title: Directiva Consiliului din 15 martie 1976 privind asistența reciprocă în materie de recuperare a creanțelor rezultate din operațiuni cuprinse în sistemul de finanțare al Fondului European de Orientare și Garantare Agricolă, precum și a prelevărilor agricole și drepturilor vamale

text:
Anunţ juridic important

|

31976L0308

Official Journal L 073 , 19/03/1976 P. 0018 - 0023 Finnish special edition: Chapter 2 Volume 2 P. 0066  Greek special edition: Chapter 02 Volume 2 P. 0126  Swedish special edition: Chapter 2 Volume 2 P. 0066  Spanish special edition: Chapter 02 Volume 3 P. 0046  Portuguese special edition Chapter 02 Volume 3 P. 0046  Ediţie specială în limba cehă Chapter 02 Volume 01 P. 44  - 49 Ediţie specială în limba estonă Chapter 02 Volume 01 P. 44  - 49 Ediţie specială în limba maghiară Chapter 02 Volume 01 P. 44  - 49 Ediţie specială în limba lituaniană Chapter 02 Volume 01 P. 44  - 49 Ediţie specială în limba letonă Chapter 02 Volume 01 P. 44  - 49 Ediţie specială în limba malteză Chapter 02 Volume 01 P. 44  - 49 Ediţie specială în limba polonă Chapter 02 Volume 01 P. 44  - 49 Ediţie specială în limba slovacă Chapter 02 Volume 01 P. 44  - 49 Ediţie specială în limba slovenă Chapter 02 Volume 01 P. 44  - 49

