.1999, p. 103).

      (4)  JO L 363, 27.12.1990, p. 51 astfel cum a fost modificată ultima dată prin Actul de aderare din 1994.

      (5)  JO L 184, 17.7.1999, p. 2.
   ANEXA I
   A.   LISTA DE LOS LABORATORIOS NACIONALES DE LA FIEBRE CATARRAL OVINALISTE OVER NATIONALE LABORATORIER FOR BLUETONGUELISTE DER FÜR DIE BLAUZUNGENKRANKHEIT ZUSTÄNDIGEN NATIONALEN LABORATORIENΚΑΤΑΛΟΓΟΣ ΕΘΝΙΚΩΝ ΕΡΓΑΣΤΗΡΙΩΝ ΓΙΑ ΤΟΝ ΚΑΤΑΡΡΟΪΚΟ ΠΥΡΕΤΟ ΤΟΥ ΠΡΟΒΑΤΟΥLIST OF THE NATIONAL BLUETONGUE LABORATORIESLISTE DES LABORATOIRES NATIONAUX POUR LA FIÈVRE CATARRHALE DU MOUTONELENCO DEI LABORATORI NAZIONALI PER LA FEBBRE CATARRALE DEGLI OVINILIJST VAN DE NATIONALE LABORATORIA VOOR BLUETONGUELISTA DOS LABORATÓRIOS NACIONAIS EM RELAÇÃO À FEBRE CATARRAL OVINALUETTELO KANSALLISISTA LAMPAAN BLUETONGUE-TAUTIA VARTEN NIMETYISTÄ LABORATORIOISTAFÖRTECKNING ÖVER NATIONELLA LABORATORIER FÖR BLUETONGUE
   Belgia:

                           Centrum voor Onderzoek in Diergeneeskunde en Agrochemie (CODA)Centre d'études et de recherches vétérinaires et agrochimiques (CERVA)

                           Groeselenbergstraat 99Rue Groeselenberg 99

                           B-1180 BrusselBruxelles

                           Tel. (32-2) 375 44 55

                           Fax (32-2) 375 09 79

                           E-mail: piker@var.fgov.be

         Danemarca:

                           Statens Veterinære Institut for Virusforskning

                           Lindholm

                           DK-4771 Kalvehave

                           Tlf. (45) 55 86 02 00

                           Fax (45) 55 86 03 00

                           E-post: sviv@vetvirus.dk

         Germania:

                           Bundesforschungsanstalt für Viruskrankheiten der Tiere

                           Anstaltsteil Tübingen

                           Postfach 11 49

                           D-72001 Tübingen

                           Tel. (49) 70 71 96 72 55

                           Fax (49) 70 71 96 73 03

         Grecia:

                           Ministry of Agriculture

                           Centre of Athens Veterinary Institutions

                           Virus Department

                           Neapoleos Str. 25

                           GR-15310 Ag. Paraskevi

                           Athens

                           Tel. (30-1) 601 14 99/601 09 03

                           Fax (30-1) 639 94 77

         Spania:

                           Centro de Investigación en Sanidad Animal INIA-CISA

                           D. José Manuel Sánchez Vizcaíno

                           Carretera de Algete-El Casar, km 8, Valdeolmos

                           E-20180 Madrid

                           Tel. (34) 916 20 22 16

                           Fax (34) 916 20 22 47

                           E-mail: vizcaino@inia.es

         Franța:

                           CIRAD-EMVT

                           Campus international de Baillarguet

                           BP 5035

                           F-34032 Montpellier Cedex 1

                           Tel. (33-4) 67 59 37 24

                           Fax (33-4) 67 59 37 98

                           E-mail: bastron@cirad.fr

         Irlanda:

                           Central Veterinary Research Laboratory

                           Abbotstown

                           Castleknock

                           Dublin 15

                           Ireland

                           Tel. (353-1) 607 26 79

                           Fax (353-1) 822 03 63

                           E-mail: reillypj@indigo.ie

         Italia:

                           CESME presso IZS

                           Via Campo Boario

                           I-64100 Teramo

                           Tel. (39) 0861 33 22 16

                           Fax (39) 0861 33 22 51

                           E-mail: Cesme@IZS.it

         Luxemburg:

                           Centre d'études et de recherches vétérinaires et agrochimiques (CERVA)

