title: Directiva 93/112/CE a Comisiei din 10 decembrie 1993 de modificare a Directivei 91/155/CEE a Comisiei pentru definirea și stabilirea, în conformitate cu articolul 10 din Directiva 88/379/CEE a Consiliului, a normelor metodologice privind sistemul specific de informare referitor la preparatele periculoase

text:
               13/Volumul 13

               RO

               Jurnalul Ofícial al Uniunii Europene

               130

         31993L0112

               L 314/38

               JURNALUL OFÍCIAL AL UNIUNII EUROPENE

      DIRECTIVA 93/112/CE A COMISIEI

   din 10 decembrie 1993
   de modificare a Directivei 91/155/CEE a Comisiei pentru definirea și stabilirea, în conformitate cu articolul 10 din Directiva 88/379/CEE a Consiliului, a normelor metodologice privind sistemul specific de informare referitor la preparatele periculoase
   COMISIA COMUNITĂȚILOR EUROPENE,
   având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Europene,
   având în vedere Directiva 88/379/CEE a Consiliului din 7 iunie 1988 privind apropierea actelor cu putere de lege și a actelor administrative ale statelor membre referitoare la clasificarea, ambalarea și etichetarea preparatelor periculoase (1), astfel cum a fost modificată ultima dată prin Directiva 93/18/CEE a Comisiei (2) și, în special, articolul 10 alineatul (2) al acesteia,
   întrucât articolul 10 alineatul (2) din Directiva 88/379/CEE prevede stabilirea de norme metodologice de către Comisie pentru instituirea unui sistem de informare sub formă de fișe tehnice de securitate referitoare la preparatele periculoase; întrucât, prin urmare, Directiva 91/155/CEE a Comisiei (3) a stabilit astfel de norme metodologice;
   întrucât Directiva 67/548/CEE a Consiliului din 27 iunie 1967 privind apropierea actelor cu putere de lege și a actelor administrative referitoare la substanțe periculoase (4), astfel cum a fost modificată ultima dată prin Directiva 92/21/CEE a Comisiei (5) și, în special, articolul 27 al acesteia prevede stabilirea de către Comisie de norme generale cu privire la elaborarea, distribuirea, conținutul și formatul fișelor tehnice de securitate referitoare la substanțele periculoase;
   întrucât este oportun ca normele referitoare la fișele tehnice de securitate să fie aceleași pentru substanțe și pentru preparate; întrucât acest aspect a fost prevăzut în Directiva 91/155/CEE; întrucât, prin urmare, este necesar să se modifice Directiva 91/155/CEE în acest sens;
   întrucât este necesar să se aducă anumite modificări anexei, pentru a se asigura protecția mediului;
   întrucât, date fiind modificările aduse Directivei 91/155/CEE, articolul 4 al acesteia ar trebui să se abroge;
   întrucât dispozițiile prezentei directive sunt conforme cu avizul Comitetului pentru adaptarea la progresul tehnic a directivelor privind eliminarea barierelor tehnice din calea comerțului cu substanțe și preparate periculoase,
   ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
   Articolul 1
   Directiva 91/155/CEE se modifică după cum urmează:

               1.

               Articolul 4 se abrogă.

               2.

               Anexa se înlocuiește cu anexa la prezenta directivă.

         Articolul 2
   (1)   Statele membre adoptă și publică actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive până la 1 ianuarie 1995. Statele membre informează de îndată Comisia cu privire la aceasta.
   (2)   Aceste acte se aplică de la 1 ianuarie 1995.
   Cu toate acestea, sistemele de informare de tipul fișelor tehnice de securitate utilizate în unele state membre pot continua să fie utilizate până la 1 iulie 1995.
   (3)   Atunci când statele membre adoptă aceste acte, ele cuprind o trimitere la prezenta directivă sau sunt însoțite de o asemenea trimitere la data publicării lor oficiale. Statele membre stabilesc modalitatea de efectuare a acestei trimiteri.
   Articolul 3
   Prezenta directivă intră în vigoare în a treia zi de la data publicării în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene.

      Adoptată la Bruxelles, 10 decembrie 1993.

            Pentru Comisie

         Yannis PALEOKRASSAS

            Membru al Comisiei

      (1)  JO L 187, 16.7.1988, p. 14.

      (2)  JO L 104, 29.4.1993, p. 46.

      (3)  JO L 76, 22.3.1991, p. 35.

      (4)  JO 196, 16.8.1967, p. 1.

      (5)  JO L 110, 4.5.1993, p. 20.
   ANEXĂ
   GHID DE ELABORARE A FIȘELOR TEHNICE DE SECURITATE
   Notele explicative următoare sunt menite să servească drept ghid. Scopul lor este de a asigura ca respectivul conținut al fiecăreia din rubricile obligatorii enumerate la articolul 3 să permită utilizatorilor profesioniști să adopte măsurile necesare pentru protecția sănătății și securității la locul de muncă, precum și protecția mediului.
   Informațiile trebuie să fie redactate într-un mod clar și concis.
   În anumite cazuri, pot fi necesare informații suplimentare, având în vedere gama largă de proprietăți ale substanțelor și preparatelor. Dacă în alte cazuri informațiile decurgând din anumite proprietăți se dovedesc a fi lipsite de semnificație sau, din rațiuni tehnice, acestea nu se pot furniza, motivele trebuie să fie clar specificate.
   Deși ordinea rubricilor nu este obligatorie, se recomandă succesiunea prevăzută la articolul 3.
   În cazul în care o fișă tehnică de securitate a făcut obiectul unei revizuiri, modificările ar trebui supuse atenției destinatarului.
   1.   Identificarea substanței/preparatului și a societății/întreprinderii
   1.1.   Identificarea substanței sau a preparatului:
   Termenul utilizat pentru identificare trebuie să fie identic cu cel prevăzut pe etichetă, după cum se precizează în anexa VI la Directiva 67/548/CEE.
   Pot fi indicate și alte mijloace de identificare disponibile.
   1.2.   Identificarea societății/întreprinderii:

               —

               identificarea persoanei stabilite în cadrul Comunității, care răspunde de introducerea pe piață a substanței sau a preparatului, indiferent că este vorba de producător, de importator sau de distribuitor;

               —

               adresa completă și numărul de telefon ale acestei persoane.