		19760315Directiva Consiliuluidin 15 martie 1976privind asistența reciprocă în materie de recuperare a creanțelor rezultate din operațiuni cuprinse în sistemul de finanțare al Fondului European de Orientare și Garantare Agricolă, precum și a prelevărilor agricole și drepturilor vamale(76/308/CEE)CONSILIUL COMUNITĂȚILOR EUROPENE,având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Economice Europene, în special articolul 100,având în vedere Regulamentul (CEE) nr. 729/70 al Consiliului din 21 aprilie 1970 privind finanțarea politicii agricole comune [1], modificat ultima dată prin Regulamentul (CEE) nr. 2788/72 [2], în special articolul 8 alineatul (3),având în vedere propunerea Comisiei,având în vedere avizul Parlamentului European [3],având în vedere avizul Comitetului Economic și Social [4],întrucât, în stadiul actual, o creanță care face obiectul unui titlu stabilit de autoritățile unui stat membru nu poate fi recuperată într-un alt stat membru;întrucât dispozițiile naționale în materie de recuperare constituie, prin simpla limitare a domeniului de aplicare a acestora la teritoriul național, un obstacol în stabilirea sau funcționarea pieței comune; întrucât această situație nu permite aplicarea integrală și echitabilă a reglementărilor comunitare, în special în domeniul politicii agricole comune, facilitând realizarea unor operațiuni frauduloase;întrucât, în consecință, este necesară adoptarea unor norme comune de asistență reciprocă în materie de recuperare;întrucât aceste norme trebuie să se aplice cu scopul recuperării atât a creanțelor rezultate din diferite măsuri cuprinse în sistemul de finanțare integrală sau parțială al Fondului European de Orientare și Garantare Agricolă, cât și a prelevărilor agricole și a drepturilor vamale, în conformitate cu articolul 2 din Decizia 70/243/CECO, CEE, Euratom din 21 aprilie 1970 privind înlocuirea contribuțiilor financiare ale statelor membre cu resursele proprii ale Comunităților [5] și cu articolul 128 din actul de aderare; întrucât ele trebuie să se aplice și pentru recuperarea dobânzilor și a cheltuielilor legate de aceste creanțe;întrucât asistența reciprocă trebuie să însemne, pentru autoritatea solicitată, pe de o parte, furnizarea către autoritatea solicitantă a unor informații necesare acesteia, în vederea recuperării creanțelor apărute în statul membru în care își are sediul, și înștiințarea debitorului în legătură cu toate actele referitoare la astfel de creanțe, eliberate în statul membru respectiv, și, pe de altă parte, inițierea, la cererea autorității solicitante, a operațiunilor de recuperare a creanțelor apărute în statul membru în care se află sediul autorității solicitante;întrucât diferitele forme de asistență reciprocă trebuie practicate de autoritatea solicitată în conformitate cu actele cu putere de lege sau actele administrative în vigoare în aceste cazuri în statul membru în care se află sediul acesteia;întrucât este necesar să se determine condițiile în care autoritatea solicitantă înaintează cererile de asistență și definește limitele circumstanțelor speciale care permit, în fiecare dintre cazuri, autorității solicitate să nu dea curs solicitării de asistență;întrucât, atunci când intervine pe seama autorității solicitante pentru a recupera o creanță, autoritatea solicitată trebuie să aibă posibilitatea, dacă dispozițiile în vigoare în statul membru în care își are sediul permit acest lucru și în acord cu autoritatea solicitantă, de a acorda debitorului un termen de plată sau o plată eșalonată în timp; întrucât dobânzile care ar putea fi percepute ca urmare a acordării facilităților de plată trebuie transferate statului membru în care se află sediul autorității solicitante;întrucât, pe baza cererii motivate a autorității solicitante, autoritatea solicitată trebuie să aibă posibilitatea, în măsura în care dispozițiile în vigoare în statul membru în care se află sediul acesteia permit acest lucru, de a pune în aplicare măsuri asiguratorii în vederea garantării recuperării creanțelor apărute în statul membru solicitant; întrucât aceste creanțe nu trebuie să se beneficieze de nici un privilegiu în statul membru în care se află sediul autorității solicitate;întrucât, în timpul procedurii de recuperare în statul membru în care se află sediul autorității solicitate, creanța sau titlul care permite executarea recuperării acesteia, emise în statul membru în care se află sediul autorității solicitate, pot fi contestate de beneficiar; întrucât, în acest caz, este necesar să se prevadă ca acțiunea în contestare să fie înaintată de acesta din urmă instanței competente a statului membru în care se află sediul autorității solicitante, iar autoritatea solicitată trebuie să suspende procedura de executare pe care a inițiat-o până în momentul luării unei decizii de către instanța competentă;întrucât este necesar să se prevadă ca documentele și informațiile comunicate în cadrul asistenței reciproce în materie de recuperare să nu poată fi utilizate în alte scopuri;întrucât dispozițiile prezentei directive nu trebuie să aibă ca efect limitarea asistenței reciproce pe care anumite state membre și-o acordă pe baza unor acorduri sau regimuri bilaterale sau multilaterale;întrucât este necesar să se asigure o funcționare armonioasă a asistenței reciproce și să se prevadă, în acest scop, o procedură comunitară care să permită stabilirea normelor de aplicare în termenele adecvate; întrucât este necesar să se constituie un comitet care să organizeze o colaborare strânsă și eficientă între statele membre și Comisie în acest domeniu,ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:Articolul 1Prezenta directivă stabilește normele pe care trebuie să le conțină actele cu putere de lege și actele administrative ale statelor membre cu scopul de a asigura recuperarea în fiecare stat membru a creanțelor menționate la articolul 2, apărute într-un alt stat membru.Articolul 2Prezenta directivă se aplică tuturor creanțelor aferente:(a) rambursărilor, intervențiilor și altor măsuri cuprinse în sistemul de finanțare integrală sau parțială al Fondului European de Orientare și Garantare Agricolă, inclusiv sumelor care se percep în cadrul acestor acțiuni;(b) prelevărilor agricole, în conformitate cu articolul 2 litera (a) din Decizia 70/243/CECO, CEE, Euratom și articolul 128 litera (a) din actul de aderare;(c) drepturilor vamale, în conformitate cu articolul 2 litera (b) din decizia menționată anterior și articolul 128 litera (b) din actul de aderare;(d) cheltuielilor și dobânzilor aferente recuperării creanțelor menționate anterior.Articolul 3În sensul prezentei directive, se înțelege prin:- "autoritate solicitantă" autoritatea competentă a unui stat membru care formulează o cerere de asistență privind o creanță menționată la articolul 2;- "autoritatea solicitată" autoritatea competentă a unui stat membru căreia i se adresează cererea de asistență.Articolul 4(1) La cererea autorității solicitante, autoritatea solicitată îi comunică informațiile ce îi sunt necesare acesteia în vederea recuperării unei creanțe.Pentru procurarea acestor informații, autoritatea solicitată își exercită prerogativele prevăzute în actele cu putere de lege sau în actele administrative care se aplică pentru recuperarea unor creanțe similare apărute în statul membru în care se află sediul autorității solicitate.(2) În solicitarea de informații, se indică numele și adresa persoanei la care se referă informațiile ce urmează să fie furnizate, precum și tipul de creanță și valoarea creanței pentru care se formulează cererea.(3) Autoritatea solicitată nu este obligată să transmită informații:(a) pe care nu le-ar putea obține în vederea recuperării creanțelor similare apărute în statul membru în care se află sediul acesteia;(b) care ar constitui un secret comercial, industrial sau profesional;(c) sau a căror comunicare ar aduce atingere securității sau ordinii publice din statul membru respectiv.(4) Autoritatea solicitată informează autoritatea solicitantă în legătură cu motivele care o împiedică să furnizeze informațiile solicitate.Articolul 5(1) La cererea autorității solicitante, autoritatea solicitată notifică destinatarului, în funcție de normele legislative în vigoare privind notificarea actelor echivalente în statul membru în care se află sediul acesteia, toate actele și deciziile, inclusiv judiciare, privind o creanță sau recuperarea acesteia, stabilite de statul membru în care se află sediul autorității solicitante.(2) În cererea de notificare se menționează numele și adresa destinatarului, natura și obiectul actului sau deciziei care urmează să fie notificată și, după caz, numele și adresa debitorului și creanța menționată în act sau decizie, precum și alte informații necesare.(3) Autoritatea solicitată informează în cel mai scurt timp autoritatea solicitantă în privința cursului dat cererii de notificare, în special în legătură cu data la care s-a trimis destinatarului decizia sau actul.Articolul 6(1) La solicitarea autorității solicitante, autoritatea solicitată procedează, în conformitate cu actele cu putere de lege sau actele administrative care se aplică în cazul recuperării unor creanțe similare apărute în statul membru în care se află sediul acesteia, la recuperarea creanțelor care fac obiectul unui titlu ce permite executarea acestora.(2) În acest sens, orice creanță care face obiectul unei cereri de recuperare este considerată o creanță a statului membru în care se află sediul autorității solicitate, cu excepția cazurilor în care se aplică articolul 12.Articolul 7(1) Cererea de recuperare a unei creanțe, adresată de autoritatea solicitantă autorității solicitate, trebuie să fie însoțită de un exemplar oficial sau de o copie autentificată a titlului care permite executarea acesteia, emis în statul membru în care se află sediul autorității solicitante și, dacă este cazul, de originalul sau de o copie autentificată a altor documente necesare pentru recuperare.(2) Autoritatea solicitantă nu poate formula o cerere de recuperare decât:(a) dacă creanța sau titlul care permite executarea recuperării nu sunt contestate în statul membru în care se află sediul acesteia;(b) dacă aceasta a pus în aplicare, în statul membru în care se află sediul său, procedura de recuperare care ar putea fi executată pe baza titlului menționat la alineatul (1), iar măsurile adoptate nu au condus la plata integrală a creanței.(3) În cererea de recuperare se menționează numele și adresa persoanei în cauză, natura creanței, valoarea capitalului inițial și a dobânzilor și cheltuielile datorate, precum și toate celelalte informații necesare.(4) Cererea de recuperare cuprinde, de asemenea, o declarație a autorității solicitante, în care se precizează data începând de la care este posibilă executarea în conformitate cu normele legislative în vigoare în statul membru în care se află sediul acesteia și prin care se confirmă îndeplinirea condițiilor prevăzute în alineatul (2).(5) Autoritatea solicitantă transmite autorității solicitate toate informațiile necesare privind speța care a motivat cererea de recuperare, imediat după aflarea acestora.Articolul 8Titlul care permite executarea recuperării creanței este, după caz și în funcție de dispozițiile în vigoare în statul membru în care se află sediul autorității solicitate, omologat, recunoscut, completat sau înlocuit cu un titlu care permite executarea sa pe teritoriul statului membru respectiv.Omologarea, recunoașterea, completarea sau înlocuirea titlului trebuie să se facă în cel mai scurt timp, în urma primirii cererii de recuperare. Aceste acțiuni nu pot fi refuzate dacă titlul, care permite executarea în statul membru în care se află sediul autorității solicitante, este conform normelor.În cazul în care îndeplinirea uneia dintre aceste formalități conduce la o examinare sau la o contestare privind creanța sau titlul care permite executarea, emis de autoritatea solicitantă, se aplică articolul 12.Articolul 9(1) Recuperarea se efectuează în moneda statului membru în care se află sediul autorității solicitate.(2) Autoritatea solicitată poate, în conformitate cu actele cu putere de lege sau actele administrative în vigoare în statul membru în care se află sediul acesteia și după consultarea autorității solicitante, să acorde debitorului un termen de plată sau să autorizeze o plată eșalonată. Dobânzile percepute de autoritatea solicitată ca urmare a acordării termenului de plată se transferă statului membru în care se află sediul autorității solicitante.Orice altă dobândă percepută pentru întârzierea plății, în conformitate cu actele cu putere de lege sau actele administrative în vigoare în statul membru unde se află sediul autorității solicitate, se transferă statului membru unde se află sediul autorității solicitante.Articolul 10Creanțele care trebuie recuperate nu beneficiază de nici un privilegiu în statul membru în care se află sediul autorității solicitate.Articolul 11Autoritatea solicitată informează în cel mai scurt timp autoritatea solicitantă cu privire la cursul dat cererii de recuperare.Articolul 12(1) Dacă, în cursul procedurii de recuperare, creanța sau titlul care permite executarea recuperării acesteia, emis(ă) în statul membru în care se află sediul autorității solicitante, este contestat(ă) de un beneficiar, acesta prezintă cazul în fața instanței competente a statului membru în care se află sediul autorității solicitante, în conformitate cu normele legislative în vigoare în statul respectiv. Autoritatea solicitantă notifică autorității solicitate această acțiune. Beneficiarul poate, de asemenea, să notifice această acțiune autorității solicitate.(2) De îndată ce autoritatea solicitată primește notificarea menționată la alineatul (1), fie din partea autorității solicitante, fie din partea beneficiarului, ea suspendă procedura de executare și așteaptă decizia instanței competente în domeniu. În cazul în care consideră necesar acest lucru și fără să aducă atingere articolului 13, ea poate recurge la măsuri asiguratorii pentru a garanta recuperarea, în măsura în care actele cu putere de lege în vigoare în statul membru în care se află sediul său permit acest lucru pentru creanțe similare.(3) În cazul în care constatarea se referă la măsurile de executare luate de statul membru în care se află sediul autorității solicitate, acțiunea este înaintată instanței competente a statului membru respectiv, în conformitate cu dispozițiile legale și de reglementare din acest stat.(4) În cazul în care instanța competentă la care a fost înaintată acțiunea, în conformitate cu alineatul (1), este un tribunal judiciar sau administrativ, decizia acestuia, dacă este favorabilă autorității solicitante și dacă permite recuperarea creanței în statul membru în care se află sediul autorității solicitante, constituie "titlul care permite executarea" în conformitate cu articolele 6, 7 și 8, iar recuperarea creanței se efectuează pe baza acestei decizii.Articolul 13La cererea motivată a autorității solicitante, autoritatea solicitată ia măsurile asiguratorii corespunzătoare pentru a garanta recuperarea unei creanțe în măsura în care actele cu putere de lege în vigoare în statul membru în care se află sediul său permit acest lucru.Pentru punerea în aplicare a primului paragraf, articolele 6, 7 alineatele (1), (3) și (5) și articolele 8, 11, 12 și 14 se aplică mutatis mutandis.Articolul 14Autoritatea solicitată nu are obligația:(a) de a acorda asistența prevăzută la articolele 6-13, dacă recuperarea creanței, în funcție de situația debitorului, este de natură să cauzeze grave dificultăți de ordin economic sau social în statul membru în care se află sediul său;(b) de a proceda la recuperarea creanței, dacă autoritatea solicitantă nu a epuizat, pe teritoriul statului membru în care se află sediul său, căile de executare privind creanța respectivă.Autoritatea solicitată informează autoritatea solicitantă în legătură cu motivele pentru care nu satisface cererea de asistență. Refuzul motivat este de asemenea comunicat Comisiei.Articolul 15(1) Chestiunile privind prescrierea se află sub incidența exclusivă a normelor legislative în vigoare în statul membru în care se află sediul autorității solicitante.(2) Recuperările efectuate de autoritatea solicitată în conformitate cu cererea de asistență, care, dacă ar fi fost efectuate de autoritatea solicitantă ar fi avut drept efect suspendarea sau întreruperea prescrierii în conformitate cu normele legislative în vigoare în statul membru în care se află sediul acesteia, sunt considerate, din punctul de vedere al acestui efect, realizate în statul membru respectiv.Articolul 16Documentele și informațiile comunicate autorității solicitate pentru punerea în aplicare a prezentei directive nu pot fi comunicate de către aceasta decât:(a) persoanei menționate în cererea de asistență;(b) persoanelor și autorităților însărcinate cu recuperarea creanțelor, numai în scopul recuperării;(c) autorităților judiciare sesizate în legătură cu acțiunile referitoare la recuperarea creanțelor.Articolul 17Cererile de asistență și documentele anexate sunt însoțite de traducerea în limba oficială sau în una dintre limbile oficiale ale statului membru în care se află sediul autorității solicitate, fără să aducă atingere posibilității acesteia de a renunța la comunicarea traducerii respective.Articolul 18Statele membre solicitante și solicitate renunță la restituirea cheltuielilor rezultate din asistența reciprocă pe care și-o acordă în conformitate cu prezenta directivă.Cu toate acestea, statul membru în care se află sediul autorității solicitante rămâne responsabil față de statul membru în care se află sediul autorității solicitate în ceea ce privește consecințele pecuniare ale acțiunilor recunoscute ca fiind nejustificate din punctul de vedere al realității creanței sau al validității titlului emis de autoritatea solicitantă.Articolul 19Statele membre își comunică unele altora lista autorităților abilitate să formuleze sau să primească cereri de asistență.Articolul 20(1) Se instituie un comitet de recuperare, denumit în continuare "comitet", format din reprezentanții statelor membre și prezidat de un reprezentant al Comisiei.(2) Comitetul își stabilește regulamentul de procedură.Articolul 21Comitetul poate examina orice problemă referitoare la punerea în aplicare a prezentei directive, invocată de președintele său, fie la inițiativa acestuia, fie la solicitarea reprezentantului unui stat membru.Articolul 22(1) Normele de aplicare a articolului 4 alineatele (2) și (4), a articolului 5 alineatele (2) și (3), a articolului 7 alineatele (1), (3) și (5), a articolelor 9 și 11 și a articolului 12 alineatul (1), precum și cele privind conversia, transferul sumelor recuperate și stabilirea unei valori minime a creanțelor care pot conduce la o cerere de asistență sunt stabilite în conformitate cu procedura definită la alineatele (2) și (3).(2) Reprezentantul comisiei prezintă comitetului un proiect cu măsurile ce urmează să fie adoptate. Comitetul își dă avizul cu privire la acest proiect în termenul pe care președintele îl poate stabili în funcție de urgența subiectului în cauză. Avizele se adoptă cu o majoritate de patruzeci și unu de voturi, voturile statelor membre fiind ponderate în conformitate cu articolul 148 alineatul (2) din tratat. Președintele nu participă la vot.(3) (a) Comisia adoptă dispozițiile preconizate, dacă acestea sunt conforme cu avizul comitetului.(b) Dacă dispozițiile preconizate nu sunt conforme cu avizul comitetului sau în absența avizului, Comisia prezintă Consiliului, fără întârziere, o propunere cu privire la dispozițiile ce trebuie adoptate. Consiliul hotărăște cu majoritate calificată.(c) Dacă, la expirarea unui termen de trei luni de la data prezentării la Consiliu, acesta nu hotărăște, dispozițiile propuse sunt adoptate de Comisie.Articolul 23Dispozițiile prezentei directive nu împiedică acordarea asistenței reciproce mai extinse decât își acordă sau și-ar acorda anumite state membre în temeiul diferitelor tipuri de acorduri, inclusiv în domeniul notificării actelor judiciare sau extrajudiciare.Articolul 24Statele membre pun în aplicare dispozițiile necesare pentru a se conforma prezentei directive până la 1 ianuarie 1978.Articolul 25Fiecare stat membru informează Comisia cu privire la dispozițiile pe care le adoptă în vederea aplicării prezentei directive. Comisia comunică aceste informații celorlalte state membre.Articolul 26Prezenta directivă se adresează statelor membre.Adoptată la Bruxelles, 15 martie 1976.Pentru ConsiliuPreședinteleR. Vouel[1] JO L 94, 28.4.1970, p. 13.[2] JO L 295, 30.12.1972, p. 1.[3] JO C 19, 12.4.1973, p. 38.[4] JO C 69, 28.8.1973, p. 3.[5] JO L 94, 28.4.1970, p. 19.--------------------------------------------------


title: Directiva 2008/9/CE a Consiliului din 12 februarie 2008 de stabilire a normelor detaliate privind rambursarea taxei pe valoare adăugată, prevăzută în Directiva 2006/112/CE, către persoane impozabile stabilite în alt stat membru decât statul membru de rambursare

text:
               20.2.2008

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               L 44/23

      DIRECTIVA 2008/9/CE A CONSILIULUI

   din 12 februarie 2008
   de stabilire a normelor detaliate privind rambursarea taxei pe valoare adăugată, prevăzută în Directiva 2006/112/CE, către persoane impozabile stabilite în alt stat membru decât statul membru de rambursare
   CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,
   având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Europene, în special articolul 93,
   având în vedere propunerea Comisiei,
   având în vedere avizul Parlamentului European (1),
   având în vedere avizul Comitetului Economic și Social European (2),
   întrucât:

               (1)

               Atât autoritățile administrative din statele membre, cât și întreprinderile se confruntă cu probleme importante ridicate de normele de punere în aplicare prevăzute în Directiva 79/1072/CEE a Consiliului din 6 decembrie 1979 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri – Sisteme de restituire a taxei pe valoarea adăugată persoanelor impozabile care nu sunt stabilite pe teritoriul țării (3).