                           Rue Groeselenberg 99

                           B-1180 Bruxelles

                           Tel. (32-2) 375 44 55

                           Fax (32-2) 375 09 79

                           E-mail: piker@var.fgov.be

         Țările de Jos:

                           ID-DLO

                           Edelhertweg 15

                           8219 PH Lelystad

                           Nederland

                           Tel. (0031-0320) 23 82 38

                           Fax (0031-0320) 23 80 50

                           E-mail: postkamer@id.dlo.nl

         Austria:

                           Bundesanstalt für Virusseuchenbekämpfung bei Haustieren

                           Robert Kochgasse 17

                           A-2340 Mödling

                           Tel. (43-2) 236 466 40-0

                           Fax (43-2) 236 466 40-941

                           E-mail: BATSB VetMoedling@compuserve.com

         Portugalia:

                           Laboratório Nacional de Investigação Veterinária

                           Estrada de Benfica, 701

                           P-1549-011 Lisboa

                           Tel. (351) 21 711 52 00

                           Fax (351) 21 711 53 836

                           E-mail: dir.Inlv@mail.telepac.pt

         Finlanda:

                           Danish Institute for Virus Research

                           Lindholm

                           DK-4771 Kalvehave

                           Tlf. (45) 55 86 02 00

                           Fax (45) 55 86 03 00

                           E-mail: sviv@vetvirus.dk

         Suedia:

                           Statens veterinärmedicinska anstalt, SVA

                           S-751 89 Uppsala

                           Tfn (00-46) 18 67 40 00

                           Fax (00-46) 18 30 91 62

                           E-post: sva@sva.se

         Regatul Unit:

                           Institute for Animal Health

                           Pirbright Laboratory

                           Ash Road

                           Pirbright

                           Woking

                           Surrey GU24 ONF

                           United Kingdom

                           Tel. (44-1483) 23 24 41

                           Fax (44-1483) 23 24 48

                           E-mail: philip-mellor@bbsrc.ac.uk

         B.   FUNCȚII ALE LABORATOARELOR NAȚIONALE PENTRU FEBRA CATARALĂ OVINĂ
   Laboratoarele naționale pentru febra catarală ovină sunt responsabile cu coordonarea standardelor și a metodelor de diagnosticare stabilite de fiecare laborator de diagnosticare din statul membru, cu utilizarea reactivilor și testarea vaccinurilor. În acest scop:

               (a)

               pot să furnizeze reactivi de diagnosticare laboratoarelor de diagnosticare care solicită acest lucru;

               (b)

               controlează calitatea tuturor reactivilor de diagnosticare utilizați în statul membru în cauză;

               (c)

               organizează periodic testări comparative;

               (d)

               conservă izolate de virus ale febrei catarale ovine provenind de la cazuri confirmate în statul membru respectiv;

               (e)

               își asumă sarcina de a confirma rezultatele pozitive obținute în laboratoarele de diagnosticare regionale.

         ANEXA II
   A.   LABORATORIO COMUNITARIO DE REFERENCIA DE LA FIEBRE CATARRAL OVINAEF-REFERENCELABORATORIUM FOR BLUETONGUEGEMEINSCHAFTLICHES REFERENZLABORATORIUM FÜR DIE BLAUZUNGENKRANKHEITΚΟΙΝΟΤΙΚΟ ΕΡΓΑΣΤΗΡΙΟ ΑΝΑΦΟΡΑΣ ΓΙΑ ΤΟΝ ΚΑΤΑΡΡΟΪΚΟ ΠΥΡΕΤΟ ΤΟΥ ΠΡΟΒΑΤΟΥCOMMUNITY REFERENCE LABORATORY FOR BLUETONGUELABORATOIRE COMMUNAUTAIRE DE RÉFÉRENCE POUR LA FIÈVRE CATARRHALE DU MOUTONLABORATORIO COMUNITARIO DI RIFERIMENTO PER LA FEBBRE CATARRALE DEGLI OVINICOMMUNAUTAIR REFERENTIELABORATORIUM VOOR BLUETONGUELABORATÓRIO COMUNITÁRIO DE REFERÊNCIA EM RELAÇÃO À FEBRE CATARRAL OVINALAMPAAN BLUETONGUE-TAUTIA VARTEN NIMETTY YHTEISÖN VERTAILULABORATORIOGEMENSKAPENS REFERENSLABORATORIUM FÖR BLUETONGUE