         1.3.   În afară de informațiile menționate mai sus, furnizați numărul de telefon pentru situații de urgență al societății și/sau al organismului consultativ oficial, în conformitate cu articolul 12 din Directiva 88/379/CEE.
   2.   Compoziție/informații privind componentele
   Informațiile furnizate ar trebui să permită destinatarului să identifice cu ușurință riscurile pe care le comportă substanța sau preparatul.
   În cazul unui preparat:

               (a)

               nu este necesar să se indice compoziția completă (natura componentelor și concentrația lor);

               (b)

               cu toate acestea, se indică următoarele substanțe, împreună cu concentrația lor sau gama de concentrații, dacă sunt prezente în concentrații egale cu cele prevăzute la articolul 3 alineatul (6) litera (a) din Directiva 88/379/CEE sau superioare acestora (cu excepția cazului în care o limită inferioară este considerată a fi mai adecvată):

                           —

                           substanțele periculoase pentru sănătate în sensul Directivei 67/548/CEE
                           și

                           —

                           cel puțin substanțele pentru care există, în temeiul dispozițiilor comunitare, limite de expunere recunoscute, dar care nu sunt reglementate de directiva menționată mai sus;

               (c)

               clasificarea (fie că derivă din articolul 6, fie din anexa I la Directiva 67/548/CEE) a substanțelor de mai sus se indică sub forma simbolurilor și frazelor R care le sunt atribuite în funcție de riscurile pe care le prezintă pentru sănătate;

               (d)

               în cazul în care, în conformitate cu dispozițiile articolului 7 alineatul (1) din Directiva 88/379/CEE, confidențialitatea cu privire la identitatea anumitor substanțe trebuie păstrată, natura lor chimică trebuie descrisă pentru a se asigura siguranța utilizării lor. Numele utilizat trebuie să fie același cu cel care derivă din procedura de mai sus.

         3.   Identificarea pericolelor
   Indicați în mod clar și concis cele mai importante pericole pe care le prezintă substanța sau preparatul, în special pericolele majore pentru om și pentru mediu.
   Descrieți cele mai importante efecte nocive pentru sănătatea umană și simptomele legate de utilizarea și posibila întrebuințare greșită a substanței sau a preparatului care sunt previzibile în mod rezonabil.
   Este necesar ca informațiile să fie compatibile cu cele indicate pe eticheta produsului, dar nu trebuie să le repete.
   4.   Măsuri de prim ajutor
   Descrieți măsurile de prim ajutor; este totuși important să specificați dacă este necesară o examinare medicală imediată.
   Este necesar ca informațiile referitoare la primul ajutor să fie concise și ușor de înțeles de către victimă, de persoanele prezente și de cei care acordă primul ajutor. Simptomele și efectele trebuie să fie descrise pe scurt. Este necesar ca instrucțiunile să indice ce trebuie să se facă la fața locului în caz de accident și dacă sunt de așteptat efecte întârziate după expunere.
   Structurați informațiile în funcție de diversele căi de expunere, adică inhalare, contact cu pielea și ochii, ingestie, prevăzând în acest scop rubrici separate.
   Indicați dacă este necesară sau recomandabilă intervenția unui medic.
   Pentru unele substanțe sau preparate poate fi important să se sublinieze faptul că la locul de muncă trebuie să fie disponibile mijloace speciale pentru a permite acordarea unui tratament specific și imediat.
   5.   Măsuri de luptă contra incendiilor
   Specificați normele de combatere a unui incendiu cauzat de substanță sau preparat sau care survine în vecinătatea acestora, indicând:

               —

               mijloacele de stingere adecvate;

               —

               mijloacele de stingere care nu trebuie utilizate din motive de siguranță;

               —

               riscurile speciale rezultând din expunerea la substanță sau preparat, precum și la produsele de combustie, la gazele rezultante;

               —

               echipamente de protecție speciale pentru persoanele angajate în combaterea incendiilor.

         6.   Măsuri de luat în caz de dispersie accidentală
   În funcție de substanța sau preparatul în cauză, pot fi necesare informații privind:

               —

                  precauții individuale, cum ar fi:

               îndepărtarea surselor de aprindere, asigurarea de ventilație/protecție respiratorie suficientă, eliminarea prafului, prevenirea contactului cu pielea și ochii;

               —

                  precauții pentru protecția mediului, cum ar fi:

               evitarea contaminării canalelor colectoare, a apelor de suprafață și a apelor subterane, precum și a solului, alertarea eventuală a vecinilor;

               —

                  metode de curățare, cum ar fi:

               utilizarea de materiale absorbante (de exemplu nisip, sol diatonic, liant acid, liant universal, rumeguș etc.), eliminarea gazelor/vaporilor degajați prin intermediul apei, diluare.
               Luați de asemenea în considerare necesitatea unor indicații precum: „a nu se utiliza niciodată, a se neutraliza cu…”.

      NB: Dacă este cazul, faceți trimitere la punctele 8 și 13.
   7.   Manipularea și depozitarea
   7.1.   Manipularea
   Luați în considerare necesitatea unor precauții pentru a asigura o manipulare sigură, inclusiv recomandări de ordin tehnic, precum: ventilație locală și generală, măsuri de prevenire a producerii de aerosoli și praf, precum și de prevenire a incendiilor, precum și orice cerințe sau norme specifice referitoare la substanță sau la preparat (de exemplu proceduri sau echipamente care sunt interzise sau sunt recomandate) și, dacă este posibil, furnizați o descriere succintă.
   7.2.   Depozitarea
   Examinați condițiile necesare pentru depozitarea în condiții de siguranță, cum ar fi: o proiectare specială a spațiilor de depozitare sau a rezervoarelor (inclusiv ziduri de retenție și ventilație), materiale incompatibile, condiții de depozitare (temperatură și limite/plajă de umiditate, lumină, gaze inerte etc.), echipamente electrice speciale și prevenirea acumulării de electricitate statică.
   Indicați, dacă este cazul, limitele cantitative care pot fi stocate. În special indicați cerințele speciale, cum ar fi tipul de material utilizat pentru ambalajul/containerele pentru substanță sau preparat.
   8.   Controlul expunerii/protecția personală
   În sensul prezentului document, noțiunea de control al expunerii include întreaga gamă de precauții de luat în timpul utilizării pentru reducerea la minimum a expunerii lucrătorilor.
   Este necesar să se ia măsuri de ordin tehnic, înainte de a recurge la echipamente de protecție personală. Prin urmare, furnizați informații privind proiectul sistemului, cum ar fi împrejmuirea. Aceste informații trebuie să vină în completarea celor furnizate deja la punctul 7.1.
   Indicați, împreună cu referințele sale, orice parametru de control specific ca de exemplu valori limită sau standarde biologice. Furnizați informații privind procedurile de supraveghere recomandate și indicați referințele.
   În cazul în care este necesară protecția personală, specificați tipul de echipament pentru asigurarea unei protecții adecvate:

