title: Directiva 94/19/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 30 mai 1994 privind sistemele de garantare a depozitelor

text:
               06/Volumul 02

               RO

               Jurnalul Ofícial al Uniunii Europene

               163

         31994L0019

               L 135/5

               JURNALUL OFÍCIAL AL UNIUNII EUROPENE

      DIRECTIVA 94/19/CE A PARLAMENTULUI EUROPEAN ȘI A CONSILIULUI

   din 30 mai 1994
   privind sistemele de garantare a depozitelor
   PARLAMENTUL EUROPEAN ȘI CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,
   având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Europene, în special articolul 57 alineatul (2) prima și a treia teză,
   având în vedere propunerea Comisiei (1),
   având în vedere avizul Comitetului Economic și Social (2),
   în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 189b din tratat (3),
   întrucât, în conformitate cu obiectivele tratatului, dezvoltarea armonioasă a activităților instituțiilor de credit din cadrul Comunității ar trebui promovată prin eliminarea tuturor restricțiilor privind dreptul de stabilire și libertatea de a furniza servicii, consolidând în același timp stabilitatea sistemului bancar și protecția depunătorilor;
   întrucât, în condițiile eliminării restricțiilor privind activitățile instituțiilor de credit, ar trebui acordată atenția necesară situației care ar putea apărea în cazul în care depozitele plasate la o instituție de credit care are sucursale în alte state membre ar deveni indisponibile; întrucât este indispensabilă asigurarea unui nivel minim armonizat al protecției depozitelor, indiferent de locul în care acestea sunt plasate în cadrul Comunității; întrucât această protecție a depozitelor este la fel de importantă pentru realizarea pieței bancare unice ca și regulile prudențiale;
   întrucât, în eventualitatea închiderii unei instituții de credit insolvabile, depunătorii la oricare dintre sucursalele situate într-un stat membru, altul decât cel în care instituția de credit își are sediul, trebuie protejați prin același sistem de garantare ca și ceilalți depunători la instituția respectivă;
   întrucât costurile pe care le suportă o instituție de credit pentru a participa la un sistem de garantare a depozitelor nu au legătură cu pierderile care ar putea apărea ca urmare a unei retrageri masive a depozitelor bancare, nu numai de la instituția de credit aflată în dificultate, ci și de la instituții sănătoase, datorită faptului că depunătorii își pierd încrederea în soliditatea sistemului bancar;
   întrucât acțiunea întreprinsă de statele membre ca răspuns la Recomandarea 87/63/CEE a Comisiei din 22 decembrie 1986 privind introducerea sistemelor de garantare a depozitelor în cadrul Comunității (4) nu a atins pe deplin rezultatul dorit; întrucât această situație poate afecta negativ funcționarea corespunzătoare a pieței interne;
   întrucât a Doua Directivă 89/646/CEE a Consiliului din 15 decembrie 1989 privind coordonarea actelor cu putere de lege și actelor administrative referitoare la inițierea și desfășurarea activității instituțiilor de credit și de modificare a Directivei 77/780/CEE (5) prevede crearea unui sistem de autorizare unică a fiecărei instituții de credit și de supraveghere a acesteia de către autoritățile din statul membru de origine, care a intrat în vigoare la 1 ianuarie 1993;
   întrucât înființarea unei sucursale nu mai necesită autorizare în nici unul dintre statele membre gazdă, datorită faptului că autorizarea unică este valabilă în întreaga Comunitate, iar solvabilitatea acesteia este monitorizată de către autoritățile competente din statul membru de origine; întrucât această situație justifică acoperirea printr-un singur sistem de garantare a tuturor sucursalelor aceleiași instituții de credit înființate pe teritoriul Comunității; întrucât sistemul respectiv nu poate fi decât cel care se aplică respectivei categorii de instituții în statul în care instituția în cauză își are sediul, în special, datorită legăturii care există între supravegherea solvabilității unei sucursale și apartenența sa la un sistem de garantare a depozitelor;
   întrucât armonizarea trebuie să se limiteze la elementele principale ale sistemelor de garantare a depozitelor și trebuie să asigure, într-o perioadă de timp foarte scurtă, vărsământul cu titlu de garanție calculată pe baza unui nivel minim armonizat;
   întrucât sistemele de garantare a depozitelor trebuie să intervină de îndată ce depozitele devin indisponibile;
   întrucât este adecvat să se excludă de sub incidența sistemului, în special, depozitele plasate de către instituțiile de credit în nume și cont propriu; întrucât aceasta nu trebuie să afecteze dreptul unui sistem de garantare de a adopta toate măsurile necesare pentru salvarea instituției de credit care se află în dificultate;
   întrucât armonizarea sistemelor de garantare a depozitelor în cadrul Comunității nu readuce în discuție existența sistemelor operaționale destinate să protejeze instituțiile de credit, în special prin asigurarea solvabilității și lichidității acestora, astfel încât depozitele aflate la instituțiile de credit, inclusiv sucursalele lor înființate în alte state membre, să nu devină indisponibile; întrucât astfel de sisteme alternative având un scop de protecție diferit, pot, sub rezerva îndeplinirii unor anumite condiții, să fie considerate de către autoritățile competente ca satisfăcând obiectivele prezentei directive; întrucât este rolul autorităților competente respective să verifice îndeplinirea acelor condiții;
   întrucât mai multe state membre au sisteme de protejare a depozitelor aflate în responsabilitatea unor organizații profesionale, alte state membre au sisteme instituite și reglementate pe o bază legală, iar unele sisteme, deși instituite pe o bază contractuală sunt parțial reglementate prin lege; întrucât această varietate de situații ridică probleme numai în ceea ce privește apartenența obligatorie la sistemul de garantare a depozitelor și excluderea din acest sistem; întrucât este așadar necesar să se adopte măsuri pentru limitarea puterilor sistemelor în acest domeniu;
   întrucât menținerea în cadrul Comunității a sistemelor care asigură depozitelor o acoperire mai largă decât nivelul minim armonizat poate conduce, pe același teritoriu, la neconcordanțe în ceea ce privește compensarea și condițiile de concurență inegale între instituțiile naționale și sucursalele instituțiilor din alte state membre; întrucât, pentru a contracara aceste dezavantaje, sucursalele ar trebui să fie autorizate să devină membre ale sistemelor din țările gazdă, astfel încât ele să poată oferi depunătorilor aceleași garanții ca acelea oferite de sistemele țărilor în care sunt situate; întrucât este indicat ca, după un număr de ani, Comisia să raporteze asupra măsurii în care sucursalele au făcut uz de această opțiune și asupra dificultăților pe care acestea sau sistemele de garantare le-au întâmpinat în aplicarea acestor prevederi; întrucât nu este exclus ca sistemele din statele membre de origine să ofere ele însele o astfel de acoperire complementară, sub rezerva îndeplinirii condițiilor pe care aceste sisteme le pot stabili;
   întrucât pot fi provocate perturbări ale pieței de către sucursale ale instituțiilor de credit care oferă niveluri de acoperire mai mari decât cele oferite de instituțiile de credit autorizate din statele membre care le găzduiesc; întrucât nu este indicat ca nivelul și aria de acoperire oferite de sistemele de garantare să devină un instrument al concurenței; întrucât este așadar necesar, cel puțin în cursul unei perioade inițiale, să se prevadă că nivelul și aria de acoperire oferite de sistemele din statele membre de origine depunătorilor la sucursala situată într-un alt stat membru nu trebuie să depășească nivelul și aria de acoperire maxime oferite de sistemul corespondent din statul membru gazdă; întrucât posibilele perturbări ale pieței ar trebui analizate după un număr de ani, pe baza experienței acumulate și în temeiul evoluțiilor din sectorul bancar;
   întrucât prezenta directivă impune, în principiu, fiecărei instituții de credit să se alăture unui sistem de garantare a depozitelor; întrucât directivele care reglementează acceptarea oricărei instituții de credit care își are sediul într-o țară terță și, în special, prima Directivă (77/780/CEE) a Consiliului din 12 decembrie 1977 privind coordonarea actelor cu putere de lege și actelor administrative privind inițierea activității instituțiilor de credit și exercitarea acesteia (6) permit statelor membre să decidă dacă și în ce condiții să permită sucursalelor acestor instituții de credit să funcționeze pe teritoriile lor; întrucât aceste sucursale nu se vor bucura de libertatea de a furniza servicii în temeiul articolului 59 alineatul (2) din tratat și nici de dreptul de stabilire într-un stat membru, altul decât cel în care au fost înființate; întrucât, prin urmare, un stat membru care acceptă aceste sucursale trebuie să decidă cum să aplice principiile cuprinse în prezenta directivă acestor sucursale în conformitate cu articolul 9 alineatul (1) din Directiva 77/780/CEE și cu nevoia de protejare a depunătorilor și de păstrare a integrității sistemului financiar; întrucât este esențial ca depunătorii la aceste sucursale să fie pe deplin conștienți de mecanismele de garantare care le sunt aplicabile;
   întrucât, pe de o parte, nivelul minim de garantare prevăzut de prezenta directivă nu trebuie să lase o prea mare parte a depozitelor fără protecție atât în interesul protecției consumatorilor cât și în cel al stabilității sistemului financiar; întrucât, pe de altă parte, nu ar fi potrivit să se impună pe tot cuprinsul Comunității un nivel de protecție care, în anumite cazuri, ar putea avea drept efect încurajarea administrării defectuoase a instituțiilor de credit; întrucât costul finanțării sistemelor trebuie luat în considerare; întrucât este indicat să se stabilească nivelul minim de garantare armonizat la 20 000 ECU; întrucât ar putea fi necesare dispoziții tranzitorii limitate pentru a permite sistemelor de garantare să respecte acest plafon;
   întrucât anumite state membre oferă depunătorilor pentru depozitele lor o acoperire mai mare decât nivelul minim de garantare armonizat prevăzut de prezenta directivă; întrucât nu pare oportun să se impună ca aceste sisteme, dintre care unele au fost introduse recent ca urmare a Recomandării 87/63/CEE, să fie modificate în această privință;
   întrucât în cazul în care un stat membru consideră că anumite categorii de depozite sau depunători limitativ enumerate nu necesită o protecție specială, acesta trebuie să le poată exclude de la garantarea oferită de sistemele de garantare a depozitelor;
   întrucât în anumite state membre, pentru a-i încuraja pe depunători să analizeze cu grijă calitatea instituțiilor de credit, depozitele indisponibile nu sunt rambursate în totalitate; întrucât ar fi indicat ca astfel de practici să fie limitate la depozitele inferioare nivelului minim armonizat;
   întrucât a fost reținut principiul unei limite minime armonizate pentru fiecare depunător și nu pentru fiecare depozit; întrucât este așadar indicat să se ia în considerare depozitele plasate de depunători care fie că nu sunt menționați ca titulari ai unui cont, fie că nu sunt titulari unici; întrucât limita trebuie, prin urmare, aplicată fiecărui depunător care poate fi identificat; întrucât acest principiu nu ar trebui aplicat organismelor de plasament colectiv supuse unor norme speciale de protecție care nu există pentru depozitele menționate anterior;
   întrucât informația este un element esențial pentru protejarea depunătorului și, în consecință, trebuie să facă în egală măsură obiectul unui număr minim de dispoziții obligatorii; întrucât, cu toate acestea, utilizarea nereglementată, în scopuri publicitare, a datelor privind nivelul și aria de acoperire a sistemului de garantare a depozitelor poate afecta stabilitatea sistemului bancar sau încrederea depunătorului; întrucât statele membre ar trebui, prin urmare, să adopte norme pentru limitarea unor astfel de date;
   întrucât, în cazuri speciale, în anumite state membre în care nu există sisteme de garantare a depozitelor pentru anumite tipuri de instituții de credit, care primesc numai o parte extrem de mică a depozitelor, introducerea unui asemenea sistem poate dura, în unele cazuri, mai mult timp decât este stabilit pentru transpunerea prezentei directive; întrucât, în astfel de cazuri, poate fi justificată acordarea unei derogări temporare de la obligația de a participa la un sistem de garantare a depozitelor; întrucât, cu toate acestea, în cazul în care astfel de instituții de credit ar funcționa în străinătate, statele membre ar fi îndreptățite să solicite participarea lor la un sistem de garantare a depozitelor, instituite de acestea;
   întrucât, în cadrul prezentei directive, nu este indispensabil să se armonizeze metodele de finanțare a sistemelor ce garantează depozitele sau a instituțiilor de credit în sine, dat fiind că, pe de o parte, costul finanțării acestor sisteme trebuie suportat, în principiu, de instituțiile de credit însele și, pe de altă parte, capacitatea de finanțare a acestor sisteme trebuie să fie proporțională cu obligațiile acestora; întrucât acest lucru nu trebuie, cu toate acestea, să pună în pericol stabilitatea sistemului bancar a statului membru în cauză;
   întrucât prezenta directivă nu poate avea drept rezultat faptul că statele membre sau autoritățile lor competente sunt răspunzătoare față de depunători, în măsura în care au asigurat introducerea și recunoașterea oficială a unuia sau a mai multor sisteme de garantare a depozitelor sau a uneia sau a mai multor instituții de credit care să asigure compensarea sau protejarea depunătorilor, potrivit condițiilor prevăzute în prezenta directivă;
   întrucât garantarea depozitelor este un element esențial pentru realizarea pieței interne și un element suplimentar indispensabil pentru sistemul de supraveghere a instituțiilor de credit, datorită solidarității pe care o creează între toate instituțiile aceleiași piețe financiare în cazul în care una dintre acestea se află în dificultate,
   ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
   Articolul 1
   În sensul prezentei directive:

               1.

               „depozit” înseamnă orice sold creditor rezultat din fondurile rămase într-un cont sau din situații temporare care derivă din operațiuni bancare normale și pe care o instituție de credit trebuie să îl plătească în conformitate cu condițiile legale și contractuale aplicabile, precum și orice creanță evidențiată printr-un titlu de creanță emis de o instituție de credit;
               Acțiunile la instituțiile de tip „building society” din Regatul Unit și Irlanda, cu excepția celor care reprezintă un element de capital și care sunt reglementate de articolul 2, sunt considerate depozite.
               Obligațiunile care îndeplinesc condițiile enunțate la articolul 22 alineatul (4) din Directiva 85/611/CEE a Consiliului din 20 decembrie 1985 privind coordonarea actelor cu putere de lege și actelor administrative privind organismele de plasament colectiv în valori mobiliare (OPCVM) (7) nu sunt considerate depozite.
               În sensul calculării soldului creditor, statele membre aplică reglementările privind compensarea și creanțele care trebuie compensate în conformitate cu condițiilor legale și contractuale aplicabile unui depozit;

               2.

                  „cont comun” înseamnă un cont deschis în numele a două sau mai multe persoane sau asupra căruia au drepturi două sau mai multe persoane, care poate funcționa pe baza semnăturii uneia sau mai multora dintre aceste persoane;

               3.

               „depozit indisponibil” înseamnă un depozit datorat și exigibil care nu a fost plătit de către o instituție de credit în condițiile legale și contractuale care îi sunt aplicabile, dacă:

                           (i)

                           autoritățile competente au constatat că, din punctul lor de vedere, instituția de credit în cauză pare să nu fie capabilă, pentru moment și din motive legate direct de situația sa financiară, să plătească depozitul și să nu aibă, pe termen scurt, nici o perspectivă de a putea să o facă.
                           Autoritățile competente fac această constatare cât mai curând posibil și în cel mult 21 de zile de când au stabilit pentru prima oară că acea instituție de credit nu a plătit depozitele datorate și exigibile; sau

                           (ii)

                           o autoritate judiciară a dat o hotărâre, din motive direct legate de situația financiară a instituției de credit, care are efectul de a suspenda exercitarea dreptului depunătorilor de a-și recupera creanțele, în cazul în care această hotărâre intervine înainte de constatarea menționată la punctul (i);

               4.

                  „instituție de credit” înseamnă o întreprindere a cărei activitate constă în acceptarea de depozite sau alte fonduri rambursabile de la populație și acordarea de credite în nume propriu;

               5.

                  „sucursală” înseamnă un sediu de activitate care formează o parte lipsită de personalitate juridică a unei instituții de credit și care desfășoară, în mod direct, toate sau numai unele dintre operațiunile inerente activității instituției de credit; orice număr de sucursale înființate în același stat membru de către o instituție de credit, care își are sediul în alt stat membru, este considerat drept o singură sucursală.

         Articolul 2
   Sunt excluse de la rambursare de către sistemele de garantare:

               —

               sub rezerva articolului 8 alineatul (3), depozitele plasate de alte instituții de credit în nume și cont propriu;

               —

               toate instrumentele care se încadrează în definiția „fonduri proprii”, astfel cum figurează la articolul 2 din Directiva 89/299/CEE a Consiliului din 17 aprilie 1989 privind fondurile proprii ale instituțiilor de credit (8),

               —

               depozitele rezultate din operațiuni în legătură cu care a existat o condamnare penală pentru spălare de bani, în înțelesul articolului 1 din Directiva 91/308/CEE a Consiliului din 10 iunie 1991 privind prevenirea folosirii sistemului financiar în scopul spălării banilor (9).

         Articolul 3
   (1)   Fiecare stat membru asigură că pe teritoriul său sunt introduse și recunoscute oficial unul sau mai multe sisteme de garantare a depozitelor. Cu excepția situațiilor menționate la al doilea paragraf și la alineatul (4), nici o instituție de credit autorizată în acel stat membru în conformitate cu articolul 3 din Directiva 77/780/CEE nu poate accepta depozite dacă nu este membră a unui astfel de sistem.
   Cu toate acestea, un stat membru poate exonera o instituție de credit de obligația de a adera la un sistem de garantare a depozitelor în cazul în care acea instituție de credit aparține unui sistem care protejează instituția de credit respectivă și, în special, îi asigură lichiditatea și solvabilitatea, asigurând astfel depunătorilor o protecție cel puțin echivalentă cu cea oferită de un sistem de garantare a depozitelor și care, în opinia autorităț ilor competente, îndeplinește următoarele condiții:

               —

               sistemul există și este recunoscut oficial în momentul adoptării prezentei directive;

               —

               sistemul are ca obiect evitarea situațiilor în care depozitele plasate la instituția de credit care aparține acestui sistem ar putea deveni indisponibile și dispune de mijloacele necesare pentru aceasta;

               —

               sistemul nu constă dintr-o garanție acordată instituției de credit de către însuși statul membru sau de către autoritățile locale sau regionale ale acestuia;

               —

               sistemul trebuie să asigure faptul că depunătorii sunt informați conform clauzelor și condițiilor prevăzute la articolul 9.