               (2)

               Procedurile stabilite în directiva respectivă ar trebui modificate în ceea ce privește termenele de notificare a întreprinderilor cu privire la deciziile referitoare la cererile de rambursare depuse. De asemenea, ar trebui prevăzută și obligația întreprinderilor de a oferi răspunsuri în anumite termene. În plus, procedura ar trebui simplificată și modernizată, dând posibilitatea utilizării mijloacelor tehnologice moderne.

               (3)

               Noua procedură ar trebui să consolideze poziția întreprinderilor, deoarece statele membre au obligația de a plăti o dobândă în cazul în care rambursarea are loc cu întârziere, iar dreptul întreprinderilor la contestație va fi consolidat.

               (4)

               Din motive de claritate și coerență, dispoziția referitoare la punerea în aplicare a Directivei 79/1072/CEE, cuprinsă anterior în Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoare adăugată (4), ar trebui integrată în prezenta directivă.

               (5)

               Întrucât obiectivele prezentei directive nu pot fi realizate în mod satisfăcător de către statele membre și, prin urmare, având în vedere anvergura acțiunii, pot fi realizate mai bine la nivel comunitar, Comunitatea poate adopta măsuri, în conformitate cu principiul subsidiarității prevăzut la articolul 5 din tratat. În conformitate cu principiul proporționalității, astfel cum este enunțat la respectivul articol, prezenta directivă nu depășește ceea ce este necesar pentru atingerea obiectivelor respective.

               (6)

               În conformitate cu punctul 34 din Acordul interinstituțional pentru o legiferare mai bună (5), statele membre sunt încurajate să elaboreze pe cont propriu și în interesul Comunității tabelele de corespondență care să ilustreze, pe cât posibil, corelația dintre dispozițiile prezentei directive și măsurile de punere în aplicare și să le facă publice.

               (7)

               Prin urmare, din rațiuni de claritate, Directiva 79/1072/CEE ar trebui abrogată, sub rezerva măsurilor tranzitorii necesare cu privire la cererile de rambursare introduse înainte de 1 ianuarie 2010,

         ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
   Articolul 1
   Prezenta directivă stabilește normele detaliate privind rambursarea taxei pe valoare adăugată (TVA), prevăzută la articolul 170 din Directiva 2006/112/CE, persoanelor impozabile nestabilite în statul membru de rambursare care îndeplinesc condițiile stabilite la articolul 3.
   Articolul 2
   În sensul prezentei directive, se aplică următoarele definiții:

               1.

               „persoană impozabilă care nu este stabilită în statul membru de rambursare” înseamnă o persoană impozabilă în sensul articolului 9 alineatul (1) din Directiva 2006/112/CE care este stabilită pe teritoriul altui stat membru decât statul membru de rambursare;

               2.

               „stat membru de rambursare” înseamnă statul membru în care a fost încasată TVA de la persoana impozabilă nestabilită în statul membru de rambursare, pentru bunurile sau serviciile care i-au fost furnizate de alte persoane impozabile din statul membru respectiv sau pentru importul de bunuri în statul membru respectiv;

               3.

               „perioadă de rambursare” înseamnă perioada menționată la articolul 16 și acoperită de cererea de rambursare;

               4.

               „cerere de rambursare” înseamnă cererea pentru rambursarea TVA încasată în statul membru de rambursare de la persoana impozabilă nestabilită în statul membru de rambursare, pentru bunurile sau serviciile care i-au fost furnizate de alte persoane impozabile din statul membru respectiv sau pentru importul de bunuri în statul membru respectiv;

               5.

               „solicitant” înseamnă persoana impozabilă nestabilită în statul membru de rambursare care depune cererea de rambursare.

         Articolul 3
   Prezenta directivă se aplică oricărei persoane impozabile nestabilite în statul membru de rambursare care îndeplinește următoarele condiții:

               (a)

               pe parcursul perioadei de rambursare nu și-a avut sediul activității sale economice sau un sediu comercial fix de la care să fi efectuat operațiuni economice sau, în lipsa unor astfel de sedii fixe, domiciliul sau reședința sa obișnuită în statul membru de rambursare;

               (b)

               pe parcursul perioadei de rambursare nu a livrat bunuri și nu a prestat servicii considerate ca fiind livrate/prestate pe teritoriul statului membru de rambursare, cu excepția următoarelor operațiuni:

                           (i)

                           prestarea de servicii de transport și de servicii auxiliare acestora, scutite în temeiul articolelor 144, 146, 148, 149, 151, 153, 159 sau 160 din Directiva 2006/112/CE;

                           (ii)

                           livrarea de bunuri și prestarea de servicii către o persoană care are obligația de a plăti TVA în conformitate cu articolele 194-197 și 199 din Directiva 2006/112/CE.

         Articolul 4
   Prezenta directivă nu se aplică cu privire la:

               (a)

               cuantumurile TVA care, conform legislației statului membru de rambursare, au fost facturate incorect;

               (b)

               cuantumurile TVA facturate pentru livrări de bunuri, livrări care sunt sau pot fi scutite în temeiul articolului 138 sau al articolului 146 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2006/112/CE.

         Articolul 5
   Fiecare stat membru rambursează oricărei persoane impozabile nestabilite în statul membru de rambursare TVA încasată pentru bunurile sau serviciile care i-au fost livrate/prestate de alte persoane impozabile din statul membru respectiv sau pentru importul de bunuri în statul membru respectiv, în măsura în care bunurile și serviciile respective sunt utilizate pentru următoarele operațiuni:

               (a)

               operațiunile prevăzute la articolul 169 literele (a) și (b) din Directiva 2006/112/CE;

               (b)

               operațiunile efectuate către o persoană care are obligația de a plăti TVA în conformitate cu articolele 194-197 și cu articolul 199 din Directiva 2006/112/CE, astfel cum se aplică în statul membru de rambursare.

         Fără a aduce atingere articolului 6, în înțelesul prezentei directive, dreptul la o rambursare a taxei aferente intrărilor este determinat în temeiul Directivei 2006/112/CE, astfel cum se aplică în statul membru de rambursare.
   Articolul 6
   Pentru a fi eligibilă pentru rambursare în statul membru de rambursare, o persoană impozabilă nestabilită în statul membru de rambursare trebuie să efectueze operațiuni care dau dreptul de deducere în statul membru în care este stabilită.
   În cazul în care o persoană impozabilă nestabilită în statul membru de rambursare efectuează, în statul membru în care este stabilită, atât operațiuni care dau dreptul de deducere, cât și operațiuni care nu dau dreptul de deducere în respectivul stat membru, statul membru de rambursare poate rambursa numai acea parte din TVA care este rambursabilă, în conformitate cu articolul 5, deoarece corespunde operațiunilor din prima categorie, în conformitate cu articolul 173 din Directiva 2006/112/CE, astfel cum este aplicată de statul membru în care este stabilită respectiva persoană.
   Articolul 7
   Pentru a obține o rambursare a TVA în statul membru de rambursare, persoana impozabilă care nu este stabilită în statul membru de rambursare adresează o cerere de rambursare pe cale electronică statului membru și o înaintează statului membru în care este stabilită prin intermediul portalului electronic pus la dispoziție de către statul membru respectiv.
   Articolul 8
   (1)   Cererea de rambursare conține următoarele informații:

               (a)

               numele și adresa completă ale solicitantului;

               (b)

               o adresă de contact pe cale electronică;

               (c)

               o descriere a activității economice a solicitantului pentru care sunt achiziționate bunurile și serviciile;

               (d)

               perioada de rambursare acoperită de cerere;

               (e)

               o declarație din partea solicitantului că nu a livrat bunuri și nu a prestat servicii considerate ca fiind livrate/prestate pe teritoriul statului membru de rambursare pe parcursul perioadei de rambursare, cu excepția operațiunilor prevăzute la articolul 3 litera (b) punctele (i) și (ii);

               (f)

               numărul de identificare TVA sau codul de înregistrare fiscală al solicitantului;

               (g)

               datele contului bancar, inclusiv codurile IBAN și BIC.

         (2)   În afară de informațiile menționate la alineatul (1), cererea de rambursare mai conține, pentru fiecare stat membru de rambursare și pentru fiecare factură sau document de import, următoarele informații:

               (a)

               numele și adresa completă ale furnizorului sau prestatorului;

               (b)

               cu excepția importurilor, numărul de identificare în scopuri de TVA sau codul de înregistrare fiscală al furnizorului sau prestatorului, astfel cum au fost alocate de statul membru de rambursare în conformitate cu dispozițiile articolelor 239 și 240 din Directiva 2006/112/CE;

               (c)

               cu excepția importurilor, prefixul statului membru de rambursare în conformitate cu articolul 215 din Directiva 2006/112/CE;

               (d)

               data și numărul facturii sau documentului de import;

               (e)

               baza impozabilă și cuantumul TVA exprimate în moneda statului membru de rambursare;

               (f)

               cuantumul TVA deductibil, calculat în conformitate cu articolul 5 și cu articolul 6 alineatul (2) și exprimat în moneda statului membru de rambursare;

               (g)

               după caz, partea de TVA deductibilă calculată în conformitate cu articolul 6 și exprimată ca procent;

               (h)

               natura bunurilor și a serviciilor achiziționate, descrisă conform codurilor de la articolul 9.

         Articolul 9
   (1)   În cererea de rambursare natura bunurilor și a serviciilor achiziționate se descrie conform următoarelor coduri:

               1.

               =

               combustibil;

               2.

               =

               închiriere de mijloace de transport;

               3.

               =

               cheltuieli legate de mijloace de transport (altele decât bunurile și serviciile prevăzute la codurile 1 și 2);

               4.

               =

               taxe rutiere de acces și taxa de utilizare a drumurilor;

               5.

               =

               cheltuieli de deplasare, de exemplu, cu taxiul sau cu mijloacele de transport public;

               6.

               =

               cazare;

               7.

               =

               servicii de catering și restaurant;

               8.

               =

               acces la târguri și expoziții;

               9.

               =

               cheltuieli pentru produse de lux, activități de divertisment și spectacole;

               10.

               =

               altele.