               —

                  protecție respiratorie:

               în caz de gaze, vapori sau pulberi periculoase, examinați necesitatea unor echipamente de protecție corespunzătoare, ca de exemplu aparat respirator autonom, măști și filtre adecvate;

               —

                  protecția mâinilor:

               specificați tipul de mănuși de utilizat la manipularea substanței sau a preparatului. Dacă este necesar, indicați orice măsură suplimentară de protecție a mâinilor și a pielii;

               —

                  protecția ochilor:

               specificați tipul de echipament de protecție a ochilor care este necesar, cum ar fi: ochelari de protecție, ecran facial;

               —

                  protecția pielii:

               dacă este necesar să se protejeze o parte a corpului, alta decât mâinile, specificați tipul și calitatea echipamentului de protecție necesar, ca de exemplu șorț, cizme și costum de protecție complet. Dacă este necesar, indicați toate măsurile de igienă specifice.

         Se fac trimiteri, dacă este cazul, la standardele CEN relevante.
   9.   Proprietăți fizice și chimice
   Prezenta secțiune include următoarele informații, după caz, privind substanța sau preparatul respectiv.

                  Aspect:

               indicați starea fizică (solidă, lichidă, gazoasă) și culoarea substanței sau a preparatului introdus pe piață.

                  Miros:

               dacă mirosul este perceptibil, faceți o descriere sumară a acestuia.

                  pH:

               indicați pH-ul substanței sau al preparatului introdus pe piață, sau al unei soluții apoase; în al doilea caz, indicați concentrația.

                  Punct de fierbere/interval de fierbere:

               În sensul Directivei 67/548/CEE

                  Punct de topire/interval de topire:

                  Temperatură de aprindere:

                  Inflamabilitate (solid, gaz):

                  Autoinflamabilitate:

                  Proprietăți explozive:

                  Proprietăți oxidante:

                  Presiunea vaporilor:

                  Densitatea relativă:

                  Solubilitate:

                           —

                              hidrosolubilitate

                           —

                              liposolubilitate (solvent-ulei de precizat):

                  Coeficient de partiție: n-octanol/apă:

                  Alte date:

               Indicați parametrii importanți pentru siguranță, cum ar fi densitatea vaporilor, miscibilitatea, viteza de evaporare, conductivitatea, vâscozitatea etc.

         Este necesar ca proprietățile menționate mai sus să fie determinate în conformitate cu specificațiile din partea A anexa V la Directiva 67/548/CEE sau prin orice altă metodă comparabilă.
   10.   Stabilitate și reactivitate
   Indicați stabilitatea substanței sau a preparatului și posibilitatea unor reacții periculoase în anumite condiții.
   Condiții de evitat:
   Enumerați condițiile, precum temperatura, presiunea, lumina, șocurile etc. care pot cauza o reacție periculoasă și, dacă este posibil, faceți o descriere sumară.
   Materii de evitat:
   Enumerați materiile, precum apa, aerul, acizii, bazele, agenții oxidanți și orice altă substanță specifică ce poate cauza o reacție periculoasă și, dacă este posibil, faceți o descriere sumară.
   Produse de descompunere periculoase:
   Enumerați materiile periculoase produse în cantități periculoase la descompunere.

      NB: Abordați în special:

               —

               necesitatea și prezența stabilizatorilor;

               —

               posibilitatea unei reacții exoterme periculoase;

               —

               semnificația eventuală, în planul securității, a unei modificări a aspectului fizic al substanței sau preparatului;

               —

               produse de descompunere periculoase, dacă este cazul, formate la contactul cu apa;

               —

               posibilitatea degradării în produse instabile.

         11.   Informații toxicologice
   Prezenta secțiune are în vedere necesitatea unei descrieri concise, dar complete și comprehensibile a diferitelor efecte toxicologice (de sănătate) care pot apărea dacă utilizatorul vine în contact cu substanța sau cu preparatul.
   Indicați efectele periculoase pentru sănătate generate de expunerea la substanța sau la preparatul respectiv, constatate atât din experiență, cât și pe baza concluziilor experiențelor științifice. Furnizați informații în funcție de diferitele căi de expunere (inhalare, ingestie, contact cu pielea și ochii) și descrieți simptomele asociate cu proprietățile fizice, chimice și toxicologice.
   Indicați efectele ulterioare și imediate care sunt cunoscute, precum și efectele cronice produse de expunerea pe termen scurt și pe termen lung: de exemplu sensibilizare, efecte cancerigene, mutagene, toxicitate care afectează reproducerea, inclusiv efecte teratogene și narcoză.
   Luând în considerare informațiile deja furnizate la punctul 2, „Compoziție/Informații privind componentele”, poate fi necesar să se facă referire la efectele specifice asupra sănătății pe care le pot avea anumite componente prezente în preparate.
   12.   Informații ecologice
   Identificați efectele, comportamentul și impactul ecologic al substanței sau al preparatului având în vedere natura sa și utilizările care se pot prevedea în mod rezonabil. Informații de același tip se furnizează cu privire la produsele periculoase care provin din degradarea substanțelor și preparatelor.
   În continuare sunt prezentate exemple de informații ecologice relevante:

               mobilitate:

                           —

                           distribuție cunoscută sau previzibilă între diversele compartimente de mediu;

                           —

                           tensiune superficială;

                           —

                           absorbție/desorbție;

                           —

                           alte proprietăți fizico-chimice, a se vedea secțiunea 9;

               degradabilitate:

                           —

                           degradare biotică și abiotică;

                           —

                           degradare aerobă și anaerobă;

                           —

                           persistență;

               acumulare:

                           —

                           potențial de bioacumulare;

                           —

                           bioamplificare.