         Statele membre care fac uz de această opțiune trebuie să informeze Comisia, în mod corespunzător; acestea trebuie, în special, să notifice Comisia în legătură cu caracteristicile acestor sisteme de protecție și cu instituțiile de credit pe care acestea le acoperă, precum și cu orice modificare ulterioară a informațiilor furnizate. Comisia informează comitetul consultativ bancar în acest sens.
   (2)   În cazul în care o instituție de credit nu se conformează obligațiilor care îi revin în calitate de membră a unui sistem de garantare a depozitelor, sunt notificate autoritățile competente care au emis autorizația și care, în colaborare cu sistemul de garantare, adoptă toate măsurile necesare, inclusiv impunerea de sancțiuni, pentru a se asigura că instituția de credit își respectă obligațiile.
   (3)   În cazul în care măsurile respective nu reușesc să asigure respectarea obligațiilor din partea instituției de credit, dacă legea internă permite excluderea unui membru și cu acordul expres al autorităților competente, sistemul poate notifica, cu un preaviz de cel puțin 12 luni, intenția sa de a exclude instituția de credit din sistem. Depozitele plasate înainte de expirarea preavizului continuă să fie acoperite în întregime de către sistem. În cazul în care, la data expirării preavizului, instituția de credit nu s-a conformat obligațiilor sale, sistemul de garantare poate proceda la excludere, după ce a obținut acordul expres al autorităților competente.
   (4)   În cazul în care dreptul intern permite și cu acordul expres al autorităților competente care au emis autorizația, o instituție de credit exclusă dintr-un sistem de garantare a depozitelor poate continua să accepte depozite în cazul în care, înainte de excludere, a prevăzut mecanisme de garantare care asigură depunătorilor o protecție al cărei nivel și arie de aplicabilitate sunt cel puțin echivalente celor oferite de către sistemul recunoscut oficial.
   (5)   În cazul în care o instituție de credit a cărei excludere este propusă în conformitate cu alineatul (3) nu poate prevedea alte mecanisme care să respecte condițiile menționate la alineatul (4), autoritățile competente care au emis autorizația trebuie să o revoce de îndată.
   Articolul 4
   (1)   Sistemele de garantare a depozitelor introduse și recunoscute oficial într-un stat membru, în conformitate cu articolul 3 alineatul (1), acoperă depunătorii de la sucursalele înființate de instituția de credit în alte state membre.
   Până la 31 decembrie 1999, nici nivelul și nici aria de aplicabilitate, inclusiv procentul de acoperire, prevăzute nu pot depăși nivelul sau aria de acoperire maxime oferite de sistemul de garantare corespunzător de pe teritoriul statului membru gazdă.
   Înainte de această dată, Comisia întocmește un raport pe baza experienței acumulate în aplicarea celui de-al doilea paragraf și analizează necesitatea menținerii acestor dispoziții. După caz, Comisia prezintă Parlamentului European și Consiliului o propunere de directivă, în vederea prelungirii valabilității acestora.
   (2)   În cazul în care nivelul sau aria, inclusiv procentul, de acoperire oferite de către sistemul de garantare al statului membru gazdă depășesc nivelul sau aria de acoperire stabilită de statul membru în care este autorizată o instituție de credit, statul membru gazdă se asigură că există un sistem de garantare a depozitelor recunoscut oficial pe teritoriul său, la care o sucursală se poate alătura din proprie inițiativă, pentru a suplimenta garanția de care se bucură deja depunătorii săi în temeiul calității sale de membru al unui sistem din statul membru de origine.
   Sistemul la care urmează să adere o sucursală acoperă categoria de instituții căreia îi aparține acesta sau o categorie cât mai apropiată din statul membru gazdă.
   (3)   Statele membre se asigură că sunt stabilite condiții obiective și de aplicare generală pentru aderarea sucursalelor la sistemul statului membru gazdă, în conformitate cu alineatul (2). Accesul este condiționat de îndeplinirea obligațiilor necesare aderării la sistem, în special la plata tuturor contribuțiilor și altor taxe. La aplicarea dispozițiilor prezentului alineat, statele membre respectă principiile directoare stabilite în anexa II.
   (4)   În cazul în care o sucursală căreia i s-a acordat, la cerere, calitatea de membru în conformitate cu alineatul (2) nu își îndeplinește obligațiile care îi revin ca membru al unui sistem de garantare a depozitelor, autoritățile competente care au emis autorizația sunt notificate și, în colaborare cu sistemul de garantare, adoptă măsurile necesare pentru a se asigura că obligațiile menționate anterior sunt respectate.
   În cazul în care aceste măsuri nu reușesc să asigure respectarea obligațiilor menționate de către sucursala respectivă, sistemul poate, cu acordul expres al autorităților competente care au emis autorizația, după o perioadă de preaviz de cel puțin 12 luni, să excludă sucursala. Depozitele plasate înainte de data excluderii continuă să fie acoperite de sistem până la data scadenței lor. Depunătorii sunt informați în legătură cu retragerea acoperirii suplimentare.
   (5)   Comisia raportează cu privire la aplicarea alineatelor (2), (3) și (4) până la 31 decembrie 1999 și, după caz, propune modificarea acestora.
   Articolul 5
   Depozitele deținute la momentul la care autorizația unei instituții de credit, acordată în temeiul articolului 3 din Directiva 77/780/CEE, este retrasă continuă să fie acoperite de sistemul de garantare.
   Articolul 6
   (1)   Statele membre verifică dacă sucursalele înființate de instituțiile de credit, care au sediul în afara Comunității, beneficiază de acoperire echivalentă celei menționate de prezenta directivă.
   În caz contrar, statele membre pot prevedea, sub rezerva articolului 9 alineatul (1) din Directiva 77/780/CEE, ca sucursalele înființate de instituțiile de credit, care au sediul în afara Comunității, să adere la un sistem de garantare a depozitelor care funcționează pe teritoriul lor.
   (2)   Instituțiile de credit furnizează depunătorilor efectivi și celor potențiali la sucursalele înființate de instituțiile de credit care au sediul în afara Comunității toate informațiile relevante privind dispozițiile în materie de garantare care se aplică depozitelor acestora.
   (3)   Informațiile menționate la alineatul (2) sunt puse la dispoziție în limba sau limbile oficiale ale statelor membre în care este înființată o sucursală, în modul indicat în legislația internă și sunt elaborate într-o formă clară și ușor de înțeles.
   Articolul 7
   (1)   Sistemele de garantare a depozitelor prevăd că depozitele agregate ale fiecărui depunător sunt acoperite până la concurența sumei de 20 000 ECU în caz de indisponibilitate a depozitelor.
   Până la 31 decembrie 1999, statele membre în care, în momentul adoptării directivei, depozitele nu sunt acoperite până la concurența de 20 000 ECU pot menține suma maximă stabilită de sistemele lor de garantare, cu condiția ca această sumă să nu fie mai mică de 15 000 ECU.
   (2)   Statele membre pot prevedea ca anumiți depunători sau anumite depozite să fie excluse de la aplicarea garanției sau să le fie acordat un nivel mai redus al garanției. Aceste excluderi sunt enumerate la anexa I.
   (3)   Prezentul articol nu aduce atingere menținerii sau adoptării unor dispoziții care oferă o acoperire mai mare sau mai cuprinzătoare a depozitelor. Sistemele de garantare a depozitelor pot, în special, să acopere complet anumite tipuri de depozite din motive de natură socială.
   (4)   Statele membre pot limita garanția prevăzută la alineatele (1) sau (3) la un procent specificat din suma depusă. Procentul garantat trebuie, cu toate acestea, să fie cel puțin egal cu 90 % din depozitele agregate, până când suma care urmează a fi vărsată potrivit garanției atinge suma menționată la alineatul (1).
   (5)   Suma menționată la alineatul (1) face obiectul unei reexaminări periodice, cel puțin o dată la cinci ani, de către Comisie. După caz, Comisia prezintă Parlamentului European și Consiliului o propunere de directivă pentru modificarea sumei menționate la alineatul (1), luând în considerare, în special, evoluțiile din sectorul bancar și cele ale situației economice și monetare din Comunitate. Prima analiză are loc după cinci ani de la încheierea perioadei menționate la articolul 7 alineatul (1) al doilea paragraf.
   (6)   Statele membre asigură că drepturile depunătorilor la compensație pot face obiectul unei acțiuni a depunătorului împotriva sistemului de garantare a depozitelor.
   Articolul 8
   (1)   Limitele menționate la articolul 7 alineatele (1), (3) și (4) se aplică depozitelor agregate plasate la aceeași instituție de credit, indiferent de numărul depozitelor, moneda și situarea în interiorul Comunității.
   (2)   Cota-parte a fiecărui depunător într-un cont comun este luată în considerare la calculul limitelor prevăzute la articolul 7 alineatele (1), (3) și (4).
   În absența unor prevederi speciale, un astfel de cont este împărțit în mod egal între depunători.
   Statele membre pot prevedea ca depozitele într-un cont la care au dreptul două sau mai multe persoane în calitatea lor de membri ai unei asociații lucrative, asocieri sau grupări de natură asemănătoare, să poată fi agregate și tratate ca și când ar fi fost plasate de un singur depunător, pentru calculul limitelor prevăzute la articolul 7 alineatele (1), (3) și (4).
   (3)   În cazul în care depunătorul nu este beneficiarul legal al sumelor aflate într-un cont, persoana care este beneficiarul legal este acoperită de garanție, cu condiția ca acea persoană să fie identificată sau identificabilă înainte de data la care autoritățile competente efectuează constatarea menționată la articolul 1 alineatul (3) litera (i) sau data la care autoritatea judecătorească dă hotărârea menționată la articolul 1 alineatul (3) litera (ii). În cazul în care există mai multe persoane care sunt beneficiari legali, la calcularea limitelor prevăzute la articolul 7 alineatele (1), (3) și (4), se ia în considerare cota-parte a fiecăreia, în conformitate cu dispozițiile care reglementează administrarea sumelor.
   Această prevedere nu se aplică organismelor de plasament colectiv.
   Articolul 9
   (1)   Statele membre asigură că instituțiile de credit pun la dispoziția depunătorilor efectivi și potențiali informațiile necesare acestora pentru identificarea sistemului de garantare a depozitelor la care aderă instituția sau sucursalele sale în cadrul Comunității sau orice alt mecanism prevăzut în temeiul articolului 3 alineatul (1) al doilea paragraf sau la articolul 3 alineatul (4). Depunătorii sunt informați despre prevederile sistemului de garantare a depozitelor sau ale oricărui alt mecanism aplicabile, inclusiv despre suma și aria de acoperire oferite de sistemul de garantare. Aceste informații sunt prezentate într-o formă ușor de înțeles.
   De asemenea, informațiile privind condițiile de compensare și formalitățile care trebuie îndeplinite pentru obținerea compensării sunt oferite la cerere.
   (2)   Informațiile prevăzute la alineatul (1) sunt prezentate în forma indicată de legea internă, în limba sau limbile statului membru în care este stabilită sucursala.
   (3)   Statele membre stabilesc norme de limitare a utilizării în scopuri publicitare a informațiilor menționate la alineatul (1), pentru a evita ca această utilizare să afecteze stabilitatea sistemului bancar sau încrederea depunătorilor. Statele membre pot, în special, să limiteze această publicitate la o simplă mențiune a sistemului la care instituția de credit a aderat.
   Articolul 10
   (1)   Sistemele de garantare a depozitelor trebuie să poată plăti creanțele verificate, în mod corespunzător, ale depunătorilor, raportate la depozitele indisponibile, în termen de trei luni de la data la care autoritățile competente efectuează constatarea menționată la articolul 1 alineatul (3) punctul (i) sau de la data la care autoritatea judecătorească a dat hotărârea menționată la articolul 1 alineatul (3) punctul (ii).
   (2)   În circumstanțe cu totul excepționale și în cazuri speciale, sistemul de garantare poate solicita autorităților competente o prelungire a termenului. Această prelungire nu poate depăși trei luni. Autoritățile competente pot acorda, la cererea sistemului de garantare, cel mult două noi prelungiri, nici una dintre acestea neputând depăși trei luni.
   (3)   Termenul prevăzut la alineatele (1) și (2) nu poate fi invocat de un sistem de garantare pentru a nega beneficiul garanției vreunui depunător care nu a putut să își evalueze pretențiile de plată în conformitate cu garanția care se înscrie în acest termen.
   (4)   Documentele privind condițiile și formalitățile care trebuie îndeplinite pentru a fi eligibil la plata în conformitate cu garanția menționată la alineatul (1) sunt elaborate în detaliu, în limba sau limbile statului membru în care este plasat depozitul garantat, potrivit legii interne.
   (5)   Fără a ține seama de termenul prevăzut la alineatele (1) și (2), în cazul în care un depunător sau orice persoană care are drepturi sau un interes asupra sumelor aflate într-un cont a fost acuzată de o infracțiune decurgând din sau având legătură cu spălarea banilor, astfel cum a fost definită la articolul 1 din Directiva 91/308/CEE, sistemul de garantare poate suspenda orice plată până la pronunțarea hotărârii judecătorești.
   Articolul 11
   Fără a aduce atingere altor drepturi pe care depunătorii le pot avea în conformitate cu legislația internă, sistemele care efectuează plăți garantate au dreptul de subrogare în drepturile depunătorilor aflați în procedura de lichidare, până la concurența unei sume egale cu vărsământul lor.
   Articolul 12
   Prin derogare de la articolul 3, instituțiile autorizate în Spania sau în Grecia, enumerate în anexa III, sunt exonerate de obligația de a aparține unui sistem de garantare a depozitelor, până la 31 decembrie 1999.
   Aceste instituții de credit îi atenționează, în mod expres, pe depunătorii efectivi și potențiali în legătură cu faptul că ele nu sunt membre ale unui sistem de garantare a depozitelor.
   În această perioadă, în cazul în care vreo astfel de instituție de credit înființează sau a înființat o sucursală în alt stat membru, acel stat membru poate solicita ca sucursala respectivă să aparțină unui sistem de garantare a depozitelor înființat pe teritoriul său, în condițiile stabilite la articolul 4 alineatele (2), (3) și (4).
   Articolul 13
   Pe lista instituțiilor de credit autorizate pe care trebuie să o elaboreze în conformitate cu articolul 3 alineatul (7) din Directiva 77/780/CEE, Comisia indică statutul fiecărei instituții de credit în raport cu prezenta directivă.
   Articolul 14
   (1)   Statele membre pun în aplicare actele cu putere de lege și actele administrative necesare aducerii la îndeplinire a prezentei directive până la 1 iulie 1995. Statele membre informează de îndată Comisia cu privire la aceasta.
   Atunci când statele membre adoptă aceste dispoziții, acestea cuprind o trimitere la prezenta directivă sau sunt însoțite de o asemenea trimitere la data publicării lor oficiale. Statele membre stabilesc modalitatea de efectuare a acestei trimiteri.
   (2)   Comisiei îi sunt comunicate de către statele membre textele principalelor dispoziții de drept intern, pe care le adoptă în domeniul reglementat de prezenta directivă.
   Articolul 15
   Prezenta directivă intră în vigoare la data publicării în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene.
   Articolul 16
   Prezenta directivă se adresează statelor membre.