         În cazul în care se utilizează codul 10, se specifică natura bunurilor livrate și a serviciilor prestate.
   (2)   Statul membru de rambursare poate cere solicitantului să furnizeze, pe cale electronică, informații suplimentare codificate cu privire la fiecare cod prevăzut la alineatul (1), în măsura în care aceste informații sunt necesare ca urmare a unor posibile restricții asupra dreptului de deducere în temeiul Directivei 2006/112/CE, astfel cum sunt aplicabile în statul membru de rambursare, sau în vederea punerii în aplicare a unei măsuri de derogare acordate statului membru de rambursare în temeiul articolelor 395 sau 396 din respectiva directivă.
   Articolul 10
   Fără a aduce atingere solicitărilor de informații în temeiul articolului 20, statul membru de rambursare poate cere solicitantului să trimită pe cale electronică o copie a facturii sau a documentului de import împreună cu cererea de rambursare, în cazul în care cuantumul impozabil de pe o factură sau un document de import este de cel puțin 1 000 EUR sau echivalentul acestuia în monedă națională. În cazul facturilor pentru combustibil plafonul este de 250 EUR sau echivalentul acestuia în monedă națională.
   Articolul 11
   Statul membru de rambursare poate cere solicitantului să furnizeze o descriere a activităților sale economice prin utilizarea sistemului armonizat de coduri stabilit în conformitate cu articolul 34a alineatul (3) al doilea paragraf din Regulamentul (CE) nr. 1798/2003 al Consiliului (6).
   Articolul 12
   Statul membru de rambursare poate stabili limba sau limbile în care solicitantul să furnizeze informațiile din cererea de rambursare sau eventualele informații suplimentare.
   Articolul 13
   În cazul în care, ulterior depunerii cererii de rambursare, proporția deductibilă este modificată în temeiul articolului 175 din Directiva 2006/112/CE, solicitantul procedează la rectificarea sumei solicitate sau deja rambursate.
   Rectificarea se efectuează printr-o cerere de rambursare pe parcursul anului calendaristic care urmează perioadei de rambursare în cauză sau, în cazul în care solicitantul nu înaintează nicio cerere de rambursare pe parcursul respectivului an calendaristic, printr-o declarație separată trimisă prin intermediul portalului electronic creat de statul membru în care este stabilit solicitantul.
   Articolul 14
   (1)   Cererea de rambursare se referă la următoarele:

               (a)

               achiziții de bunuri sau servicii care au fost facturate pe parcursul perioadei de rambursare, cu condiția ca TVA să fi devenit exigibilă înaintea sau la momentul facturării, sau pentru care TVA a devenit exigibilă pe parcursul perioadei de rambursare, cu condiția ca achizițiile să fi fost facturate înainte ca TVA să devină exigibilă;

               (b)

               importul de bunuri pe parcursul perioadei de rambursare.

         (2)   Pe lângă operațiunile menționate la alineatul (1), cererea de rambursare poate să se refere, de asemenea, la facturi sau documente de import care nu au fost acoperite de cererile de rambursare precedente și care privesc operațiuni finalizate pe parcursul anului calendaristic în cauză.
   Articolul 15
   (1)   Cererea de rambursare este trimisă statului membru în care este stabilit solicitantul cel târziu până la data de 30 septembrie a anului calendaristic care urmează perioadei de rambursare. Se consideră că cererea a fost depusă numai în cazul în care solicitantul a furnizat toate informațiile cerute în temeiul articolelor 8, 9 și 11.
   (2)   Statul membru în care este stabilit solicitantul îi trimite acestuia, de îndată, o confirmare electronică de primire a cererii.
   Articolul 16
   Perioada de rambursare este de maximum un an calendaristic și de minimum trei luni calendaristice. Cererile de rambursare pot însă viza o perioadă mai mică de trei luni în cazul în care aceasta reprezintă perioada rămasă până la sfârșitul anului calendaristic.
   Articolul 17
   În cazul în care cererea de rambursare vizează o perioadă de rambursare mai mică de un an calendaristic, dar mai mare de trei luni, cuantumul TVA pentru care se solicită o rambursare nu poate fi mai mic de 400 EUR sau echivalentul acestuia în monedă națională.
   În cazul în care cererea de rambursare se referă la o perioadă de rambursare de un an calendaristic sau la perioada rămasă dintr-un an calendaristic, cuantumul TVA nu poate fi mai mic de 50 EUR sau echivalentul acestuia în monedă națională.
   Articolul 18
   (1)   Statul membru în care este stabilit solicitantul nu înaintează cererea statului membru de rambursare în cazul în care, pe parcursul perioadei de rambursare, în statul membru în care este stabilit solicitantul se încadrează în oricare dintre situațiile următoare:

               (a)

               nu este persoană impozabilă în scopuri de TVA;

               (b)

               efectuează numai livrări de bunuri sau prestări de servicii care sunt scutite de TVA, fără ca TVA-ul achitat în etapa anterioară să fie deductibil în temeiul articolelor 132, 135, 136, 371, 374-377, al articolului 378 alineatul (2) litera (a), al articolului 379 alineatul (2) sau al articolelor 380-390 din Directiva 2006/112/CE sau în temeiul dispozițiilor care prevăd scutiri identice cuprinse în Actul de aderare din 2005;

               (c)

               beneficiază de scutirea pentru întreprinderi mici prevăzută la articolele 284, 285, 286 și 287 din Directiva 2006/112/CE;

               (d)

               beneficiază de regimul forfetar comun pentru producătorii agricoli prevăzut la articolele 296-305 din Directiva 2006/112/CE.

         (2)   Statul membru în care este stabilit solicitantul îi comunică acestuia, pe cale electronică, decizia pe care a luat-o în temeiul alineatului (1).
   Articolul 19
   (1)   Statul membru de rambursare îi comunică de îndată solicitantului, pe cale electronică, data la care a primit cererea.
   (2)   Statul membru de rambursare îi comunică solicitantului decizia sa de aprobare sau respingere a cererii de rambursare în termen de patru luni de la data primirii cererii de către statul membru respectiv.
   Articolul 20
   (1)   În cazul în care statul membru de rambursare consideră că nu are toate informațiile relevante pentru a lua o decizie privind cererea de rambursare în totalitatea ei sau privind o parte a acesteia, poate cere, pe cale electronică, informații suplimentare, în special de la solicitant, dar și de la autoritățile competente din statul membru de stabilire, pe parcursul perioadei de patru luni prevăzută la articolul 19 alineatul (2). În cazul în care informațiile suplimentare sunt cerute de la o altă sursă decât solicitantul sau o autoritate competentă dintr-un stat membru, cererea se transmite prin mijloace electronice numai dacă destinatarul cererii dispune de astfel de mijloace.
   Dacă este necesar, statul membru de rambursare poate solicita alte informații suplimentare.
   Informațiile solicitate în conformitate cu prezentul alineat pot cuprinde depunerea facturii sau a documentului de import respectiv, în original sau în copie, în cazul în care statul membru de rambursare are îndoieli întemeiate cu privire la validitatea sau exactitatea unei anumite cereri. În acel caz, plafoanele menționate la articolul 10 nu se aplică.
   (2)   Statului membru de rambursare i se furnizează informațiile solicitate în temeiul alineatului (1) în termen de o lună de la data la care cererea este primită de persoana căreia îi este adresată.
   Articolul 21
   În cazul în care statul membru de rambursare cere informații suplimentare, acesta comunică solicitantului decizia sa de aprobare sau respingere a cererii de rambursare în termen de două luni de la data primirii informațiilor cerute sau, în cazul în care nu a primit răspuns la cererea sa de informații, în termen de două luni de la data expirării termenului prevăzut la articolul 20 alineatul (2). Cu toate acestea, perioada pentru luarea deciziei cu privire la cererea de rambursare, în totalitatea ei sau la o parte a acesteia, trebuie să fie întotdeauna de minimum șase luni de la data primirii cererii de către statul membru de rambursare.
   În cazul în care statul membru de rambursare cere alte informații suplimentare, acesta comunică solicitantului decizia sa privind cererea de rambursare, în totalitatea ei sau privind o parte a acesteia, în termen de opt luni de la data primirii cererii de către respectivul stat membru.
   Articolul 22
   (1)   În cazul în care cererea de rambursare se aprobă, rambursarea sumei aprobate este efectuată de către statul membru de rambursare cel târziu în termen de 10 zile lucrătoare de la data expirării termenului prevăzut la articolul 19 alineatul (2) sau, în cazul în care au fost solicitate informații suplimentare sau alte informații ulterioare, a termenelor menționate la articolul 21.
   (2)   Suma rambursată este plătită în statul membru de rambursare sau, la cererea solicitantului, în oricare alt stat membru. În acest al doilea caz, eventualele comisioane bancare de transfer sunt deduse de către statul membru de rambursare din suma care urmează a fi plătită solicitantului.
   Articolul 23
   (1)   În cazul în care cererea de rambursare este respinsă, integral sau parțial, motivele respingerii sunt comunicate solicitantului, împreună cu decizia, de către statul membru de rambursare.
   (2)   Contestații împotriva deciziilor de respingere a unor cereri de rambursare pot fi depuse de către solicitant la autoritățile competente ale statului membru de rambursare, în forma și în termenele prevăzute pentru contestațiile introduse de către persoane stabilite în statul membru respectiv cu privire la cererile de rambursare.
   În cazul în care absența unei decizii privind o cerere de rambursare în termenele stabilite de prezenta directivă nu este considerată, conform legislației statului membru de rambursare, ca fiind echivalentă unei aprobări sau unui refuz, solicitantul poate recurge la orice proceduri administrative sau judiciare disponibile în situația respectivă persoanelor impozabile stabilite în statul membru respectiv. În cazul în care nu sunt prevăzute astfel de proceduri, neluarea unei decizii privind o cerere de rambursare în termenul stabilit este considerată ca fiind echivalentă respingerii cererii.
   Articolul 24
   (1)   În cazul în care o rambursare a fost obținută prin fraudă sau printr-o altă metodă incorectă, autoritatea competentă a statului membru de rambursare procedează direct la recuperarea sumelor plătite în mod eronat și a oricăror penalități și dobânzi impuse în conformitate cu procedura aplicabilă în statul membru de rambursare, fără a aduce atingere dispozițiilor privind asistența reciprocă pentru recuperarea TVA.
   (2)   În cazul în care o dobândă sau o penalitate administrativă a fost impusă, dar nu a fost plătită, statul membru de rambursare poate suspenda orice rambursare suplimentară către persoana impozabilă în cauză până la concurența sumei neplătite.
   Articolul 25
   Statul membru de rambursare consideră că orice rectificare făcută în urma unei cereri de rambursare anterioare, în conformitate cu articolul 13 sau, în cazul în care o declarație separată este depusă, sub forma unei recuperări sau plăți separate, reprezintă o majorare sau o reducere a sumei de rambursat.
   Articolul 26
   Statul membru de rambursare plătește o dobândă solicitantului pentru suma pe care urmează să i-o ramburseze în cazul în care suma respectivă este rambursată după ultima dată prevăzută pentru plată în temeiul articolului 22 alineatul (1).
   În cazul în care solicitantul nu transmite statului membru de rambursare, în termenul prevăzut, informațiile suplimentare sau alte informații solicitate, primul paragraf nu se aplică. De asemenea, primul paragraf nu se aplică până în momentul primirii de către statul membru de rambursare a documentelor care trebuie trimise pe cale electronică în temeiul articolului 10.
   Articolul 27
   (1)   Dobânda se calculează începând din ziua următoare ultimei zile prevăzute pentru plată în temeiul articolului 22 alineatul (1) până în ziua în care suma este efectiv plătită.
   (2)   Ratele dobânzilor sunt egale cu rata dobânzii aplicabile rambursărilor de TVA către persoanele impozabile stabilite pe teritoriul statului membru de rambursare în temeiul legislației naționale a statului respectiv.
   În cazul în care legea națională nu prevede plata unei dobânzi pentru rambursările către persoanele impozabile stabilite în acel stat membru, dobânda care trebuie plătită este cea corespunzătoare dobânzii sau sumei echivalente datorate statului membru de rambursare în cazul plăților de TVA efectuate cu întârziere de către persoanele impozabile.
   Articolul 28
   (1)   Prezenta directivă se aplică cererilor de rambursare depuse după 31 decembrie 2009.
   (2)   Directiva 79/1072/CEE se abrogă de la 1 ianuarie 2010. Cu toate acestea, dispozițiile acesteia se aplică în continuare cererilor de rambursare depuse înainte de 1 ianuarie 2010.
   Trimiterile la directiva abrogată se consideră trimiteri la prezenta directivă, mai puțin în ceea ce privește cererile de rambursare depuse înainte de 1 ianuarie 2010.
   Articolul 29
   (1)   Statele membre pun în aplicare actele cu putere de lege și actele administrative necesare conformării cu dispozițiile prezentei directive începând cu 1 ianuarie 2010. Statele membre informează de îndată Comisia în această privință.
   Atunci când statele membre adoptă respectivele acte, acestea cuprind o trimitere la prezenta directivă sau sunt însoțite de o asemenea trimitere la data publicării lor oficiale. Statele membre stabilesc modalitatea de efectuare a acestei trimiteri.
   (2)   Statele membre transmit Comisiei textul principalelor dispoziții de drept intern pe care le adoptă în domeniul reglementat de prezenta directivă.
   Articolul 30
   Prezenta directivă intră în vigoare în ziua publicării sale în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.
   Articolul 31
   Prezenta directivă se adresează statelor membre.