         Efecte pe termen scurt și pe termen lung în ceea ce privește:

               ecotoxicitatea:

                           —

                           organisme acvatice;

                           —

                           organisme din sol;

                           —

                           floră și faună terestră;

               alte efecte nocive:

                           —

                           potențial de diminuare a stratului de ozon;

                           —

                           potențial de formare de ozon fotochimic;

                           —

                           potențial de încălzire globală;

                           —

                           efecte asupra instalațiilor de tratare a apelor reziduale.

         Observații
   Asigurați-vă că informațiile importante pentru mediu sunt furnizate în alte secțiuni ale fișei tehnice de securitate, în special recomandări privind controlul reziduurilor, măsurile necesare în caz de dispersie accidentală și considerațiile referitoare la eliminare, prevăzute la punctele 6, 7, 13 și 15.
   Până la definitivarea criteriilor de evaluare a impactului unui preparat asupra mediului, se furnizează informații referitoare la factorii menționați mai sus pentru substanțele clasificate drept periculoase pentru mediu prezente în preparat.
   13.   Considerații referitoare la eliminare
   Dacă eliminarea substanței sau a preparatului (surplusuri sau deșeuri rezultând din utilizarea previzibilă) prezintă un pericol, se face o descriere a acestor reziduuri și se furnizează informații cu privire la modul de manipulare a acestora în siguranță.
   Indicați metodele corespunzătoare de eliminare atât a substanței sau a preparatului, cât și a ambalajelor contaminate (incinerare, reciclare, rampă de gunoi etc.).
   Observație
   Menționați orice dispoziție comunitară referitoare la deșeuri. În absența acestora, este util să se reamintească utilizatorului că pot fi în vigoare dispoziții naționale sau regionale.
   14.   Informații referitoare la transport
   Indicați toate precauțiile speciale pe care un utilizator trebuie să le cunoască sau trebuie să le respecte în ceea ce privește transportul în interiorul sau în exteriorul sediului său.
   Pot fi furnizate suplimentar informațiile prevăzute în recomandarea Organizației Națiunilor Unite și în alte acorduri internaționale cu privire la transportul și ambalarea mărfurilor periculoase.
   15.   Informații de reglementare
   Furnizați informațiile care figurează pe etichetă conform directivelor privind clasificarea, ambalarea și etichetarea substanțelor și a preparatelor periculoase.
   Dacă substanța sau preparatul reglementat de această fișă tehnică de securitate face obiectul unor dispoziții speciale privind protecția omului sau a mediului la nivel comunitar (de exemplu restricții privind comercializarea și utilizarea, valori-limită de expunere la locul de muncă), aceste dispoziții ar trebui precizate, în măsura în care este posibil. Este necesar, de asemenea, să se atragă atenția destinatarilor asupra existenței legislațiilor naționale de punere în aplicare a acestei dispoziții.
   Este, de asemenea, recomandabil ca fișa tehnică de securitate să reamintească destinatarilor să se conformeze oricărei alte dispoziții naționale aplicabile.
   16.   Alte informații
   Indicați și alte informații în materie de securitate și sănătate, ca și pentru protecția mediului, care pot fi importante, ca de exemplu:

               —

               recomandări referitoare la formarea profesională;

               —

               utilizările recomandate și restricțiile;

               —

               alte informații (referințe scrise și/sau punct de contact tehnic);

               —

               sursele principalelor date utilizate pentru elaborarea fișei tehnice de securitate.

         Indicați, de asemenea, data emiterii fișei tehnice de securitate, dacă aceasta nu este precizată în altă parte.


title: Council Directive 92/6/EEC of 10 February 1992 on the installation and use of speed limitation devices for certain categories of motor vehicles in the Community

text:
               07/Volumul 02

               RO

               Jurnalul Ofícial al Uniunii Europene

               105

         31992L0006

               L 057/27

               JURNALUL OFÍCIAL AL UNIUNII EUROPENE

      DIRECTIVA 92/6/CEE A CONSILIULUI

   din 10 februarie 1992
   privind instalarea și utilizarea dispozitivelor limitatoare de viteză pentru anumite categorii de vehicule din cadrul Comunității
   CONSILIUL COMUNITĂȚILOR EUROPENE,
   având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Economice Europene, în special articolul 57,
   având în vedere propunerea Comisiei (1),
   având în vedere avizul Parlamentului European (2),
   având în vedere avizul Comitetului Economic și Social (3),
   întrucât unul dintre obiectivele unei politici comune a transporturilor este de a stabili norme comune aplicabile transportului internațional în cadrul Comunității și de a facilita circulația vehiculelor;
   întrucât creșterea traficului rutier și consecințele acesteia, agravarea pericolelor și încălcarea ordinii constituie, pentru statele membre, probleme serioase de siguranță rutieră și de mediu;
   întrucât puterea de propulsie a motoarelor vehiculelor de transport de marfă și al autobuzelor este necesară acestora pentru a urca rampele, dar de asemenea permite acestora să atingă în trafic viteze excesive, incompatibile cu specificațiile altor componente ale acestor vehicule cum ar fi frânele, cauciucurile; întrucât, din acest motiv și pentru protecția mediului în anumite state membre, dispozitivele limitatoare de viteză au devenit obligatorii pentru anumite categorii de vehicule cu motor;
   întrucât efectele benefice ale dispozitivelor limitatoare de viteză în ceea ce privește atât protecția mediului înconjurător și consumul de energie, cât și uzura motorului și a cauciucurilor, precum și siguranța rutieră vor crește dacă astfel de dispozitive limitatoare vor fi utilizate în mod obișnuit;
   întrucât utilizarea dispozitivelor limitatoare de viteză își atinge scopul doar dacă dispozitivele au un asemenea grad de perfecțiune tehnică încât există garanția că nu este posibilă nici o fraudă;
   întrucât, ca o primă măsură, ar trebui introduse cerințe doar în ceea ce privește cele mai grele categorii de vehicule cu motor întâlnite cel mai frecvent în transportul internațional și, mai târziu, în funcție de posibilitățile tehnice și de experiența statelor membre, cerințele ar putea include și alte categorii mai ușoare de vehicule cu motor;
   întrucât, în anumite state membre, vehiculele care transportă exclusiv mărfuri periculoase trebuie să fie prevăzute cu limitatoare de viteză ale căror viteze maxime să fie mai mici decât cele prevăzute prin prezenta directivă; întrucât, în acest caz specific, ar trebui să li se permită acestor state membre să-și mențină reglementările pentru vehiculele înmatriculate pe teritoriul lor, deoarece acestea sporesc siguranța rutieră și protecția civilă a persoanelor, în conformitate cu obiectivele prezentei directive;
   întrucât instalarea dispozitivelor limitatoare de viteză pentru vehiculele din categoriile M3 și N3 prevăzute prin prezenta directivă, înmatriculate înainte de intrarea acesteia în vigoare și destinate exclusiv operațiunilor de transport intern ar putea determina costuri excesive pentru anumite state membre; întrucât ar trebui să existe posibilitatea ca aceste state membre să amâne aplicarea articolelor 2 și 3 din prezenta directivă pentru vehiculele menționate anterior;
   întrucât prezenta directivă nu aduce atingere competențelor statelor membre în ceea ce privește stabilirea restricțiilor de viteză aplicabile traficului,
   ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
   Articolul 1
   În sensul prezentei directive, „autovehicul” înseamnă orice vehicul prevăzut cu un motor de propulsie care se regăsește între categoriile prevăzute mai jos, destinat circulației rutiere, care are cel puțin patru roți și poate atinge prin construcție o viteză maximă mai mare de 25 km/h:

               —

               vehicule din categoria M3 cu o masă maximă mai mare de 10 tone;

               —

               vehicule din categoria N3;

         categoriile M3 și N3 sunt cele prevăzute la Anexa I din Directiva 70/156/CEE. (4)

   Articolul 2
   Statele membre iau măsurile necesare pentru ca autovehiculele din categoria M3 prevăzute la articolul 1 să nu poată circula pe drumurile publice decât dacă sunt prevăzute cu un dispozitiv la care viteza maximă este reglată la 100 km/h.
   Articolul 3
   (1)   Statele membre iau măsurile necesare pentru ca autovehiculele din categoria N3 să nu poată circula pe drumurile publice decât dacă sunt prevăzute cu un dispozitiv reglat astfel încât viteza lor să nu poată depăși 90 km/h; ținând cont de toleranța tehnică admisibilă, în stadiul actual al tehnologiei, între valoarea de reglaj și viteza reală de circulație, viteza maximă la acest dispozitiv va fi reglată la 86 km/h.
   (2)   Statele membre sunt autorizate să regleze la o valoare mai mică de 85 km/h viteza maximă a dispozitivelor destinate exclusiv transportului de mărfuri periculoase care sunt înmatriculate pe teritoriul lor.
   Articolul 4
   (1)   Articolele 2 și 3 se aplică vehiculelor înmatriculate de la data de 1 ianuarie 1994.
   (2)   Articolele 2 și 3 se aplică cel târziu de la data de 1 ianuarie 1995 vehiculelor înmatriculate între 1 ianuarie 1988 și 1 ianuarie 1994.
   Cu toate acestea, dacă respectivele vehicule sunt afectate exclusiv operațiunilor de transport intern, articolele 2 și 3 se pot aplica cel târziu de la data de 1 ianuarie 1996.
   Articolul 5
   (1)   Până la punerea în aplicare a dispozițiilor comunitare în acest domeniu, dispozitivele limitatoare de viteză prevăzute la articolele 2 și 3 trebuie să îndeplinească cerințele tehnice stabilite de autoritățile naționale competente.
   (2)   Dispozitivele limitatoare de viteză sunt instalate în ateliere sau de către organisme agreate de statele membre.
   Articolul 6
   Cerințele de la articolele 2 și 3 nu se aplică autovehiculelor folosite de forțele armate, protecția civilă, serviciile de luptă împotriva incendiilor și de alte servicii de urgență, precum și de forțele responsabile cu menținerea ordinii publice.
   Aceleași dispoziții se aplică și vehiculelor care:

               —

               prin construcție nu pot să depășească limitele de viteză prevăzute la articolele 2 și 3;

               —

               sunt utilizate pe căi rutiere în scopul testelor științifice;

               —

               sunt utilizate în localități numai pentru serviciul public.

         Articolul 7
   (1)   Statele membre adoptă actele cu putere de lege și actele administrative necesare aducerii la îndeplinire a prezentei directive înainte de 1 octombrie 1993. Statele membre informează imediat Comisia cu privire la aceasta.
   Când statele membre adoptă aceste dispoziții, acestea cuprind o trimitere la prezenta directivă sau sunt însoțite de o asemenea trimitere în momentul publicării lor oficiale. Statele membre stabilesc modalitatea de efectuare a acestei trimiteri.
   (2)   Statele membre comunică Comisiei textul dispozițiilor de drept intern pe care le adoptă în domeniul reglementat prin prezenta directivă.
   Articolul 8
   Prezenta directivă se adresează statelor membre.

      Adoptată la Bruxelles, 10 februarie 1992.

            Pentru Consiliu

            Președintele

         Jorge BRAGA DE MACEDO

      (1)  JO C 225, 30.8.1991, p. 11.

      (2)  JO C 13, 20.1.1992.

      (3)  JO C 40, 17.2.1992.

      (4)  Directiva 70/156/CEE a Consiliului din 6 februarie 1970 privind apropierea actelor cu putere de lege ale statelor membre în ceea ce privește omologarea vehiculelor cu motor și trailerele acestora (JO L 42, 23.2.1970, p. 1). Directivă modificată ultima dată prin Directiva 87/403/CEE (JO L 220, 8.8.1987, p. 44).