      Adoptată la Bruxelles, 30 mai 1994.

            Pentru Parlamentul European

            Președintele

         E. KLEPSCH

            Pentru Consiliu

            Președintele

         G. ROMEOS

      (1)  JO C 163, 30.6.1992, p. 6 și

      JO C 178, 30.6.1993, p. 14.

      (2)  JO C 332, 16.12.1992, p. 13.

      (3)  JO C 115, 26.4.1993, p. 96 și Decizia Parlamentului European din 9 martie 1994 (JO C 91, 28.03.1994).

      (4)  JO L 33, 4.2.1987, p. 16.

      (5)  JO L 386, 30.12.1989, p. 1, directivă astfel cum a fost modificată de Directiva 92/30/CEE (JO L 110, 28.4.1992, p. 52).

      (6)  JO L 322, 17.12.1977, p. 30, directivă astfel cum a fost modificată ultima dată de Directiva 89/646/CEE (JO L 386, 30.12.1989, p. 1).

      (7)  JO L 375, 31.12.1985, p. 3, directivă astfel cum a fost modificată ultima dată de Directiva 88/220/CEE (JO L 100, 19.4.1988, p. 31).

      (8)  JO L 124, 5.5.1989, p. 16, directivă astfel cum a fost modificată ultima dată de Directiva 92/16/CEE (JO L 75, 21.3.1992, p. 48).

      (9)  JO L 166, 28.6.1991, p. 77.
   ANEXA I
   Lista excluderilor menționate la articolul 7 alineatul (2)

               1.

               Depozite plasate de către instituții financiare, definite la articolul 1 alineatul (6) din Directiva 89/646/CEE.

               2.

               Depozite plasate de către întreprinderi de asigurare.

               3.

               Depozite plasate de către guvern și autoritățile administrative centrale.

               4.

               Depozite plasate de către autoritățile provinciale, regionale, locale și municipale.

               5.

               Depozite plasate de către organismele de plasament colectiv.

               6.

               Depozite plasate de către fondurile de pensii.

               7.

               Depozite plasate de către personalul unei instituții de credit: directori, manageri, membri cu răspundere personală, deținătorii a cel puțin 5 % din capitalul instituției de credit, persoanele răspunzătoare pentru efectuarea auditărilor statutare ale documentelor contabile ale instituției de credit și depunătorii cu statut similar în cadrul altor societăți din același grup.

               8.

               Depozite plasate de către rude apropiate și părți terțe acționând în numele depunătorilor menționați la punctul 7.

               9.

               Depozite plasate de către alte societăți din același grup.

               10.

               Depozite nenominative.

               11.

               Depozite pentru care depunătorul a obținut, pe bază individuală, de la aceeași instituție de credit, rate și concesii financiare, care au contribuit la agravarea situației financiare a instituției.

               12.

               Obligațiuni emise de către aceeași instituție și pasive decurgând din accepturi proprii și bilete la ordin.

               13.

               Depozite în alte monede decât:

                           —

                           cele ale statelor membre;

                           —

                           ECU.

               14.

               Depozite plasate de către societăți a căror mărime nu le permite să elaboreze bilanțuri prescurtate în conformitate cu articolul 11 din cea de-a patra Directivă (78/660/CEE) a Consiliului din 25 iulie 1978, bazată pe articolul 54 alineatul (3) litera (g) din tratat, privind conturile anuale ale anumitor tipuri de societăți (1).

      (1)  JO L 222, 14.8.1978, p. 11, directivă astfel cum a fost modificată ultima dată de Directiva 90/605/CEE (JO L 317, 16.11.1990, p. 60).
   ANEXA II
   Principii directoare
   În cazul în care o sucursală solicită aderarea la un sistem din statul membru gazdă, pentru a oferi o acoperire suplimentară, sistemul din statul membru gazdă va stabili, pe bază bilaterală, cu sistemul din statul membru de origine, norme potrivite și proceduri pentru plata compensației către depunătorii la acea sucursală. Următoarele principii se aplică pentru definirea acestor proceduri și stabilirea condițiilor de aderare la această sucursală [menționate la articolul 4 alineatul (2)]:

               (a)

               sistemul statului membru gazdă își păstrează pe deplin dreptul de a impune normele obiective și de aplicare generală instituțiilor de credit participante; acesta poate solicita furnizarea informațiilor relevante și are dreptul să verifice aceste informații la autoritățile competente ale statului membru de origine;

               (b)

               sistemul statului membru gazdă satisface solicitările privind o compensare suplimentară în temeiul unei declarații din partea autoritățile competente din statul membru de origine, care arată că depozitele nu sunt disponibile. Sistemul statului membru gazdă își va păstra dreptul deplin de a verifica drepturile depunătorului, în conformitate cu propriile sale norme și proceduri, înainte de a plăti compensația suplimentară;

               (c)

               sistemele din statul membru de origine și din statul membru gazdă vor coopera deplin unele cu celelalte pentru a se asigura că depunătorii primesc compensațiile prompt și în cuantumul cuvenit. În special, acestea vor conveni asupra modului în care existența unei creanțe care poate da naștere unei compensări, conform prevederilor fiecăruia dintre sisteme, va afecta compensația plătită depunătorului de către fiecare sistem;

               (d)

               sistemele din statul membru gazdă au dreptul să impună sucursalelor o taxă pentru acoperirea suplimentară calculată corespunzător, ținând seama de acoperirea finanțată de sistemul statului membru de origine. Pentru a facilita perceperea taxei, sistemul statului membru gazdă are dreptul să presupună că obligațiile sale sunt limitate, în orice situație, la diferența dintre garanția pe care o oferă și cea oferită de statul membru de origine, indiferent dacă statul membru de origine plătește efectiv vreo compensație legată de depozitele aflate pe teritoriul statului membru gazdă.

         ANEXA III
   Lista instituțiilor de credit menționate la articolul 12

               (a)

               Categorii specializate de instituții din Spania, al căror statut juridic face în prezent obiectul unei reforme, autorizate ca:

                           —

                              Entidades de Financiación o Factoring;

                           —

                              Sociedades de Arrendamiento Financiero;

                           —

                              Sociedades de Crédito Hipotecario.

               (b)

               Următoarele instituții de stat din Spania:

                           —

                              Banco de Crédito Agrícola, SA;

                           —

                              Banco Hipotecario de España, SA;

                           —

                              Banco de Crédito Local, SA.