      Adoptată la Bruxelles, 12 februarie 2008.

            Pentru Consiliu

            Președintele

         A. BAJUK

      (1)  JO C 285 E, 22.11.2006, p. 122.

      (2)  JO C 28, 3.2.2006, p. 86.

      (3)  JO L 331, 27.12.1979, p. 11. Directivă modificată ultima dată prin Directiva 2006/98/CE (JO L 363, 20.12.2006, p. 129).

      (4)  JO L 347, 11.12.2006, p. 1. Directivă modificată ultima dată prin Directiva 2007/75/CE (JO L 346, 29.12.2007, p. 13).

      (5)  JO C 321, 31.12.2003, p. 1.

      (6)  JO L 264, 15.10.2003, p. 1.


title: Directiva 2009/71/Euratom a Consiliului din 25 iunie 2009 de instituire a unui cadru comunitar pentru securitatea nucleară a instalațiilor nucleare

text:
               2.7.2009

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               L 172/18

      DIRECTIVA 2009/71/EURATOM A CONSILIULUI

   din 25 iunie 2009
   de instituire a unui cadru comunitar pentru securitatea nucleară a instalațiilor nucleare
   CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,
   având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Europene a Energiei Atomice, în special articolele 31 și 32,
   având în vedere propunerea Comisiei, elaborată în urma consultării unui grup de experți numiți dintre cercetătorii din statele membre de către Comitetul științific și tehnic și după consultarea Comitetului Economic și Social European (1),
   având în vedere avizul Parlamentului European (2),
   întrucât:

               (1)

               Articolul 2 litera (b) din tratat prevede stabilirea unor standarde de securitate uniforme pentru protecția sănătății lucrătorilor și a populației.

               (2)

               Articolul 30 din tratat prevede stabilirea în cadrul Comunității a unor standarde fundamentale pentru protecția sănătății lucrătorilor și a populației împotriva pericolelor prezentate de radiațiile ionizante.

               (3)

               Directiva 96/29/Euratom a Consiliului din 13 mai 1996 de stabilire a normelor de securitate de bază privind protecția sănătății lucrătorilor și a populației împotriva pericolelor cauzate de radiațiile ionizante (3) stabilește standarde de securitate fundamentale. Dispozițiile directivei respective au fost completate printr-o legislație mai detaliată.

               (4)

               Astfel cum este consacrat prin jurisprudența (4) Curții de Justiție a Comunităților Europene (denumită în continuare „Curtea de Justiție”), Comunitatea deține competențe partajate cu statele membre în domeniile reglementate de Convenția privind securitatea nucleară (5).

               (5)

               Astfel cum este consacrat prin jurisprudența Curții de Justiție, dispozițiile capitolului 3 din tratat, referitoare la sănătate și securitate, formează un întreg coerent care conferă Comisiei atribuții cu un domeniu de aplicare considerabil în vederea protejării populației și a mediului împotriva riscurilor de contaminare nucleară.

               (6)

               Astfel cum este consacrat prin jurisprudența Curții de Justiție, sarcinile care revin Comunității în temeiul articolului 2 litera (b) din tratat de a stabili standarde de securitate uniforme în vederea protecției sănătății populației și a lucrătorilor nu ar trebui să fie interpretat că, după stabilirea unor astfel de standarde, un stat membru nu poate dispune măsuri de protecție mai stricte.

               (7)

               Decizia 87/600/Euratom a Consiliului din 14 decembrie 1987 privind procedura comunitară de schimb rapid de informații în caz de urgență radiologică (6) a instituit cadrul de notificare și furnizare de informații pe care să îl utilizeze statele membre pentru protejarea populației în caz de urgență radiologică. Directiva 89/618/Euratom a Consiliului din 27 noiembrie 1989 privind informarea populației asupra măsurilor de protecție a sănătății care trebuie aplicate și asupra procedurilor care se impun în caz de urgență radiologică (7) a impus statelor membre obligația de a informa populația în caz de urgență radiologică.

               (8)

               Răspunderea la nivel național a statelor membre cu privire la securitatea nucleară a instalațiilor nucleare reprezintă principiul fundamental pe baza căruia, la nivel internațional, au fost elaborate reglementări privind securitatea nucleară, astfel cum se regăsesc în Convenția privind securitatea nucleară. Prin prezenta directivă ar trebui să fie consolidate principiul răspunderii la nivel național și principiul răspunderii pentru securitatea nucleară a unei instalații nucleare, care revine în primul rând deținătorului autorizației, sub supravegherea autorității naționale de reglementare, precum și rolul și independența autorităților naționale de reglementare.

               (9)

               Fiecare stat membru poate să decidă asupra propriului program energetic în conformitate cu politicile naționale relevante.

               (10)

               Atunci când se elaborează cadrul național adecvat în temeiul prezentei directive, se va ține seama de circumstanțele naționale.

               (11)

               Statele membre au pus deja în aplicare măsuri care le permit atingerea unui nivel ridicat de securitate a instalațiilor nucleare pe teritoriul Comunității.

               (12)

               Cu toate că prezenta directivă reglementează în principal securitatea nucleară a instalațiilor nucleare, este, de asemenea, important să se asigure gestionarea în condiții de securitate a combustibilului nuclear uzat și a deșeurilor radioactive, inclusiv a instalațiilor de depozitare intermediară și de depozitare definitivă.

               (13)

               Statele membre ar trebui să evalueze, atunci când este cazul, principiile fundamentale de securitate relevante stabilite de Agenția Internațională pentru Energie Atomică (8), care ar trebui să constituie un cadru de practici pe care statele membre ar trebui să le ia în considerare atunci când pun în aplicare prezenta directivă.

               (14)

               Este util să se dezvolte baza existentă acolo unde autoritățile naționale de reglementare în domeniul securității nucleare din statele membre pe ale căror teritorii există centrale nucleare colaborează în cadrul Asociației Autorităților de Reglementare din Europa Occidentală (WENRA) și au definit o serie de nivele de referință pentru reactoarele nucleare de putere.

               (15)

               În urma invitației Consiliului de a institui un grup la nivel înalt la nivelul UE, înscrisă în Concluziile sale din 8 mai 2007 privind securitatea nucleară și gestionarea în siguranță a combustibilului nuclear uzat și a deșeurilor radioactive, a fost înființat, pentru a contribui la atingerea obiectivelor comunitare în domeniul securității nucleare, Grupul european al autorităților de reglementare în domeniul securității nucleară (ENSREG) prin Decizia 2007/530/Euratom a Comisiei din 17 iulie 2007 privind stabilirea Grupului european la nivel înalt pentru siguranța nucleară și gestionarea deșeurilor (9).

               (16)

               Este utilă instituirea unui format unic pentru rapoartele adresate de către statele membre Comisiei privind punerea în aplicare a prezentei directive. Având în vedere experiența vastă a membrilor, ENSREG ar putea avea o contribuție valoroasă în această privință, facilitând astfel consultarea și cooperarea autorităților naționale de reglementare.

               (17)

               La 15 octombrie 2008, ENSREG a adoptat, în cadrul celei de-a cincea reuniuni, zece principii care trebuie să fie aplicate atunci când se redactează un proiect de directivă privind securitatea nucleară, după cum consemnează procesul-verbal al acesteia din 20 noiembrie 2008.

               (18)

               Evoluțiile din domeniul tehnologiei nucleare, concluziile desprinse din experiența de operare și din cercetările privind securitatea nucleară, precum și din evoluția cadrelor de reglementare ar putea avea potențialul de a îmbunătăți în continuare securitatea nucleară. În respectarea angajamentului de a menține și îmbunătăți securitatea nucleară, statele membre ar trebui să ia în considerare acești factori atunci când își extind programele nucleare sau când decid să utilizeze energia nucleară pentru prima dată.

               (19)

               Instituirea unei puternice culturi de securitate în cadrul unei instalații nucleare reprezintă unul dintre principiile fundamentale de management al securității nucleare, necesare pentru operarea în condiții de siguranță.

               (20)

               Menținerea și dezvoltarea ulterioară a aptitudinilor și a expertizei în materie de securitate nucleară ar trebui să se bazeze, inter alia, pe un proces de învățare din experiența de operare și de aplicare a evoluțiilor metodologice și științifice, după caz.

               (21)

               În trecut, au fost efectuate autoevaluări în statele membre, în strânsă legătură cu evaluările inter pares conduse la nivel internațional sub auspiciile AIEA, sub forma echipelor de evaluare internațională a sistemelor de reglementare sau a misiunilor Serviciului integrat de evaluare a sistemelor de reglementare. Autoevaluările au fost efectuate și misiunile au fost invitate de către statele membre pe bază de voluntariat în spiritul deschiderii și transparenței. Autoevaluările și evaluările inter pares conexe ale infrastructurii legislative, de reglementare și organizaționale ar trebui să fie destinate consolidării și extinderii cadrului național al statelor membre, cu recunoașterea competențelor acestora în asigurarea securității nucleare a instalațiilor nucleare aflate pe teritoriul acestora. Autoevaluările urmate de evaluările inter pares internaționale nu reprezintă nici inspecții, nici audituri, ci un mecanism de învățare reciprocă prin care sunt acceptate diferite abordări ale organizării și practicilor unei autorități de reglementare competente, analizând în același timp chestiunile tehnice, normative și de politică ale unui stat membru care contribuie la asigurarea unui regim puternic de securitate nucleară. Evaluările internaționale inter pares ar trebui considerate drept o oportunitate de a face schimb de experiență profesională și de a împărtăși concluzii și bune practici într-un spirit deschis de cooperare prin consultanță din partea omologilor, și nu un control sau o judecată. Recunoscând necesitatea flexibilității și a adecvării cu privire la diferitele sisteme existente în statele membre, un stat membru ar trebui să poată decide segmentele sistemului său care fac obiectul evaluării inter pares invitate, în scopul îmbunătățirii continue a securității nucleare.