title: Directiva 93/7/CEE a Consiliului din 15 martie 1993 privind restituirea bunurilor culturale care au părăsit ilegal teritoriul unui stat membru

text:
               02/Volumul 05

               RO

               Jurnalul Ofícial al Uniunii Europene

               150

         31993L0007

               L 074/74

               JURNALUL OFÍCIAL AL UNIUNII EUROPENE

      DIRECTIVA 93/7/CEE A CONSILIULUI

   din 15 martie 1993
   privind restituirea bunurilor culturale care au părăsit ilegal teritoriul unui stat membru
   CONSILIUL COMUNITĂȚILOR EUROPENE,
   având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Economice Europene, în special articolul 100a,
   având în vedere propunerea Comisiei (1),
   în cooperare cu Parlamentul European (2),
   având în vedere avizul Comitetului Economic și Social (3),
   întrucât articolul 8a din tratat prevede înființarea, până la 1 ianuarie 1993, a pieței interne care va cuprinde un spațiu fără frontiere în care libera circulație a mărfurilor, persoanelor, a serviciilor și capitalurilor este asigurată în conformitate cu dispozițiile din tratat;
   întrucât, în temeiul și în limitele articolului 36 din tratat, statele membre păstrează, după 1992, dreptul de a-și defini patrimoniul național și posibilitatea de a lua măsurile necesare pentru a-i asigura protecția în acest spațiu fără frontiere;
   întrucât, prin urmare, este necesară punerea în practică a unui sistem care să permită statelor membre să obțină restituirea, pe teritoriul lor, a bunurilor culturale clasificate drept „bunuri aparținând patrimoniului național” în sensul articolului 36 menționat anterior și care au părăsit teritoriul cu încălcarea măsurilor naționale menționate anterior sau a dispozițiilor Regulamentului (CEE) nr. 3911/92 al Consiliului din 9 decembrie 1992 privind exportul bunurilor culturale (4); întrucât punerea în practică a acestui sistem ar trebui să fie cât mai simplă și mai eficientă posibil; întrucât, pentru a facilita cooperarea în domeniul restituirii, este necesar să se limiteze domeniul de aplicare al prezentului sistem la obiecte din categorii comune de bunuri culturale; întrucât anexa la prezenta directivă nu are, în consecință, ca obiect definirea bunurilor cu statut de „bunuri aparținând patrimoniului național” în sensul articolului 36 menționat anterior, ci doar a categoriilor de bunuri care pot fi clasificate astfel și care ar putea fi supuse, prin urmare, unei proceduri de restituire în sensul prezentei directive;
   întrucât prezenta directivă ar trebui să se aplice, de asemenea, obiectelor culturale clasificate drept bunuri aparținând patrimoniului național și care formează parte integrantă a colecțiilor publice sau a inventarelor instituțiilor ecleziastice, dar care nu intră în aceste categorii comune;
   întrucât se recomandă stabilirea unei cooperări administrative între statele membre privind bunurile acestora aparținând patrimoniului național, în strânsă legătură cu cooperarea lor în domeniul operelor de artă furate, și care să includă în special înregistrarea, prin Interpol și alte organisme competente care emit liste similare, a obiectelor culturale pierdute, furate sau care au părăsit ilegal teritoriul și care fac parte din patrimoniul național și din colecțiile lor publice;
   întrucât procedura instituită de prezenta directivă constituie un prim pas spre o cooperare între statele membre în acest domeniu în cadrul pieței interne; întrucât obiectivul este recunoașterea reciprocă a legislațiilor naționale în domeniu; întrucât este necesară, în consecință, înființarea în special a unui comitet consultativ care să asiste Comisia;
   întrucât Regulamentul (CEE) nr. 3911/92 instituie, împreună cu prezenta directivă, un sistem comunitar de protecție a bunurilor culturale ale statelor membre; întrucât data la care statele membre au obligația de a se conforma prezentei directive trebuie să fie cât mai aproape de data intrării în vigoare a regulamentului menționat anterior; întrucât anumite state membre vor avea nevoie de o perioadă mai lungă, ținând seama de natura sistemului lor juridic și de amploarea modificărilor pe care vor trebui să le aducă legislației lor, pentru a pune în aplicare prezenta directivă,
   ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
   Articolul 1
   În înțelesul prezentei directive, se înțelege prin:

               1.

               „bun cultural”:

                           —

                           un bun clasificat, înainte sau după ce a părăsit ilegal teritoriul unui stat membru, drept „bun aparținând patrimoniului național cu valoare artistică, istorică sau arheologică”, în conformitate cu legislația sau procedurile administrative naționale în sensul articolului 36 din tratat
                           și

                           —

                           care aparține uneia dintre categoriile menționate în anexă sau care nu aparține nici uneia dintre aceste categorii, dar care face parte integrantă din:

                                       —

                                       colecții publice care figurează în inventarele muzeelor, ale arhivelor și ale fondurilor de conservare ale bibliotecilor.
                                       În sensul prezentei directive, se înțelege prin „colecții publice” colecțiile care sunt proprietatea unui stat membru, a unei autorități locale sau regionale dintr-un stat membru sau a unei instituții situate pe teritoriul unui stat membru și clasificate drept publice conform legislației respectivului stat membru, cu condiția ca o astfel de instituție să fie proprietatea acelui stat membru sau a unei autorități locale sau regionale, sau să fie finanțată în mod semnificativ de acesta sau de una sau cealaltă dintre autorități;

                                       —

                                       inventarele instituțiilor ecleziastice.

               2.

               „care a(u) părăsit ilegal teritoriul unui stat membru”:

                           —

                           orice părăsire a teritoriului unui stat membru cu încălcarea legislației statului membru în cauză în domeniul protejării bunurilor aparținând patrimoniului național sau cu încălcarea Regulamentului (CEE) nr. 3911/92 sau

                           —

                           orice nereturnare, la sfârșitul perioadei unei expedieri temporare legale, sau orice altă încălcare a uneia dintre celelalte condiții ale acestei expedieri temporare;

               3.

               „stat membru solicitant”: statul membru al cărui bun cultural a părăsit ilegal teritoriul său;

               4.

               „stat membru solicitat”: statul membru pe teritoriul căruia se găsește un bun cultural care a părăsit ilegal teritoriul unui alt stat membru;

               5.

               „restituire”: returnarea materială a bunului cultural pe teritoriul statului membru solicitant;

               6.

               „posesor”: persoana care deține material bunul cultural în numele său;

               7.

               „detentor”: persoana care deține material bunul cultural în numele altcuiva.