               (c)

               Următoarele cooperative de credit din Grecia:

                           —

                           Cooperativa de credit din Lamia;

                           —

                           Cooperativa de credit din Ioannina;

                           —

                           Cooperativa de credit din Xylocastron,

                     (d) precum și acele cooperative de credit cu caracter similar, enumerate mai jos, care sunt autorizate sau în curs de autorizare la data adoptării prezentei directive:

                           —

                           Cooperativa de credit din Chania;

                           —

                           Cooperativa de credit din Iráklion;

                           —

                           Cooperativa de credit din Magnissia;

                           —

                           Cooperativa de credit din Larissa;

                           —

                           Cooperativa de credit din Patras;

                           —

                           Cooperativa de credit din Tesalonic.


title: Directiva 1999/95/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 decembrie 1999 privind aplicarea dispozițiilor referitoare la timpul de lucru al navigatorilor la bordul navelor care fac escală în porturile Comunității

text:
               05/Volumul 05

               RO

               Jurnalul Ofícial al Uniunii Europene

               166

         31999L0095

               L 014/29

               JURNALUL OFÍCIAL AL UNIUNII EUROPENE

      DIRECTIVA 1999/95/CE A PARLAMENTULUI EUROPEAN ȘI A CONSILIULUI

   din 13 decembrie 1999
   privind aplicarea dispozițiilor referitoare la timpul de lucru al navigatorilor la bordul navelor care fac escală în porturile Comunității
   PARLAMENTUL EUROPEAN ȘI CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,
   având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Europene și, în special, articolul 80 alineatul (2) al acestuia,
   având în vedere propunerea Comisiei (1),
   având în vedere avizul Comitetului Economic și Social (2),
   hotărând în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 251 din tratat (3),
   întrucât:

               (1)

               Acțiunea Comunității în domeniul politicii sociale urmărește, între altele, îmbunătățirea sănătății și securității lucrătorilor în mediul lor de muncă.

               (2)

               Acțiunea Comunității în domeniul transportului maritim urmărește, între altele, îmbunătățirea condițiilor de viață și de muncă ale navigatorilor la bordul navelor, securitatea pe mare și prevenirea poluării produse de accidente maritime.

               (3)

               În cursul celei de-a optzeci și patra sesiuni a sa din 8-22 octombrie 1996, Conferința Organizației Internaționale a Muncii (OIM) adoptă Convenția OIM nr. 180 privind timpul de lucru al marinarilor și efectivele navelor din 1996 (denumită în continuare „Convenția OIM nr. 180”) și Protocolul din 1996 la Convenția marinei comerciale (norme minime) din 1976 (denumit în continuare „Protocolul la Convenția OIM nr. 147”).

               (4)

               Directiva 99/63/CE a Consiliului din 21 iunie 1999 privind Acordul referitor la organizarea timpului de muncă al marinarilor încheiat de Asociația Proprietarilor de Nave din Comunitatea Europeană (ECSA) și Federația Sindicatelor Lucrătorilor din Transporturi din Uniunea Europeană (FST) (4), adoptată în temeiul articolului 139 alineatul (2) din tratat, urmărește să pună în aplicare respectivul acord încheiat pe 30 septembrie 1998 (denumit în continuare „acordul”). Conținutul acordului reflectă anumite dispoziții din Convenția OIM nr. 180. Acordul se aplică navigatorilor de la bordul tuturor navelor maritime, aflate în proprietate publică sau privată, care sunt înmatriculate pe teritoriul unui stat membru și care desfășoară în mod obișnuit operațiuni maritime comerciale.

               (5)

               Obiectivul prezentei directive este de a aplica dispozițiile Directivei 1999/63/CE, care reflectă dispozițiile Convenției OIM nr. 180, oricărei nave care face escală într-un port comunitar, indiferent de pavilionul pe care-l arborează, pentru a se identifica și remedia orice situație care prezintă în mod clar un pericol pentru securitatea sau sănătatea navigatorilor. Cu toate acestea, Directiva 1999/63/CE include cerințe care nu se regăsesc în Convenția OIM nr. 180 și care, în consecință, nu ar trebui aplicate la bordul navelor care nu arborează pavilionul unui stat membru.

               (6)

               Directiva 1999/63/CE se aplică navigatorilor de la bordul tuturor navelor maritime înmatriculate pe teritoriul unui stat membru. Statele membre trebuie să verifice dacă navele aflate sub pavilionul lor se conformează tuturor dispozițiilor directivei respective.

               (7)

               Pentru a proteja securitatea și pentru a evita denaturarea concurenței, statelor membre ar trebui să li se permită să verifice conformitatea tuturor navelor maritime care fac escală în porturile lor cu dispozițiile relevante ale Directivei 1999/63/CE, indiferent de statul în care acestea sunt înmatriculate.

               (8)

               În special, navele care arborează pavilionul unui stat care nu este parte la Convenția OIM nr. 180 sau la Protocolul la Convenția OIM nr. 147 nu ar trebui să primească un tratament mai favorabil decât cele care arborează pavilionul unui stat care este parte la convenție, la protocol sau la amândouă.

               (9)

               Pentru controlul aplicării efective a Directivei 1999/63/CE, este necesar ca statele membre să desfășoare inspecții la bordul navelor, în special după primirea unei reclamații din partea căpitanului, a unui membru al echipajului sau a oricărei persoane sau organizații având un interes legitim în ceea ce privește exploatarea în siguranță a navei, condițiile de viață și de muncă la bordul navei sau prevenirea poluării.

               (10)

               În sensul prezentei directive, statele membre pot numi, din proprie inițiativă, după cum este cazul, inspectori de control ai statului portului respectiv pentru a desfășura inspecții la bordul navelor care fac escală în porturile comunitare.

               (11)

               Dovada că o navă nu respectă cerințele Directivei 1999/63/CE poate fi obținută după verificarea regimului de muncă la bordul navei și a registrelor unde sunt consemnate orele de muncă sau orele de odihnă ale navigatorilor, ori când inspectorul are un motiv rezonabil să creadă că navigatorii sunt excesiv de obosiți.

               (12)

               În cazul în care situația la bordul navei prezintă în mod clar un pericol pentru securitate sau sănătate, autoritatea competentă a statului membru în al cărui port a făcut escală nava poate impune o interdicție privind părăsirea portului până la rectificarea deficiențelor constatate sau până când echipajul este suficient de odihnit.

               (13)

               Deoarece Directiva 1999/63/CE preia dispozițiile Convenției OIM nr. 180, controlul respectării dispozițiilor directivei menționate la bordul navelor înmatriculate pe teritoriul unei țări terțe poate fi efectuat numai la intrarea în vigoare a convenției,

         ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
   Articolul 1
   Obiectivul și domeniul de aplicare
   (1)   Obiectivul prezentei directive este de a furniza un mecanism pentru verificarea și asigurarea conformității navelor care fac escală în porturile statelor membre cu Directiva 1999/63/CE în vederea îmbunătățirii securității maritime, a condițiilor de muncă, precum și a sănătății și securității navigatorilor la bordul navelor.
   (2)   Statele membre iau măsuri corespunzătoare pentru a se asigura că navele care nu sunt înmatriculate pe teritoriul lor sau care nu arborează pavilionul lor respectă clauzele 1-12 din acordul anexat la Directiva 1999/63/CE.
   Articolul 2
   Definiții
   În sensul prezentei directive,

               (a)

               prin „navă” se înțelege orice navă maritimă, aflată în proprietate publică sau privată, care desfășoară în mod obișnuit operațiuni maritime comerciale. Navele de pescuit nu sunt incluse în această definiție;

               (b)

               prin „autoritate competentă” se înțeleg autoritățile desemnate de statele membre să îndeplinească anumite funcții în temeiul prezentei directive;

               (c)

               prin „inspector” se înțelege un agent din sectorul public sau altă persoană, autorizată în mod adecvat de autoritatea competentă a unui stat membru, față de care este răspunzătoare, să inspecteze condițiile de muncă la bord;

               (d)

               prin „plângere” se înțeleg orice informații sau rapoarte prezentate de un membru al echipajului, un organism profesional, o asociație, un sindicat sau, în general, o persoană având un interes în ceea ce privește securitatea navei, inclusiv riscurile de securitate sau sănătate pentru membrii echipajului său.

         Articolul 3
   Întocmirea rapoartelor
   Fără a aduce atingere articolului 1 alineatul (2), dacă un stat membru în al cărui port o navă face escală în mod voluntar în cursul normal al operațiunilor sale comerciale sau din rațiuni legate de exploatarea sa primește o plângere pe care nu o consideră în mod evident nefondată sau obține probe că nava nu este în conformitate cu normele prevăzute în Directiva 1999/63/CE, acesta întocmește un raport adresat guvernului țării în care este înmatriculată nava și, dacă o inspecție desfășurată în conformitate cu articolul 4 furnizează probe relevante, statul membru ia măsurile necesare pentru a se asigura că sunt remediate orice condiții la bord care prezintă în mod clar un risc la adresa securității sau sănătății echipajului.
   Identitatea persoanei care depune raportul sau plângerea nu trebuie dezvăluită căpitanului sau proprietarului navei în cauză.
   Articolul 4
   Inspecția și inspecția detaliată
   (1)   La efectuarea unei inspecții, pentru a obține probe că o navă nu este în conformitate cu cerințele Directivei 1999/63/CE, inspectorul stabilește dacă:

               —

               a fost elaborat un tabel cu regimul de muncă la bordul navei, în limba sau limbile de lucru ale navei și în engleză, în conformitate cu modelul reprodus în anexa I sau într-un format alternativ echivalent, și dacă acesta a fost afișat la bord într-un loc ușor accesibil;

               —

               se ține un registru în care se consemnează orele de muncă sau orele de odihnă ale marinarilor, în limba sau limbile de lucru ale navei și în engleză, în conformitate cu modelul reprodus în anexa II sau într-un format alternativ echivalent, care se păstrează la bord, și dacă există dovezi că registrul a fost vizat corespunzător de autoritatea competentă a statului în care este înmatriculată nava.