               (22)

               În conformitate cu punctul 34 din Acordul interinstituțional pentru o mai bună legiferare (10), statele membre sunt încurajate să elaboreze, în interes propriu și în interesul Comunității, propriile lor tabele care vor ilustra, pe cât posibil, corespondența dintre prezenta directivă și măsurile de transpunere și să le facă publice,

         ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
   CAPITOLUL 1

      OBIECTIVE, DEFINIȚII ȘI DOMENIU DE APLICARE

   Articolul 1
   Obiective
   Prezenta directivă urmărește:

               (a)

               stabilirea unui cadru comunitar pentru menținerea și îmbunătățirea continuă a securității nucleare și a reglementării acesteia;

               (b)

               să garanteze instituirea de către statele membre a unor măsuri naționale adecvate pentru un nivel ridicat de securitate nucleară pentru protecția lucrătorilor și a populației împotriva pericolelor asociate radiațiilor ionizante provenite de la instalațiile nucleare.

         Articolul 2
   Domeniul de aplicare
   (1)   Prezenta directivă se aplică oricărei instalații nucleare civile care funcționează în baza unei autorizații, astfel cum este definită la articolul 3 alineatul (4) în toate etapele prevăzute în autorizația respectivă.
   (2)   Prezenta directivă nu împiedică statele membre să adopte măsuri de securitate nucleară mai stricte în domeniile reglementate de prezenta directivă, în conformitate cu legislația comunitară.
   (3)   Prezenta directivă completează standardele fundamentale menționate la articolul 30 din tratat cu privire la securitatea nucleară a instalațiilor nucleare și nu aduce atingere Directivei 96/29/Euratom.
   Articolul 3
   Definiții
   În sensul prezentei directive, se aplică următoarele definiții:

               1.

               „instalație nucleară” înseamnă:

                           (a)

                           o uzină de îmbogățire, o uzină de fabricare a combustibilului nuclear, o centrală nuclearo-electrică, o uzină de reprocesare, un reactor de cercetare, o instalație de depozitare a combustibilului uzat; și

                           (b)

                           instalații de depozitare a combustibilului uzat aflate pe același amplasament și direct legate de instalațiile nucleare enumerate la litera (a);

               2.

               „securitate nucleară” înseamnă realizarea condițiilor corespunzătoare, a măsurilor menite să prevină accidentele sau să diminueze consecințele accidentelor, având drept rezultat protecția lucrătorilor și a populației contra pericolelor care sunt asociate radiațiilor ionizante provenite de la instalațiile nucleare;

               3.

               „autoritate de reglementare competentă” înseamnă o autoritate sau un sistem de autorități desemnat de un stat membru în materie de reglementare a siguranței nucleare a instalațiilor nucleare, astfel cum se menționează la articolul 5;

               4.

               „autorizație” înseamnă orice document legal eliberat sub jurisdicția unui stat membru care conferă responsabilitatea pentru alegerea amplasamentului, proiectarea, construcția, punerea în funcțiune, exploatarea sau dezafectarea unei instalații nucleare;

               5.

               „deținător de autorizație” înseamnă orice persoană fizică sau juridică căreia îi revine răspunderea generală pentru o instalație nucleară, astfel cum este specificată în autorizație.

         CAPITOLUL 2

      OBLIGAȚII

   Articolul 4
   Cadrul legislativ, de reglementare și organizațional
   (1)   Statele membre instituie și mențin un cadru național legislativ, de reglementare și organizațional (denumit în continuare „cadrul național”) pentru securitatea instalațiilor nucleare prin care se repartizează responsabilitățile și se asigură coordonarea între autoritățile de stat relevante. Cadrul național stabilește responsabilitățile pentru:

               (a)

               adoptarea cerințelor naționale în materie de securitate nucleară. Stabilirea modalității în care acestea sunt adoptate și prin ce instrument sunt aplicate intră în competența statelor membre;

               (b)

               instituirea unui sistem de autorizare și interdicția cu privire la exploatarea instalațiilor nucleare fără autorizație;

               (c)

               instituirea unui sistem de supraveghere a securității nucleare;

               (d)

               măsurile de punere în aplicare, inclusiv suspendarea funcționării și modificarea sau retragerea autorizației.

         (2)   Statele membre se asigură că acest cadru național este menținut și îmbunătățit, atunci când este cazul, ținând seama de experiența de operare, de concluziile desprinse din analizele de securitate pentru instalațiile nucleare aflate în funcțiune, evoluțiile tehnologiei și rezultatele cercetării în domeniul securității nucleare, atunci când acestea sunt disponibile și relevante.
   Articolul 5
   Autoritatea de reglementare competentă
   (1)   Statele membre instituie și mențin o autoritate de reglementare competentă în domeniul securității instalațiilor nucleare.
   (2)   Statele membre garantează că autoritatea de reglementare competentă este separată funcțional de orice alt organism sau organizație care se ocupă de promovarea sau utilizarea energiei nucleare, inclusiv producerea energiei electrice, pentru a garanta independența efectivă în procesul de luarea deciziilor de reglementare.
   (3)   Statele membre se asigură că autorității de reglementare competente i se acordă atribuțiile juridice, resursele umane și financiare necesare pentru a-și îndeplini obligațiile cu privire la cadrul național descris la articolul 4 alineatul (1) acordând prioritatea cuvenită securității nucleare. Aceasta include atribuții și resurse pentru:

               (a)

               a impune deținătorului de autorizație să respecte cerințele naționale în materie de securitate nucleară și condițiile din autorizația relevantă;

               (b)

               a solicita demonstrarea îndeplinirii acestor cerințe, inclusiv a cerințelor menționate la articolul 6 alineatele (2)-(5);

               (c)

               a verifica modul de îndeplinire a cerințelor prin evaluări și inspecții privind reglementarea; și

               (d)

               adoptarea unor măsuri de aplicare cu caracter normativ, inclusiv suspendarea funcționării instalației nucleare în conformitate cu condițiile definite în cadrul național menționat la articolul 4 alineatul (1).

         Articolul 6
   Deținătorii de autorizație
   (1)   Statele membre se asigură că răspunderea pentru securitatea instalațiilor nucleare revine în principal deținătorului de autorizație. Această răspundere nu poate fi delegată.
   (2)   Statele membre se asigură că acest cadru național instituit obligă deținătorii de autorizații, sub supravegherea autorității de reglementare competente, să evalueze, să verifice cu regularitate și să îmbunătățească continuu, în limite rezonabile posibile, securitatea nucleară a instalațiilor lor nucleare în mod sistematic și verificabil.
   (3)   Evaluările menționate la alineatul (2) includ verificarea faptului că sunt instituite măsuri pentru prevenirea accidentelor și diminuarea consecințelor accidentelor, inclusiv verificarea barierelor fizice și a procedurilor administrative de protecție stabilite de deținătorul autorizației, pentru a asigura ca lucrătorii sau populația nu sunt afectați semnificativ de radiațiile ionizante.
   (4)   Statele membre se asigură că acest cadru național instituit obligă deținătorii de autorizație să instituie și să pună în aplicare sisteme de management care acordă prioritatea cuvenită securității nucleare și care sunt verificate în mod periodic de autoritatea de reglementare competentă.
   (5)   Statele membre se asigură că acest cadru național instituit obligă deținătorii de autorizație să asigure și să mențină resurse umane și financiare adecvate pentru a-și îndeplini obligațiile cu privire la securitatea nucleară a instalațiilor nucleare, prevăzute la alineatele (1)-(4).
   Articolul 7
   Expertiza și aptitudinile în materie de securitate nucleară
   Statele membre se asigură că acest cadru național instituit impune stabilirea unor măsuri în domeniul educației și formării de către toate părțile pentru personalul acestora care deține responsabilități în materie de securitate nucleară a instalațiilor nucleare pentru a menține și dezvolta expertiza și aptitudinile acestuia în materie de securitate nucleară.
   Articolul 8
   Informații pentru public
   Statele membre se asigură că informațiile cu privire la reglementările în materie de securitate nucleară sunt puse la dispoziția lucrătorilor și a populației. Obligația include asigurarea faptului că autoritatea de reglementare competentă informează publicul cu privire la domeniile sale de competență. Informațiile sunt puse la dispoziția publicului în conformitate cu legislația națională și cu obligațiile internaționale, cu condiția ca acestea să nu pună în pericol alte interese, inter alia, protecția fizică, recunoscute prin legislația națională sau prin obligațiile internaționale.
   Articolul 9
   Raportare
   (1)   Statele membre prezintă Comisiei un raport cu privire la punerea în aplicare a prezentei directive pentru prima dată până la 22 iulie 2014 și, ulterior, la fiecare trei ani, ținând seama de ciclurile de revizuire și raportare în baza Convenției privind securitatea nucleară.
   (2)   Pe baza rapoartelor statelor membre, Comisia prezintă Consiliului și Parlamentului European un raport privind progresele înregistrate în punerea în aplicare a prezentei directive.
   (3)   Statele membre organizează cel puțin o dată la zece ani autoevaluări periodice ale cadrului național și ale autorităților de reglementare competente și invită la o evaluare internațională inter pares a segmentelor relevante din cadrul sistemului lor național de reglementare și/sau a autorităților în scopul de a îmbunătăți continuu securitatea nucleară. Rezultatele oricărei evaluări inter pares sunt raportate statelor membre și Comisiei atunci când sunt disponibile.
   CAPITOLUL 3

      DISPOZIȚII FINALE

   Articolul 10
   Transpunere
   (1)   Statele membre pun în aplicare actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive până la 22 iulie 2011. Statele membre informează de îndată Comisia cu privire la aceasta.
   Atunci când statele membre adoptă respectivele acte, acestea conțin o trimitere la prezenta directivă sau sunt însoțite de o asemenea trimitere la data publicării lor oficiale. Statele membre stabilesc modalitatea de efectuare a acestei trimiteri.
   (2)   Comisiei îi sunt comunicate de către statele membre textele dispozițiilor de drept intern pe care le adoptă în domeniul reglementat de prezenta directivă, precum și ale oricăror modificări ulterioare ale dispozițiilor în cauză.
   Articolul 11
   Intrare în vigoare
   Prezenta directivă intră în vigoare în a douăzecea zi de la data publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.
   Articolul 12
   Destinatari
   Prezenta directivă se adresează statelor membre.

      Adoptată la Luxemburg, 25 iunie 2009.

            Pentru Consiliu

            Președintele

         L. MIKO

      (1)  Avizul din 10 iunie 2009 (nepublicat încă în Jurnalul Oficial).

      (2)  Avizul Parlamentului European din 22 aprilie 2009 (nepublicat încă în Jurnalul Oficial).

      (3)  JO L 159, 29.6.1996, p. 1.

      (4)  C-187/87 (Rec. 1988, p. 5013), C-376/90 (Rec. 1992, p. I-6153) și C-29/99 (Rec. 2002, p. I-11221).

      (5)  JO L 318, 11.12.1999, p. 21.