         Articolul 2
   Bunurile culturale care au părăsit ilegal teritoriul unui stat membru sunt restituite în conformitate cu procedura și în condițiile prevăzute de prezenta directivă.
   Articolul 3
   Fiecare stat membru desemnează una sau mai multe autorități centrale pentru a exercita funcțiile prevăzute de prezenta directivă.
   Comisiei îi sunt comunicate de către statele membre toate autoritățile centrale pe care statele membre respective le desemnează în conformitate cu prezentul articol.
   Comisia publică lista acestor autorităților centrale, precum și schimbările referitoare la acestea, în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene, seria C.
   Articolul 4
   Autoritățile centrale ale statelor membre cooperează și favorizează consultarea între autoritățile competente ale statelor membre. Statele membre asigură îndeplinirea în special a următoarelor sarcini:

               1.

               de a căuta, la cererea statului membru solicitant, un anumit bun cultural care a părăsit ilegal teritoriul său și de a identifica posesorul și/sau detentorul. Această cerere trebuie să cuprindă toate informațiile necesare pentru a facilita această căutare, în special localizarea efectivă sau prezumată a bunului;

               2.

               de a notifica statele membre în cauză cu privire la descoperirea bunurilor culturale pe teritoriul lor și la existența unor motive întemeiate pentru a presupune că respectivele bunuri au părăsit ilegal teritoriul altui stat membru;

               3.

               de a permite autorităților competente ale statului membru solicitant să verifice dacă bunul în cauză constituie un bun cultural, cu condiția ca verificarea să fie efectuată în termen de două luni de la data notificării prevăzute la punctul 2. Dacă această verificare nu este efectuată în termenul prevăzut, punctele 4 și 5 nu se mai aplică;

               4.

               de a lua în cooperare cu statul membru în cauză toate măsurile necesare pentru conservarea materială a bunului cultural;

               5.

               de a evita, prin măsurile provizorii necesare, sustragerea bunului cultural de la procedura de restituire;

               6.

               de a îndeplini rolul de intermediar între posesor și/sau detentor și statul membru solicitant în ceea ce privește restituirea. În acest scop, autoritățile competente ale statului membru solicitat, fără a aduce atingerea articolului 5, pot facilita punerea în aplicare a unei proceduri de arbitraj, în conformitate cu legislația internă a statului solicitat și cu condiția ca statul solicitant și posesorul sau detentorul să își exprime în mod formal acordul.

         Articolul 5
   Statul membru solicitant poate introduce împotriva posesorului sau, în lipsa acestuia, împotriva detentorului o acțiune în restituirea unui bun cultural care a părăsit ilegal teritoriul său, pe lângă tribunalul competent al statului membru solicitat.
   Pentru a putea fi acceptat, actul introductiv al acțiunii în restituire trebuie să fie însoțit de:

               —

               un document care să descrie bunul ce face obiectul cererii și care să ateste că acesta este un bun cultural;

               —

               o declarație a autorităților competente ale statului membru solicitant, conform căreia bunul cultural a părăsit ilegal teritoriul acestuia.

         Articolul 6
   Autoritatea centrală a statului membru solicitant informează de îndată autoritatea centrală a statului membru solicitat cu privire la introducerea acțiunii în restituire pentru a asigura restituirea bunului în cauză.
   Autoritatea centrală a statului membru solicitat informează de îndată autoritățile centrale ale celorlalte state membre.
   Articolul 7
   (1)   Legislația statelor membre prevede că acțiunea în restituire prevăzută de prezenta directivă se prescrie în termen de un an de la data la care statul membru solicitant a luat cunoștință de locul în care se găsește bunul cultural și identitatea posesorului sau a detentorului acestuia.
   În orice circumstanțe, acțiunea în restituire se prescrie în termen de treizeci de ani de la data la care bunul cultural a părăsit ilegal teritoriul statului membru solicitant. Cu toate acestea, în cazul bunurilor care fac parte din colecțiile publice menționate la articolul 1 alineatul (1) și al bunurilor ecleziastice din statele membre în care aceste bunuri fac obiectul unei protecții speciale în conformitate cu legislația internă, acțiunea în restituire se prescrie în termen de 75 de ani, cu excepția cazurilor din statele membre în care acțiunea nu se prescrie sau în cazul unor acorduri bilaterale între statele membre care stabilesc un termen mai mare de 75 de ani.
   (2)   Acțiunea în restituire este inadmisibilă, în cazul în care părăsirea teritoriului statului membru solicitant nu mai este ilegală în momentul în care este introdusă acțiunea.
   Articolul 8
   Sub rezerva articolelor 7 și 13, instanța competentă dispune restituirea bunului cultural respectiv, în cazul în care s-a stabilit că acesta este un bun cultural în sensul articolului 1 alineatul (1) și că scoaterea de pe teritoriul național s-a făcut în mod ilegal.
   Articolul 9
   În cazul în care se dispune restituirea bunului, instanța competentă a statului membru solicitat acordă posesorului o despăgubire considerată echitabilă în funcție de circumstanțele cazului în speță, cu condiția ca instanța să fie convinsă că posesorul a depus diligențele necesare pentru achiziție.
   Sarcina de a dovedi acest lucru este reglementată de legislația statului membru solicitat.
   În caz de donație sau de succesiune, posesorul nu poate beneficia de un statut mai favorabil decât persoana de la care a achiziționat bunul cu acest titlu.
   Statul membru solicitant trebuie să plătească această despăgubire la restituire.
   Articolul 10
   Cheltuielile legate de executarea deciziei prin care se dispune restituirea bunului cultural revin statului membru solicitant. Cheltuielile legate de măsurile menționate la articolul 4 punctul 4 sunt, de asemenea, suportate de statul membru solicitant.
   Articolul 11
   Plata despăgubirii echitabile menționate la articolul 9 și a cheltuielilor menționate la articolul 10 nu aduce atingere dreptului statului membru solicitant de a pretinde rambursarea acestor sume persoanelor responsabile de scoaterea în mod ilegal a bunului cultural de pe teritoriul său.
   Articolul 12
   Proprietatea bunului cultural după restituire este reglementată de legislația statului membru solicitant.
   Articolul 13
   Prezenta directivă nu se aplică decât bunurilor culturale care au părăsit ilegal teritoriul unui stat membru după 1 ianuarie 1993.
   Articolul 14
   (1)   Fiecare stat membru poate extinde obligația de restituire la alte categorii de bunuri culturale decât cele menționate în anexă.
   (2)   Fiecare stat membru poate aplica solicitărilor de restituire a bunurilor culturale care au părăsit ilegal teritoriul altor state membre înainte de 1 ianuarie 1993 sistemul prevăzut în prezenta directivă.
   Articolul 15
   Prezenta directivă nu aduce atingere acțiunilor civile sau penale pe care le pot introduce, conform dreptului intern al statelor membre, statul membru solicitant și/sau proprietarul căruia i-a fost furat un bun cultural.
   Articolul 16
   (1)   Din trei în trei ani, iar pentru prima dată în februarie 1996, Comisiei îi este prezentat de către statele membre un raport privind aplicarea prezentei directive.
   (2)   Comisia prezintă, din trei în trei ani, Parlamentului European, Consiliului și Comitetului Economic și Social un raport de evaluare a aplicării prezentei directive.
   (3)   Consiliul reexaminează eficacitatea prezentei directive după o perioadă de aplicare de trei ani și, la propunerea Comisiei, procedează, după caz, la adaptările necesare.
   (4)   În orice circumstanțe, Consiliul, la propunerea Comisiei, procedează la examinarea și, după caz,la actualizarea, din trei în trei ani, a sumelor menționate în anexă în funcție de indicii economici și monetari din Comunitate.
   Articolul 17
   Comisia este asistată de comitetul instituit prin articolul 8 din Regulamentul (CEE) nr. 3911/92.
   Comitetul examinează orice problemă legată de aplicarea anexei la prezenta directivă pe care președintele o poate pune în discuție, fie din proprie inițiativă, fie la cererea reprezentantului unui stat membru.
   Articolul 18
   Statele membre pun în aplicare actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive în termen de nouă luni de la data adoptării, cu excepția Regatului Belgiei, Republicii Federale Germania și Regatului Țărilor de Jos, care au obligația de a se conforma prezentei directive în termen de douăsprezece luni de la data adoptării acesteia. Statele membre informează Comisia cu privire la aceasta.
   Atunci când statele membre adoptă aceste dispoziții, ele conțin o trimitere la prezenta directivă sau sunt însoțite de o asemenea trimitere la data publicării lor oficiale. Statele membre stabilesc modalitatea de efectuare a acestei trimiteri.
   Articolul 19
   Prezenta directivă se adresează statelor membre.