         (2)   Dacă a fost primită o plângere sau dacă, plecând de la propriile sale observații la bord, inspectorul consideră că navigatorii sunt excesiv de obosiți, acesta efectuează o inspecție mai detaliată, în conformitate cu alineatul (1), pentru a stabili dacă orele de muncă sau perioadele de odihnă consemnate în registru sunt în conformitate cu normele stabilite în Directiva 1999/63/CE și dacă au fost respectate în mod corect, ținând cont de alte registre referitoare la exploatarea navei.
   Articolul 5
   Remedierea deficiențelor
   (1)   Dacă inspecția sau inspecția detaliată arată că nava nu este în conformitate cu cerințele Directivei 1999/63/CE, statul membru ia măsurile necesare pentru a se asigura că sunt remediate orice condiții de la bord care prezintă în mod clar un risc la adresa securității sau sănătății marinarilor. Aceste măsuri pot include o interdicție asupra părăsirii portului până la remedierea deficiențelor sau până când marinarii s-au odihnit suficient.
   (2)   Dacă există probe clare că personalul pentru primul cart sau pentru carturile de schimb ulterioare este excesiv de obosit, statul membru se asigură că nava nu părăsește portul până la remedierea deficiențelor constatate sau până ce marinarii în cauză s-au odihnit suficient.
   Articolul 6
   Proceduri ulterioare
   (1)   În cazul în care unei nave i se interzice să părăsească portul în aplicarea articolului 5, autoritatea competentă din statul membru informează căpitanul, proprietarul sau operatorul, administrația statului de pavilion sau a statului în care este înmatriculată nava sau consulul, sau, în absența acestuia, pe cel mai apropiat reprezentant diplomatic al statului respectiv, cu privire la rezultatele inspecțiilor prevăzute la articolul 4, deciziile luate de inspector și măsurile de remediere necesare, dacă este cazul.
   (2)   La efectuarea unei inspecții în temeiul prezentei directive, ar trebui depuse toate eforturile posibile pentru a se evita întârzierea inutilă a unei nave. Dacă o navă este întârziată în mod inutil, proprietarul sau operatorul este îndreptățit la compensații pentru orice pierdere sau daună suferită. În orice situație în care se invocă o întârziere nejustificată, sarcina probei revine proprietarului sau operatorului navei.
   Articolul 7
   Dreptul la o cale de atac
   (1)   Proprietarul sau operatorul navei sau reprezentantul său în statul membru are dreptul de a ataca o decizie de imobilizare luată de autoritatea competentă. Exercitarea căii de atac nu suspendă imobilizarea.
   (2)   Statele membre instituie și mențin proceduri corespunzătoare în acest sens, în conformitate cu legislația lor națională.
   (3)   Autoritatea competentă informează în mod adecvat căpitanul unei nave prevăzute la alineatul (1) cu privire la dreptul de recurs.
   Articolul 8
   Cooperare administrativă
   (1)   Statele membre iau măsurile necesare pentru a asigura, în condiții compatibile cu cele prevăzute la articolul 14 din Directiva 95/21/CE din 19 iunie 1995 privind aplicarea, în ceea ce privește navele care fac escală în porturile comunitare și care navighează în apele care se găsesc sub jurisdicția statelor membre, a normelor internaționale referitoare la securitatea navelor, prevenirea poluării și condițiile de viață și de muncă la bordul navelor (controlul statului portului) (5), o cooperare între autoritățile lor relevante și autoritățile competente relevante din alte state membre pentru aplicarea efectivă a prezentei directive și notifică Comisia cu privire la aceste dispoziții.
   (2)   Informațiile privind măsurile luate în aplicarea articolelor 4 și 5 sunt publicate în conformitate cu proceduri precum cele prevăzute la articolul 15 primul paragraf din Directiva 95/21/CE.
   Articolul 9
   Clauza tratamentului „nu mai favorabil”
   La inspectarea unei nave înmatriculate pe teritoriul sau aflate sub pavilionul unui stat care nu a semnat Convenția OIM nr. 180 sau Protocolul la Convenția OIM nr. 147, statele membre se asigură, după intrarea în vigoare a convenției și a protocolului, că tratamentul acordat acestor nave și echipajelor lor nu este mai favorabil decât cel acordat unei nave aflate sub pavilionul unui stat care este parte la Convenția OIM nr. 180 sau la Protocolul la Convenția OIM nr. 147 sau la amândouă.
   Articolul 10
   Dispoziții finale
   (1)   Statele membre adoptă și pun în aplicare actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive până la 30 iunie 2002 cel târziu.
   (2)   Atunci când statele membre adoptă măsurile prevăzute la alineatul (1), ele conțin o trimitere la prezenta directivă sau sunt însoțite de o asemenea trimitere la data publicării lor oficiale. Statele membre stabilesc modalitatea de efectuare a acestei trimiteri.
   (3)   Comisiei îi sunt comunicate de îndată de statele membre toate dispozițiile de drept intern pe care le adoptă în domeniul reglementat de prezenta directivă. Comisia informează celelalte state membre cu privire la aceasta.
   Articolul 11
   Nave din state terțe
   Prezenta directivă nu se aplică navelor care nu sunt înmatriculate pe teritoriul sau care arborează pavilionul unui stat membru numai la data intrării în vigoare a Convenției OIM nr. 180 și a Protocolului la Convenția OIM nr. 147.
   Articolul 12
   Intrarea în vigoare
   Prezenta directivă intră în vigoare la data publicării în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene.
   Articolul 13
   Destinatari
   Prezenta directivă se adresează statelor membre.

      Adoptată la Bruxelles, 13 decembrie 1999.

            Pentru Parlamentul European

            Președintele

         N. FONTAINE

            Pentru Consiliu

            Președintele

         S. HASSI

      (1)  JO C 43, 17.2.1999, p. 16.

      (2)  JO C 138, 18.5.1999, p. 33.

      (3)  Avizul Parlamentului European din 14 aprilie 1999 (JO C 219, 30.7.1999, p. 240), Poziția comună a Consiliului din 12 iulie 1999 (JO C 249, 1.9.1999, p. 7) și Decizia Parlamentului European din 4 noiembrie 1999 (nepublicată încă în Jurnalul Oficial).

      (4)  JO L 167, 2.7.1999, p. 37.

      (5)  JO L 157, 7.7.1995, p. 1. Directivă modificată ultima dată de Directiva 98/42/CE (JO L 184, 27.6.1998, p. 40).
   ANEXA I

   TEXTE SELECTATE DIN CONVENȚIA OIM NR. 180 ȘI CONVENȚIILE STCW
   Convenția OIM nr. 180
   Articolul 5

               (1)

               Limitele impuse asupra numărului de ore de muncă sau de odihnă sunt după cum urmează: (a) numărul maxim de ore de muncă nu depășește: (i) 14 ore în orice perioadă de 24 de ore și (ii) 72 de ore în orice perioadă de șapte zile sau (b) numărul minim de ore de odihnă nu este mai mic de: (i) 10 ore în orice perioadă de 24 de ore și (ii) 77 de ore în orice perioadă de șapte zile.

               (2)

               Orele de odihnă pot fi împărțite în cel mult două perioade, din care una are o durată de cel puțin 6 ore, iar intervalul între perioade consecutive de odihnă nu depășește 14 ore.

               (6)

               Nici o dispoziție de la alineatele (1) și (2) nu împiedică un membru să aibă legi sau reglementări naționale sau o procedură care permite autorității competente să autorizeze sau să înregistreze acorduri colective care includ excepții la limitele stabilite. În măsura în care este posibil, aceste excepții respectă normele stabilite, dar pot ține cont de perioade de concediu mai frecvente sau mai lungi sau de acordarea de concedii compensatoare pentru marinarii de cart sau navigatorii care lucrează la bordul navelor care efectuează călătorii scurte.

         Articolul 7

               (1)

               Nici o dispoziție din prezenta convenție nu aduce atingere dreptului căpitanului unei nave de a cere unui navigator să efectueze orice număr de ore de muncă necesar pentru securitatea imediată a navei, a persoanelor aflate la bord sau a încărcăturii, sau în scopul acordării de asistență altor nave sau persoane în dificultate pe mare.

               (3)

               Imediat ce este posibil după restabilirea situației normale, căpitanul se asigură că navigatorilor care au lucrat în cursul unei perioade de odihnă stabilite li se acordă o perioadă de odihnă corespunzătoare.

         Convenția STCW
   Secțiunea A-VIII/1 din Codul STCW (obligatorie)

               (1)

               Tuturor persoanelor cărora le sunt atribuite sarcini ca ofițer de cart sau marinar de cart li se acordă o perioadă de odihnă de minim 10 ore în orice perioadă de 24 de ore.

               (2)

               Orele de odihnă pot fi împărțite în cel mult două perioade, din care una are o durată de cel puțin șase ore.

               (3)

               Nu este necesar ca cerințele pentru perioadele de odihnă prevăzute în alineatele (1) și (2) să fie menținute în caz de urgență sau exercițiu sau în alte condiții de exploatare excepționale.

               (4)

               Fără a aduce atingere alineatelor (1) și (2), perioada minimă de 10 ore poate fi redusă la cel puțin 6 ore consecutive, cu condiția ca orice asemenea reducere să nu se întindă pe mai mult de două zile și să fie acordate cel puțin 70 de ore de odihnă în fiecare perioadă de șapte zile.

               (5)

               Administrațiile cer ca orarele de cart să fie afișate într-un loc ușor accesibil.

         Secțiunea B-VIII/1 din Codul STCW (orientativă)

               (3)

               La aplicarea regulii VIII/1, trebuie să se țină cont de următoarele:

                           1.

                           dispozițiile prevăzute pentru prevenirea oboselii ar trebui să asigure că nu sunt efectuate ore de muncă globale excesive sau nerezonabile. În special, perioadele de odihnă minime specificate în secțiunea A-VIII/1 nu ar trebui interpretate ca implicând faptul că toate celelalte ore pot fi dedicate cartului sau altor sarcini;

                           2.

                           frecvența și durata perioadelor de concediu, precum și acordarea de concediu compensator, sunt factori importanți pentru a preveni acumularea oboselii în timp;

                           3.

                           dispozițiile pot varia pentru nave care efectuează călătorii scurte pe mare, cu condiția existenței unor aranjamente speciale de securitate.