      (6)  JO L 371, 30.12.1987, p. 76.

      (7)  JO L 357, 7.12.1989, p. 31.

      (8)  Elementele fundamentale de securitate ale AIEA: Principii fundamentale de securitate, IAEA Safety Standard Series No SF-1 (2006).

      (9)  JO L 195, 27.7.2007, p. 44.

      (10)  JO C 321, 31.12.2003, p. 1.


title: Directiva 2010/37/UE a Comisiei din 17 iunie 2010 de modificare a Directivei 2008/60/CE de stabilire a criteriilor specifice de puritate pentru îndulcitori  (Text cu relevanță pentru SEE )

text:
               18.6.2010

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               L 152/12

         DIRECTIVA 2010/37/UE A COMISIEI
   din 17 iunie 2010
   de modificare a Directivei 2008/60/CE de stabilire a criteriilor specifice de puritate pentru îndulcitori
   (Text cu relevanță pentru SEE)
   COMISIA EUROPEANĂ,
   având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene,
   având în vedere Regulamentul (CE) nr. 1333/2008 al Parlamentului European și al Consiliului din 16 decembrie 2008 privind aditivii alimentari (1), în special articolul 30 alineatul (5),
   după consultarea Autorității Europene pentru Siguranța Alimentară (EFSA),
   întrucât:

               (1)

               Directiva 2008/60/CE a Comisiei (2) de stabilire a criteriilor specifice de puritate pentru îndulcitori precizează criteriile de puritate pentru îndulcitorii destinați utilizării în produsele alimentare incluse în lista din Directiva 94/35/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 30 iunie 1994 privind îndulcitorii care trebuie utilizați în produsele alimentare (3).

               (2)

               Autoritatea Europeană pentru Siguranța Alimentară (EFSA) a evaluat informațiile referitoare la siguranța utilizării substanței neotame ca îndulcitor și ca potențiator de aromă și a emis un aviz la 27 septembrie 2007 (4). Pe baza utilizărilor propuse, s-a considerat oportun să se permită utilizarea acestui aditiv alimentar. Prin urmare, este necesar să se adopte specificații pentru acest aditiv alimentar, căruia i se alocă denumirea E 961 ca număr E.

               (3)

               Este necesar să se țină cont de specificațiile și tehnicile analitice pentru aditivi, astfel cum sunt menționate în Codex Alimentarius, întocmit de Comitetul mixt FAO/OMS de experți pentru aditivi alimentari (CMEAA). În mod particular, acolo unde este cazul, criteriile de puritate specifice trebuie adaptate pentru a reflecta limitele pentru fiecare dintre metalele grele de interes.

               (4)

               Prin urmare, Directiva 2008/60/CE ar trebui modificată în consecință.

               (5)

               Măsurile prevăzute în prezenta directivă sunt conforme cu avizul Comitetului permanent pentru lanțul alimentar și sănătatea animală,

         ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
   Articolul 1
   Anexa I la Directiva 2008/60/CE se modifică în conformitate cu anexa la prezenta directivă.
   Articolul 2
   (1)   Statele membre asigură intrarea în vigoare a actelor cu putere de lege și a actelor administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive până la 31 martie 2011 cel târziu. Statele membre comunică de îndată Comisiei textele acestor acte.
   Atunci când statele membre adoptă aceste acte, ele conțin o trimitere la prezenta directivă sau sunt însoțite de o asemenea trimitere la data publicării lor oficiale. Statele membre stabilesc modalitatea de efectuare a acestei trimiteri.
   (2)   Comisiei îi sunt comunicate de către statele membre textele principalelor dispoziții de drept intern pe care le adoptă în domeniul reglementat de prezenta directivă.
   Articolul 3
   Prezenta directivă intră în vigoare în a douăzecea zi de la data publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.
   Articolul 4
   Prezenta directivă se adresează statelor membre.

      Adoptată la Bruxelles, 17 iunie 2010.

            Pentru Comisie

            Președintele

         José Manuel BARROSO

      (1)  JO L 354, 31.12.2008, p. 16.

      (2)  JO L 158, 18.6.2008, p. 17.

      (3)  JO L 237, 10.9.1994, p. 3.

      (4)  Aviz științific al Comitetului pentru aditivi alimentari, aromatizanți, adjuvanți tehnologici și materiale care vin în contact cu alimentele emis la cererea Comisiei Europene cu privire la utilizarea substanței neotame ca îndulcitor și ca potențiator de aromă. The EFSA Journal (2007) 581, 1-43.

      ANEXĂ
      În anexa I la Directiva 2008/60/CE, următoarea rubrică E 961 se introduce după rubrica E 959:

                     „E 961 –   NEOTAM

                        Sinonime

                     Ester 1-metilic al N-[N-(3,3-dimetilbutil)-L-α-aspartil]-L-fenilalaninei,
                     Ester metilic al N(3,3-dimetilbutil)-L-aspartil-L-fenilalaninei.

                        Definiție

                     Neotam este fabricat prin reacția dintre aspartam și 3,3,-dimetilbutiraldehidă în metanol, sub presiune de hidrogen, în prezența unui catalizator paladiu/carbon. Este izolat și purificat prin filtrare, eventual în prezența pământului de diatomee. După îndepărtarea solventului prin distilare, neotam este spălat cu apă, izolat prin centrifugare și, în final, uscat în vid.

                     Nr. CAS:

                     165450-17-9

                     Denumire chimică

                     Ester 1-metilic al N-[N-(3,3-dimetilbutil)-L-α-aspartil]-L-fenilalaninei

                     Formulă chimică

                     C20H30N2O5

                     Masă moleculară

                     378,47

                        Descriere

                     Pulbere albă spre alburie

                     Compoziție

                     Nu mai puțin de 97 % raportat la substanța uscată

                        Identificare

                     Solubilitate

                     4,75 % (g/g) la 60 °C în apă, solubilă în etanol și acetat de etil

                        Puritate

                     Conținut de apă

                     Nu mai mult de 5 % (Karl Fischer, mărimea probei 25 ± 5 mg)

                     pH

                     5,0-7,0 (0,5 % soluție apoasă)

                     Interval de topire

                     81 °C-84 °C

                     N-[(3,3-dimetilbutil)-L-α-aspartil]-L-fenilalanină

                     Nu mai mult de 1,5 %

                     Plumb

                     Nu mai mult de 1 mg/kg”


title: Prima Directivă a Comisiei din 1 martie 1976 de stabilire a modalităților comunitare de prelevare de probe pentru controlul oficial al furajelor

text:
               03/Volumul 02

               RO

               Jurnalul Ofícial al Uniunii Europene

               131

         31976L0371

               L 102/1

               JURNALUL OFÍCIAL AL UNIUNII EUROPENE

      PRIMA DIRECTIVĂ A COMISIEI

   din 1 martie 1976
   de stabilire a modalităților comunitare de prelevare de probe pentru controlul oficial al furajelor
   (76/371/CEE)
   COMISIA COMUNITĂȚILOR EUROPENE,
   având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Economice Europene,
   având în vedere Directiva Consiliului din 20 iulie 1970 privind introducerea modalităților de prelevare de probe și a metodelor comunitare de analiză pentru controlul oficial al furajelor (1), modificată ultima dată de actul de aderare (2), în special articolul 2,
   întrucât directiva menționată prevede controlul oficial al furajelor pentru a se constata respectarea condițiilor fixate în temeiul actelor cu putere de lege și al actelor administrative referitoare la calitatea și compoziția furajelor și efectuarea acestuia în conformitate cu modalitățile comunitare de prelevare a probelor și de analiză;
   întrucât, într-o primă etapă, este necesar să se stabilească metodele de prelevare de probe pentru controlul constituenților furajelor și al aditivilor acestora, precum și pentru controlul substanțelor și al produselor nedorite, cu excepția reziduurilor de pesticide și a microorganismelor pe care aceste furaje le pot conține;
   întrucât măsurile prevăzute în prezenta directivă sunt în conformitate cu avizul Comitetului permanent pentru furaje,
   ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
   Articolul 1
   Statele membre stabilesc ca prelevarea de probe pentru controlul oficial al furajelor, cu privire la determinarea constituenților, aditivilor și substanțelor și produselor nedorite, cu excepția reziduurilor de pesticide și a microorganismelor, să fie efectuată în conformitate cu metodele descrise în anexa la prezenta directivă.
   Articolul 2
   Statele membre pun în aplicare actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive până la 1 ianuarie 1977 cel târziu. Statele membre informează de îndată Comisia cu privire la aceasta.
   Articolul 3
   Prezenta directivă se adresează statelor membre.

      Adoptată la Bruxelles, 1 martie 1976.

            Pentru Comisie

         P. J. LARDINOIS

            Membru al Comisiei

      (1)  JO L 170, 3.8.1970, p. 2.

      (2)  JO L 73, 27.3.1972, p. 14.
   ANEXĂ
   MODALITĂȚI DE PRELEVARE DE PROBE
   1.   OBIECTUL ȘI DOMENIUL DE APLICARE
   Probele destinate controlului oficial al furajelor, în ceea ce privește calitatea și compoziția acestora, se prelevează în conformitate cu modalitățile descrise în continuare. Probele astfel obținute sunt considerate reprezentative pentru loturi.
   2.   AGENȚI DE PRELEVARE DE PROBE
   Probele se prelevează de către agenți mandatați în acest sens de statele membre.
   3.   DEFINIȚII

                  Lot

               :

               Cantitate de produs reprezentând o unitate cu caracteristici considerate a fi uniforme.

                  Prelevare elementară

               :

               Cantitate prelevată dintr-un singur punct al lotului.

                  Probă globală

               :

               Ansamblul prelevărilor elementare efectuate pe același lot.

                  Probă redusă

               :

               O parte reprezentativă din proba globală, obținută din aceasta printr-un proces de reducere.

                  Proba finală

               :

               O parte din proba redusă sau din proba globală omogenizată.

         4.   APARATURA
   4.1.   Aparatura de prelevare de probe trebuie să fie realizată din materiale care nu contaminează produsele care urmează să fie prelevate. Această aparatură poate fi agreată de către statele membre.
   4.2.   Aparatura recomandată pentru prelevarea de probe de alimente solide
   4.2.1.   Prelevarea manuală
   4.2.1.1.   Lopățică cu fundul plat și margini verticale.
   4.2.1.2.   Sondă de prelevare cu o deschizătură lungă sau compartimentată. Dimensiunile sondei de prelevare de probe trebuie să fie adaptate caracteristicilor lotului (adâncimea containerului, dimensiunile sacului etc.) și dimensiunilor particulelor din compoziția furajelor.
   4.2.2.   Prelevarea mecanică
   Aparatura mecanică agreată poate fi folosită pentru prelevarea de probe din furajele animalelor în mișcare.
   4.2.3.   Separatorul
   Aparatura destinată divizării probei în părți aproximativ egale poate fi folosită pentru prelevări elementare, precum și pentru prepararea probelor reduse și finale.
   5.   CERINȚE CANTITATIVE
   5.A.   Se referă la controlul substanțelor sau produselor uniform distribuite în furaje
   5.A.1.   Lotul
   Dimensiunea lotului trebuie să fie aleasă în așa fel încât fiecare din părțile constituente să poată fi considerată drept probă.
   5.A.2.   Probe elementare

               5.A.2.1.