               AFRC Institute for Animal Health

               Pirbright Laboratory

               Ash Road

               Pirbright

               Woking Surrey GU24 ONF

               United Kingdom

               Tel. (44-1483) 23 24 41

               Fax (44-1483) 23 24 48

               E-mail: philip-mellor@bbsrc.ac.uk

         B.   FUNCȚII ALE LABORATORULUI COMUNITAR DE REFERINȚĂ PENTRU FEBRA CATARALĂ OVINĂ
   Laboratorul comunitar de referință are următoarele funcții:

               1.

               să coordoneze, după consultarea Comisiei, metodele de diagnostic pentru febra catarală ovină în statele membre, în special prin:

                           (a)

                           specificarea, deținerea și livrarea de sușe ale virusului în vederea testelor serologice și a preparării antiserului;

                           (b)

                           livrarea serurilor de referință și a altor reactivi de referință către laboratoarele de referință naționale în vederea standardizării testelor și a reactivilor utilizați în fiecare stat membru;

                           (c)

                           realizarea și conservarea unei colecții de sușe și de izolate de virus al febrei catarale ovine;

                           (d)

                           organizarea periodică de teste comparative comunitare ale procedurilor de diagnosticare;

                           (e)

                           colectarea și coroborarea datelor și a informațiilor privind metodele de diagnosticare utilizate și rezultatele testelor efectuate în Comunitate;

                           (f)

                           caracterizarea izolatelor de virus al febrei catarale ovine prin metodele cele mai avansate, pentru a permite o mai bună înțelegere a epizootiologiei febrei catarale ovine;

                           (g)

                           urmărirea evoluției situației, în lumea întreagă, în materie de supraveghere, epizootiologie și prevenire a febrei catarale ovine;

               2.

               să sprijine activ identificarea focarelor de febră catarală ovină în statele membre prin studiul izolatelor de virus care i-au fost trimise pentru confirmarea diagnosticului, caracterizare și studii epozootice;

               3.

               să faciliteze formarea sau reciclarea experților în diagnostic de laborator în vederea armonizării tehnicilor de diagnosticare pe întreg teritoriul Comunității;

               4.

               să procedeze la schimburi reciproce de informații cu laboratorul mondial pentru febra catarală ovină desemnat de Oficiul Internațional de Epizootii (OIE), în special în ceea ce privește evoluția situației mondiale a febrei catarale ovine.

         ANEXA III
   CRITERII MINIME CARE SE APLICĂ PLANURILOR DE INTERVENȚIE
   Planurile de intervenție trebuie să prevadă cel puțin:

               1.

               crearea, la nivel național, a unei celule de criză pentru coordonarea tuturor măsurilor de urgență în statul membru în cauză;

               2.

               o listă de centre locale de urgență dotate cu echipamente adecvate pentru coordonarea măsurilor de control la nivel local;

               3.

               informații detaliate cu privire la personalul însărcinat cu măsurile de urgență, calificarea și responsabilitățile acestuia;

               4.

               posibilitatea, pentru orice centru local de urgență, de a contacta rapid persoanele sau organizațiile direct sau indirect vizate de o infestare;

               5.

               disponibilitatea echipamentelor și a materialelor necesare pentru executarea adecvată a măsurilor de urgență;

               6.

               instrucțiuni precise referitoare la acțiunile care trebuie adoptate, inclusiv mijloacele de distrugere a carcaselor, în cazul în care se suspectează sau se confirmă existența unor cazuri de infecție sau de contaminare;

               7.

               programe de formare pentru actualizarea și dezvoltarea cunoștințelor referitoare la procedurile de teren și la procedurile administrative;

               8.

               pentru laboratoarele de diagnosticare, un serviciu de examinare post-mortem, dotările necesare pentru examenele serologice, histologice etc. și actualizarea tehnicilor de diagnosticare rapidă (în acest scop, este necesar să se adopte niște dispoziții privind transportarea rapidă a eșantioanelor);

               9.

               precizări referitoare la cantitatea de vaccinuri împotriva virusului febrei catarale ovine considerată necesară în caz de restabilire a vaccinării de urgență;

               10.

               dispoziții de reglementare pentru punerea în aplicare a planurilor de intervenție.