         ANEXA II


title: Directiva Consiliului din 22 februarie 1990 de modificare a Directivei 87/102/CEE de apropiere a actelor cu putere de lege și a actelor administrative ale statelor membre privind creditul de consum

text:
               15/Volumul 02

               RO

               Jurnalul Ofícial al Uniunii Europene

               6

         31990L0088

               L 061/14

               JURNALUL OFÍCIAL AL UNIUNII EUROPENE

      DIRECTIVA CONSILIULUI

   din 22 februarie 1990
   de modificare a Directivei 87/102/CEE de apropiere a actelor cu putere de lege și a actelor administrative ale statelor membre privind creditul de consum
   (90/88/CEE)
   CONSILIUL COMUNITĂȚILOR EUROPENE,
   având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Economice Europene, în special articolul 100a,
   având în vedere propunerea Comisiei (1),
   în cooperare cu Parlamentul European (2),
   având în vedere avizul Comitetului Economic și Social (3),
   întrucât articolul 5 din Directiva 87/102/CEE a Consiliului (4) prevede introducerea unei metode sau unor metode comunitare de calcul al ratei anuale procentuale a creditului de consum;
   întrucât, pentru promovarea instituirii și funcționării pieței interne și pentru asigurarea unui nivel înalt de protecție a consumatorilor, este de dorit să se folosească aceeași formulă de calcul al ratei anuale procentuale în întreaga Comunitate;
   întrucât, pentru introducerea unei asemenea metode și în conformitate cu definiția costului total al creditului pentru consumator, este de dorit elaborarea unei formule matematice unice pentru calcularea ratei anuale procentuale și pentru determinarea elementelor de cost al creditului care să se folosească pentru calcule, indicând acele costuri care nu trebuie luate în considerare;
   întrucât statele membre care anterior datei de notificare a prezentei directive aplică o legislație care permite utilizarea altei formule matematice pentru calcularea ratei anuale procentuale pot continua să aplice această legislație pe parcursul unei perioade de tranziție;
   întrucât, înainte de încheierea perioadei de tranziție și ținând seama de experiența acumulată, Consiliul, la propunerea Comisiei, adoptă o decizie care permite aplicarea unei formule matematice comunitare unice;
   întrucât, ori de câte ori este necesar, este de dorit să se adopte anumite ipoteze pentru calcularea ratei anuale procentuale;
   întrucât, în temeiul naturii speciale a împrumuturilor garantate printr-o ipotecă asupra unui bun imobil, este de dorit ca aceste credite să fie în continuare excluse parțial din prezenta directivă;
   întrucât informațiile care trebuie comunicate consumatorului în contractul scris trebuie suplimentate,
   ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
   Articolul 1
   Directiva 87/102/CEE se modifică după cum urmează:

               (1)

               Articolul 1 alineatul (2) literele (d) și (e) se înlocuiesc cu următorul text:

                           „(d)

                           «costul total al creditului pentru consumator» înseamnă toate costurile, inclusiv dobânda și alte taxe pe care consumatorul trebuie să le plătească pentru credit.”;

                           „(e)

                           «rata anuală procentuală» înseamnă costul total al creditului pentru consumator, exprimat ca procent anual din suma creditului acordat și calculat în conformitate cu articolul 1a”.

               (2)

               Se inserează următorul articol:
               „Articolul 1a

                           (1)

                                       (a)

                                       Rata anuală procentuală care este echivalentă, în fiecare an, cu valoarea actualizată a tuturor obligațiilor (împrumuturi, rambursări și taxe) prezente sau viitoare convenite de către creditor și debitor, se calculează în conformitate cu formula matematică prevăzută de anexa II.

                                       (b)

                                       În anexa III sunt prezentate patru metode de calcul cu scop ilustrativ.

                     (2)   Pentru calcularea ratei anuale procentuale, se determină «costul total al creditului pentru consumator», astfel cum este definit la articolul 1 alineatul (2) litera (d), cu excepția următoarelor taxe:

                           (i)

                           taxe care trebuie plătite de către debitor pentru nerespectarea oricărora dintre obligațiile prevăzute în contractul de credit;

                           (ii)

                           alte taxe decât prețul de achiziție pe care consumatorul este obligat să îl plătească la achiziționarea de bunuri sau servicii, indiferent dacă tranzacția este achitată în numerar sau prin credit;

                           (iii)

                           taxe pentru transferul fondurilor și taxe pentru menținerea unui cont destinat recepționării plăților pentru rambursarea creditului, achitarea dobânzii și a altor taxe, cu excepția cazurilor în care consumatorul nu are libertatea de a alege în limite rezonabile în acest sens, iar aceste taxe sunt anormal de ridicate; cu toate acestea, această dispoziție nu se aplică taxelor pentru colectarea unor asemenea rambursări sau plăți, indiferent dacă acestea se fac în numerar sau altfel;

                           (iv)

                           cotizații de membru în asociații sau grupuri sau care decurg din alte contracte decât contractul de credit, chiar în cazul în care condițiile de creditare sunt influențate de calitatea de membru;

                           (v)

                           taxe pentru asigurare sau garanții; cu toate acestea, se includ taxele destinate asigurării plății către creditor în eventualitatea decesului, invalidității, bolii sau intrării în șomaj a consumatorului, în valoare egală sau mai mică decât valoarea totală a creditului, a dobânzii aferente și a altor taxe care trebuie impuse de către creditor ca o condiție de garantare a creditului.

                           (3)

                                       (a)

                                       În cazul în care operațiunile de creditare menționate de prezenta directivă intră sub rezerva dispozițiilor legislațiilor interne în vigoare la 1 martie 1990, care impun limite maxime ale ratei anuale procentuale pentru asemenea tranzacții, și în cazul în care aceste dispoziții permit costuri standard, altele decât cele descrise la alineatul (2) punctele (i) – (v), care nu trebuie incluse în respectivele limite maxime, statele membre pot, exclusiv pentru asemenea tranzacții, să nu includă costurile menționate anterior în calculul ratei anuale procentuale, în conformitate cu dispozițiile prezentei directive, cu condiția ca în cazurile menționate la articolul 3 și în contractul de credit, să fie prevăzută obligativitatea informării consumatorului asupra sumei și asupra includerii acesteia în plățile de efectuat.

                                       (b)

                                       statele membre nu mai pot aplica dispozițiile literei (a) de la data intrării în vigoare a formulei matematice unice pentru calcularea ratei anuale procentuale în Comunitate, în temeiul dispozițiilor alineatului (5) litera (c).

                           (4)

                                       (a)

                                       Rata procentuală anuală se calculează în momentul încheierii contractului de credit, fără a se aduce atingere dispozițiilor articolului 3 privind publicitatea și ofertele speciale.

                                       (b)

                                       Calculul se realizează presupunându-se că contractul de credit este valabil pe perioada convenită, iar creditorul și consumatorul își îndeplinesc obligațiile prevăzute în termenul și la datele convenite.

                           (5)

                                       (a)

                                       Ca măsură de tranziție, sub rezerva dispozițiilor alineatului (1) litera (a), statele membre care, până la 1 martie 1990, au aplicat dispoziții legale în conformitate cu care se poate utiliza o formulă matematică diferită de cea din anexa II pentru calcularea ratei procentuale anuale, pot continua să aplice formula respectivă pe teritoriile lor pe o perioadă de trei ani, începând de la 1 ianuarie 1993.
                                       Statele membre iau măsurile adecvate pentru a se asigura că este utilizată o singură formulă matematică pentru calcularea ratei anuale procentuale pe teritoriul lor.

                                       (b)

                                       Cu șase luni înainte de expirarea termenului prevăzut la litera (a), Comisia prezintă Consiliului un raport, însoțit de o propunere, care, ținând seama de experiența acumulată, permite aplicarea unei singure formule matematice comunitare pentru calcularea ratei anuale procentuale.

                                       (c)

                                       Consiliul, hotărând cu majoritate calificată la propunerea Comisiei, adoptă o decizie până la 1 ianuarie 1996.

                     (6)   Pentru contractele de credit care conțin clauze ce permit fluctuații ale ratei dobânzii și ale valorii sau nivelului celorlalte taxe incluse în rata anuală procentuală, dar care nu pot fi cuantificate în momentul calculării acesteia, rata anuală procentuală se calculează presupunând că dobânda și celelalte taxe rămân fixe și se aplică până la încheierea contractului de credit.
               (7)   În cazul în care este necesar, calcularea ratei anuale procentuale se face pe baza următoarelor presupuneri:

                           —

                           în cazul în care contractul nu prevede o limită de creditare, suma creditului acordat este egală cu suma stabilită de statul membru în cauză, fără a se depăși suma echivalentă cu 2 000 ECU;

                           —

                           în cazul în care nu există o planificare stabilită a rambursării și în cazul în care aceasta nu se poate deduce din termenii contractului și din mijloacele de rambursare a creditului acordat, se consideră că durata creditului este de un an;

                           —

                           cu excepția cazurilor în care se precizează altfel, în cazul în care în contract se prevede mai mult de o dată de rambursare, creditul este disponibil, iar rambursările se efectuează la prima dată prevăzută în contract”.

               (3)

               Articolul 2 alineatul (3) se înlocuiește cu următorul text:
               „(3)   Dispozițiile articolului 1a și articolelor 4 – 12 nu se aplică contractelor de credit sau contractelor prin care se promite acordarea unui credit, garantate prin ipotecă asupra unui bun imobil, în măsura în care acestea nu sunt deja excluse din prezenta directivă în conformitate cu alineatul (1) litera (a).”

               (4)

               La articolul 4 alineatul (2) se adaugă următorul paragraf:

                           „(c)

                           declararea valorii, a numărului și frecvenței sau a datelor plăților pe care trebuie să le efectueze consumatorul pentru a rambursa creditul, precum și a plăților dobânzii și a celorlalte taxe; trebuie precizată și valoarea totală a acestor plăți în cazul în care este posibil;

                           (d)

                           declararea elementelor de cost menționate la articolul 1a alineatul (2), cu excepția cheltuielilor legate de încălcarea obligațiilor contractuale care nu au fost incluse în calculul ratei anuale procentuale, dar care trebuie plătite de consumator în anumite împrejurări, precum și o declarație prin care sunt definite astfel de împrejurări. În cazurile în care se cunoaște valoarea exactă a acestor elemente, se menționează suma respectivă; în caz contrar, în cazul în care este posibil, se furnizează fie o metodă de calcul, fie o estimare cât mai exactă posibil.”

               (5)

               Articolul 5 se elimină.

               (6)

               Anexa devine anexa I și se inserează următorul punct la alineatul (1):

                           „(ix)

                           obligația consumatorului de a economisi o anumită sumă de bani care trebuie depusă într-un cont special”.

               (7)

               Se adaugă anexele II și III la prezenta directivă.