               Alimente în vrac:

               Numărul minim de prelevări elementare:

               5.A.2.1.1.

               loturi care nu depășesc 2,5 tone

               șapte

               5.A.2.1.2.

               loturi care depășesc 2,5 tone

               5.A.2.2.

               Furaje ambalate:

               Numărul minim de pachete pentru prelevare (2):

               5.A.2.2.1.

               Pachete mai mari de 1 kg:

               5.A.2.2.1.1.

               loturi compuse din unul până la patru pachete

               toate pachetele

               5.A.2.2.1.2.

               loturi compuse din cinci până la 16 pachete

               patru

               5.A.2.2.1.3.

               loturi compuse din peste 16 pachete

               5.A.2.2.2.

               Pachete care nu depășesc 1 kg

               patru

               5.A.2.3.

               Furaje lichide sau semilichide:

               Numărul minim de containere pentru prelevare (2):

               5.A.2.3.1.

               Containere mai mari de 1 litru:

               5.A.2.3.1.1.

               loturi compuse din unul până la patru containere

               toate containerele

               5.A.2.3.1.2.

               loturi compuse din cinci până la 16 containere

               patru

               5.A.2.3.1.3.

               loturi compuse din peste 16 containere

               5.A.2.3.2.

               Containere care nu depășesc 1 litru

               patru

               5.A.2.4.

               Calupuri de furaje și blocuri de minerale de uz animal

               Numărul minim de calupuri sau blocuri minerale pentru prelevare (2):
               un calup sau bloc mineral pe lot de 25 de unități, limitat la cel mult patru calupuri sau blocuri

         5.A.3.   Proba globală
   Este necesară o singură probă globală pe lot. Totalitatea masei sau volumului de prelevări elementare destinate să constituie proba globală nu poate să fie mai mică decât cantitățile următoare:

               5.A.3.1.

               Furaje în vrac

               4 kg

               5.A.3.2.

               Furaje ambalate:

               5.A.3.2.1.

               pachete care depășesc 1 kg

               4 kg

               5.A.3.2.2.

               pachete care nu depășesc 1 kg

               greutatea conținutului a patru pachete originale

               5.A.3.3.

               Furaje lichide sau semilichide:

               5.A.3.3.1.

               containere mai mari de 1 litru

               patru litri

               5.A.3.3.2.

               containere care nu depășesc 1 litru

               volumul conținutului a patru containere originale

               5.A.3.4.

               Calupuri de furaje și blocuri de minerale:

               5.A.3.4.1.

               fiecare cântărind peste 1 kg

               4 kg

               5.A.3.4.2.

               fiecare cântărind sub 1 kg

               greutatea a patru calupuri sau blocuri originale

         5.A.4.   Probe finale
   Proba globală permite obținerea probelor finale în urma reducerii, dacă este necesar. Este necesară analiza a cel puțin unei probe finale. Masa sau volumul probei finale destinate analizei nu poate să fie mai mică decât cantitățile următoare:

               Furaje solide

               500 g

               Furaje lichide sau semilichide

               500 ml

         5.B.   Referitor la controlul substanțelor sau al produselor nedorite care pot fi distribuite neuniform în furaje, cum ar fi aflatoxinele, cornul secarei, ricinul și crotalaria din furajele simple (3)

   5.B.1.   Lot: vezi 5.A.1.
   5.B.2.   Prelevări elementare
   5.B.2.1.   Furaje în vrac: vezi 5.A.2.1.

               5.B.2.2

               Furaje ambalate:

               Numărul minim de pachete pentru prelevare:

               5.B.2.2.1.

               loturi compuse din unul până la patru pachete

               toate pachetele

               5.B.2.2.2.

               loturi compuse din cinci până la 16 pachete

               patru

               5.B.2.2.3.

               loturi compuse din peste 16 pachete

         5.B.3.   Probe globale
   Numărul de probe globale variază în funcție de dimensiunea lotului. Numărul minim de probe globale pe lot este prezentat în continuare. Greutatea totală a probelor elementare care alcătuiesc fiecare probă globală nu trebuie să fie mai mică de 4 kg.
   5.B.3.1.   FURAJE ÎN VRAC

               Dimensiunea loturilor în tone:

               Numărul minim de probe globale pe lot

               sub 1

               1

               între 1 și 10

               2

               între 10 și 40

               3

               peste 40

               4

         5.B.3.2.   Furaje ambalate

               Numărul de ambalaje care compun lotul:

               Numărul minim de probe globale pe lot

               de la 1 la 16

               1

               de la 17 la 200

               2

               de la 201 la 800

               3

               peste 800

               4

         5.B.4.   Probe finale
   Fiecare probă globală furnizează probele finale în urma reducerii. Este necesară analiza a cel puțin unei probe finale pe probă globală. Masa probei finale pentru analiză nu trebuie să fie mai mică de 500 g.
   6.   INSTRUCȚIUNI PENTRU PRELEVAREA, PREPARAREA ȘI AMBALAREA PROBELOR
   6.1.   Generalități
   Probele se prelevează și se prepară cât mai rapid posibil, luând în considerare toate precauțiile necesare asigurării ca produsul să nu fie nici modificat, nici contaminat. Instrumentele, precum și suprafețele și containerele destinate păstrării probelor trebuie să fie curate și uscate.
   6.2.   Prelevări elementare
   6.2.A.   Destinate controlului substanțelor sau produselor uniform distribuite în furaje
   Probele se prelevează aleator, din întregul lot și trebuie să fie de dimensiuni aproximativ egale.
   6.2.A.1.   Alimente în vrac
   Se realizează o divizare imaginară a lotului într-un număr de părți aproximativ egale. În mod aleator, se selectează un număr de părți corespunzător numărului de probe elementare necesare, în conformitate cu punctul 5.A.2, și se prelevează cel puțin o probă din fiecare din aceste părți.
   Dacă este cazul, prelevarea poate fi efectuată atunci când lotul este în mișcare (încărcare sau descărcare).
   6.2.A.2.   Furaje ambalate
   După selectarea numărului necesar de pachete pentru prelevare, conform indicațiilor de la punctul 5.A.2, o parte a conținutului fiecărui pachet este scoasă folosind o sondă sau o lopățică. Dacă este necesar, probele se prelevează după golirea separată a pachetelor.
   6.2.A.3.   Furaje lichide sau semilichide, omogene sau omogenizabile
   După selectarea numărului necesar de containere pentru prelevare, în conformitate cu indicațiile de la punctul 5.A.2, conținutul lor se omogenizează, dacă este necesar, și se prelevează o cantitate din fiecare container.
   Probele elementare pot fi prelevate la descărcarea conținutului.
   6.2.A.4.   Furaje lichide sau semilichide, neomogenizabile
   După selectarea numărului necesar de containere pentru prelevare, în conformitate cu indicațiile de la punctul 5.A.2, probele se prelevează de la diferite nivele.
   De asemenea, se prelevează probe în timpul descărcării conținutului containerelor, dar primele fracțiuni se îndepărtează.
   În oricare din cazuri, volumul total prelevat nu trebuie să fie mai mic de 10 litri.
   6.2.A.5.   Calupuri de furaje și blocuri minerale
   După selectarea numărului necesar de calupuri sau blocuri minerale pentru prelevare, conform indicațiilor de la punctul 5.A.2, se prelevează o parte din fiecare calup sau bloc mineral.
   6.2.B.   Destinate controlului produselor sau substanțelor nedorite, care pot fi distribuite neuniform în furaje, cum ar fi aflatoxinele, cornul secarei, ricinul și crotalaria în furaje simple
   Se realizează o divizare imaginară a lotului într-un număr de părți aproximativ egale, corespunzătoare numărului de probe globale prevăzute la punctul 5.B.3. Dacă acest număr este mai mare decât 1, numărul total de probe elementare prevăzute la 5.B.2 se distribuie aproximativ egal între părți. Apoi se prelevează probe de dimensiuni aproximativ egale (5), astfel încât cantitatea totală a probelor provenite din fiecare parte să nu fie mai mică decât cantitatea minimă de 4 kg necesară pentru fiecare probă globală. Probele elementare prelevate din diferite diviziuni nu trebuie să fie globale.

   6.3.   Prepararea probelor globale
   6.3.A.   Destinate controlului substanțelor din produsele distribuite uniform în furaje
   Probele elementare se amestecă pentru a forma o singură probă globală.
   6.3.B.   Destinate controlului produselor sau substanțelor nedorite care pot fi distribuite neuniform în furaje, cum ar fi aflatoxinele, cornul secarei, ricinul și crotalaria în furaje simple
   Prelevările elementare din fiecare diviziune a lotului se amestecă, iar numărul de probe globale, prevăzute la punctul 5.B.3, se realizează având grijă să se noteze originea fiecărei probe globale.

   6.4.   Prepararea probelor globale
   Conținutul fiecărei probe globale trebuie amestecat cu atenție pentru a se obține o probă omogenă (6). Dacă este necesar, proba globală poate fi mai întâi redusă la cel puțin 2 kg sau 2 litri (probă redusă), fie utilizând un separator mecanic, fie prin metoda diviziunii.
   Se prepară cel puțin trei probe finale, având fiecare aproximativ aceeași cantitate și în conformitate cu cerințele cantitative prevăzute la punctul 5.A.4 și 5.B.4. Fiecare probă este pusă într-un container corespunzător. Se iau toate precauțiile necesare pentru evitarea oricărei modificări de compoziție a probei, a contaminării sau falsificării care ar putea avea loc în timpul transportării sau depozitării.
   6.5.   Ambalarea probelor finale
   Containerele cu pachete se sigilează și se etichetează (eticheta întreagă trebuie să fie încorporată în sigiliu), astfel încât să nu poată fi desfăcute fără deteriorarea sigiliului.
   7.   ÎNREGISTRAREA PROBELOR
   Pentru fiecare prelevare de probe, se păstrează o înregistrare care să permită fiecărui lot să poată fi identificat fără echivoc.
   8.   DESTINAȚIA PROBELOR
   Pentru fiecare probă globală, se trimite cât mai repede posibil către laboratorul de analiză specializat cel puțin o probă finală, împreună cu informațiile necesare specialistului care efectuează analiza.

      (1)  Dacă numărul obținut este o fracție, se rotunjește prin adaos până la următorul număr întreg.

      (2)  Pentru pachete sau containere al căror conținut nu depășește 1 kg sau 1 litru și pentru calupuri sau blocuri de minerale care nu depășesc 1 kg fiecare, proba elementară este conținutul unui pachet sau al unui container original, al unui calup sau al unui bloc de minerale.

      (3)  Dacă numărul obținut este o fracție, se rotunjește prin adaos până la următorul număr întreg.

      (4)  Dacă numărul obținut este o fracție, se rotunjește prin adaos până la următorul număr întreg.

      (5)  Pentru furajele ambalate, se înlătură o parte a conținutului pachetelor din care urmează să fie prelevate probe, utilizând o sondă sau o lopățică, după golirea separată a pachetelor, dacă este necesar.

      (6)  Se sparg bulgării din fiecare probă globală separat (dacă este necesar prin separarea și returnarea lor în probă).