      Adoptată la Bruxelles, 15 martie 1993.

            Pentru Consiliu

            Președintele

         M. JELVED

      (1)  JO C 53, 28.2.1992, p. 11

   și JO C 172, 8.7.1992, p. 7.

      (2)  JO C 176, 13.7.1992, p. 129

   și JO C 72, 15.03.1993.

      (3)  JO C 223, 31.8.1992, p. 10.

      (4)  JO L 395, 31.12.1992, p. 1.
   ANEXĂ
   Categorii de bunuri menționate la articolul 1 punctul 1 a doua liniuță în care trebuie să fie incluse bunurile clasificate drept „bunuri aparținând patrimoniului național” în sensul articolului 36 din tratat, pentru a putea fi restituite în conformitate cu prezenta directivă

               1.

               Obiecte arheologice cu o vechime de peste 100 de ani și care provin din:

                           —

                           săpături arheologice sau descoperiri terestre și submarine,

                           —

                           situri arheologice,

                           —

                           colecții arheologice.

               2.

               Elemente care fac parte integrantă din monumente artistice, istorice sau religioase și care provin din dezmembrarea acestora, cu o vechime de peste 100 de ani.

               3.

               Tablouri și picturi făcute în întregime de mână, pe orice suport și din orice materiale (1).

               4.

               Mozaicuri, în afara celor care intră în categoriile 1 sau 2, și desene făcute în întregime de mână, pe orice suport și din orice materiale (1).

               5.

               Gravuri, stampe, serigrafii și litografii originale și matrițele lor, precum și afișe originale (1).

               6.

               Producții originale de artă statuară sau de sculptură și copii obținute prin același procedeu ca și originalul (1), altele decât cele care intră în categoria 1.

               7.

               Fotografii, filme și negativele acestora (1).

               8.

               Incunabule și manuscrise, inclusiv hărți geografice și partituri muzicale, izolate sau în colecție (1).

               9.

               Cărți care au peste 100 de ani vechime, izolate sau în colecție.

               10.

               Hărți geografice tipărite care au peste 200 de ani vechime.

               11.

               Arhive de orice tip care conțin elemente de peste 50 de ani vechime, indiferent de suportul acestora.

               12.

                           (a)

                           Colecții (2) și specimene care provin din colecții de zoologie, botanică, mineralogie sau anatomie.

                           (b)

                           Colecții (2) care prezintă interes istoric, paleontologic, etnografic sau numismatic.

               13.

               Mijloace de transport care au peste 75 de ani vechime.

               14.

               Alte obiecte antice care nu sunt incluse în categoriile menționate la categoriile A.1 – A.13 și care au peste 50 de ani vechime.

         Bunurile culturale menționate la categoriile A.1 – A.14 nu intră sub incidența prezentei directive decât în cazul în care valoarea lor este egală sau superioară pragurilor financiare menționate la litera B.
   B.   Pragurile financiare aplicabile anumitor categorii menționate la litera A (în ECU)
   VALOARE: 0 (zero)

               —

               1 (Obiecte arheologice)

               —

               2 (Dezmembrarea unor monumente)

               —

               8 (Incunabule și manuscrise)

               —

               11 (Arhive)

         15 000

               —

               4 (Mozaicuri și desene)

               —

               5 (Gravuri)

               —

               7 (Fotografii)

               —

               10 (Hărți geografice tipărite)

         50 000

               —

               6 (Statui)

               —

               9 (Cărți)

               —

               12 (Colecții)

               —

               13 (Mijloace de transport)

               —

               14 (Orice alt obiect)

         150 000

               —

               3 (Tablouri)

         Respectarea condițiilor privind valoarea financiară trebuie evaluată în momentul depunerii cererii de restituire. Valoarea financiară este cea a bunului din statul membru solicitat.
   Data de conversie în moneda națională a valorilor exprimate în ECU în anexă este 1 ianuarie 1993.

      (1)  Care au peste 50 de ani vechime și nu aparțin autorilor lor.

      (2)  Obiectele definite de Curtea de Justiție în hotărârea pronunțată în cauza 252/84, după cum urmează:

      „Obiectele de colecție în sensul poziției 99.05 din Tariful Vamal Comun sunt cele care au calitățile necesare pentru a fi acceptate într-o colecție, și anume, obiectele relativ rare, care nu sunt utilizate în mod obișnuit pentru destinația lor inițială, care fac obiectul unor tranzacții speciale, diferite de comerțul obișnuit cu produse similare utilizabile și care au o valoare ridicată.”