         Articolul 2
   (1)   Statele membre iau măsurile necesare pentru a se conforma prezentei directive până la 31 decembrie 1992 și informează de îndată Comisia cu privire la aceasta.
   (2)   Comisiei îi sunt comunicate de către statele membre textele principalelor dispoziții de drept intern pe care le adoptă în domeniul reglementat de prezenta directivă.
   Articolul 3
   Prezenta directivă se adresează statelor membre.

      Adoptată la Bruxelles, 22 februarie 1990.

            Pentru Consiliu

            Președintele

         D. J. O'MALLEY

      (1)  JO C 155, 14.6.1988, p. 10.

      (2)  JO C 96, 17.4.1989, p. 87 și

      JO C 291, 20.11.1989, p. 50.

      (3)  JO C 337, 31.12.1988, p. 1.

      (4)  JO L 42, 12.2.1987, p. 48.
   ANEXĂ
   „
         ANEXA II
         ECUAȚIA DE BAZĂ CARE EXPRIMĂ ECHIVALENȚA ÎMPRUMUTURILOR, PE DE O PARTE, ȘI RAMBURSĂRILE ȘI TAXELE, PE DE ALTĂ PARTE:

         Semnificațiile literelor și simbolurilor:

                     K

                     este numărul unui împrumut

                     K′

                     este numărul unei rambursări sau al unei plăți a taxelor

                     AK

                     este valoarea împrumutului numărul K

                     A′K′

                     este valoarea rambursării numărul K

                     reprezintă o sumă

                     m

                     este numărul ultimului împrumut

                     m′

                     este numărul ultimei rambursări sau al ultimei plăți a taxelor

                     tK

                     este intervalul, exprimat în ani și fracțiuni dintr-un an, dintre data împrumutului nr. 1 și datele următoarelor împrumuturi cu nr. 2 până la m

                     tK′

                     este intervalul, exprimat în ani și fracțiuni dintr-un an, dintre data împrumutului nr. 1 și datele rambursărilor sau ale plății taxelor cu nr. 1 până la m′

                     i

                     este rata procentuală care se poate calcula (fie algebric, prin aproximări succesive sau cu ajutorul unui program de calculator), atunci când ceilalți termeni ai ecuației se cunosc din contract sau din altă sursă.

               Observații:

                     (a)

                     Sumele plătite de ambele părți în diferite momente nu sunt în mod necesar egale și nu se plătesc în mod necesar la intervale egale.

                     (b)

                     Data inițială este data primului împrumut.

                     (c)

                     Intervalele dintre datele folosite pentru calcule se exprimă în ani sau în fracțiuni dintr-un an.

         ANEXA III
         EXEMPLE DE CALCULE
         Primul exemplu
         Suma împrumutată: S = 1 000 ECU.
         Se rambursează printr-o plată unică de 1 200 ECU efectuată după 18 luni, adică 1,5 ani, de la data împrumutului.
         Ecuația devine
         sau

                     (1 + i)1,5

                     =

                     1,2

                     1 + i

                     =

                     1,129243…

                     i

                     =

                     0,129243…

               Această valoare se rotunjește la 12,9 % sau la 12,92 %, în funcție de practicile obișnuite din statul membru respectiv, în conformitate cu care rotunjirea se face la prima sau la a doua zecimală.
         Al doilea exemplu
         Suma convenită este S = 1 000 ECU, dar creditorul reține 50 ECU pentru cheltuieli de evaluare și administrative, astfel încât împrumutul este de fapt de 950 ECU; ca și în primul exemplu, rambursarea a 1 200 ECU se face după 18 luni de la data împrumutului.
         Ecuația devine
         sau

                     (1 + i)1,5

                     =

                     1 + i

                     =

                     1,16851…

                     i

                     =

                     0,16851… rotunjit la 16,9 % sau 16,85 %.

               Al treilea exemplu
         Suma împrumutată este de 1 000 ECU, de rambursat în două rate de 600 ECU fiecare, plătite după unul și respectiv doi ani.
         Ecuația devine;
         se rezolvă algebric și rezultă i = 0,1306623, rotunjindu-se la 13,1 % sau la 13,07 %.
         Al patrulea exemplu
         Suma împrumutată este de 1 000 ECU iar sumele de plătit de către debitor sunt:

                     După trei luni (0,25 ani)

                     272 ECU

                     După șase luni (0,50 ani)

                     272 ECU

                     După douăsprezece luni (1 an)

                     544 ECU

                     Total

                     1 088 ECU

               Ecuația devine:

         Această ecuație permite calcularea lui i prin aproximări succesive care pot fi programate pe un calculator de buzunar.
         Rezultatul este:
         i = 0,1321 rotunjit la 13,2 sau 13,21 %.
      ”


title: Directiva 2006/2/CE a Comisiei din 6 ianuarie 2006 de modificare, în scopul adaptării la progresul tehnic, a anexei II la Directiva 96/73/CE a Parlamentului European și a Consiliului privind anumite metode de analiză cantitativă a amestecurilor binare de fibre textileText cu relevanță pentru SEE.

text:
Anunţ juridic important

|

32006L0002

Official Journal L 005 , 10/01/2006 P. 0010 - 0013

		20060106Directiva 2006/2/CE a Comisieidin 6 ianuarie 2006de modificare, în scopul adaptării la progresul tehnic, a anexei II la Directiva 96/73/CE a Parlamentului European și a Consiliului privind anumite metode de analiză cantitativă a amestecurilor binare de fibre textile(Text cu relevanță pentru SEE)COMISIA COMUNITĂȚILOR EUROPENE,având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Europene,având în vedere Directiva 96/73/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 decembrie 1996 privind anumite metode de analiză cantitativă a amestecurilor binare de fibre textile [1], în special articolul 5 alineatul (2),întrucât:(1) Directiva 96/74/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 decembrie 1996 privind denumirile textilelor [2] prevede că pe etichetă trebuie indicată compoziția fibroasă a produselor textile; se realizează controale pentru a verifica dacă aceste produse sunt conforme cu indicațiile de pe etichetă.(2) Directiva 96/73/CE prevede metode uniforme de analiză cantitativă a amestecurilor binare de fibre textile.(3) Pe baza rezultatelor recente ale unui grup de lucru tehnic, Directiva 96/74/CE a fost adaptată la progresul tehnic prin adăugarea fibrelor de poliactidă și elastomultiester în lista fibrelor menționate în anexele I și II la directiva respectivă.(4) Prin urmare, este necesar să se definească metode de încercare uniforme pentru poliactide și elastomultiesteri.(5) Prin urmare, Directiva 96/73/CE ar trebui modificată în consecință.(6) Măsurile prevăzute de prezenta directivă sunt conforme cu avizul Comitetului pentru sectorul directivelor privind denumirile și etichetarea produselor textile,ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:Articolul 1Anexa II la Directiva 96/73/CE se modifică în conformitate cu anexa la prezenta directivă.Articolul 2(1) Statele membre asigură punerea în aplicare a actelor cu putere de lege și actelor administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive până la 6 ianuarie 2007. Statele membre informează de îndată Comisia cu privire la textele acestor acte și la tabelul de corespondență între aceste acte și prezenta directivă.Atunci când statele membre adoptă aceste acte, ele cuprind o trimitere la prezenta directivă sau sunt însoțite de o asemenea trimitere la data publicării lor oficiale. Statele membre stabilesc modalitatea de efectuare a acestei trimiteri.(2) Comisiei îi sunt comunicate de către statele membre textele principalelor dispoziții de drept intern pe care le adoptă în domeniul reglementat de prezenta directivă.Articolul 3Prezenta directivă intră în vigoare în a douăzecea zi de la data publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.Articolul 4Prezenta directivă se adresează statelor membre.Adoptată la Bruxelles, 6 ianuarie 2006.Pentru ComisieGünter VerheugenVicepreședinte[1] JO L 32, 3.2.1997, p. 1, directivă astfel cum a fost modificată prin Regulamentul (CE) nr. 1882/2003 (JO L 284, 31.10.2003, p. 1).[2] JO L 32, 3.2.1997, p. 38, directivă astfel cum a fost modificată prin Directiva 2004/34/CE a Comisiei (JO L 89, 26.3.2004, p. 35).--------------------------------------------------20060106ANEXĂCapitolul 2 din anexa II la Directiva 96/73/CE se modifică după cum urmează [1]:1. Tabelul sintetic al metodelor speciale se înlocuiește cu următorul tabel:"2. METODE SPECIALE – TABEL SINTETICMetoda | Domeniul de aplicare | Reactivul chimic |Nr. 1 | Acetat | Alte fibre menționate | Acetonă |Nr. 2 | Anumite fibre proteinice | Alte fibre menționate | Hipoclorit |Nr. 3 | Viscoză, cupro sau anumite tipuri de fibre modale | Bumbac | Acid formic și clorură de zinc |Nr. 4 | Poliamidă sau nailon | Alte fibre menționate | Acid formic, 80 % m/m |Nr. 5 | Acetat | Triacetat | Alcool benzilic |Nr. 6 | Triacetat sau poliactide | Alte fibre menționate | Diclorometan |Nr. 7 | Anumite fibre celulozice | Poliester sau elastomultiester | Acid sulfuric, 75 % m/m |Nr. 8 | Fibre acrilice, anumite fibre modacrilice sau anumite clorofibre | Alte fibre menționate | Dimetilformamidă |Nr. 9 | Anumite clorofibre | Alte fibre menționate | Sulfură de carbon/acetonă, 55,5/44,5v/v |Nr. 10 | Acetat | Anumite clorofibre | Acid acetic glacial |Nr. 11 | Mătase | Lână sau păr | Acid sulfuric, 75 % m/m |Nr. 12 | Iută | Anumite fibre de origine animală | Metoda conținutului de azot |Nr. 13 | Polipropilenă | Alte fibre menționate | Xilen |Nr. 14 | Alte fibre menționate | Clorofibre (homopolimeri ai clorurii de vinil) | Metoda cu acid sulfuric concentrat |Nr. 15 | Clorofibre, anumite fibre modacrilice, anumiți elastani, acetați, triacetați | Alte fibre menționate | Ciclohexanonă" |2. Punctul 1.2 din metoda nr. 1 se înlocuiește cu următorul text:"2. lână (1), păr de origine animală (2 și 3), mătase (4), bumbac (5), in (7), cânepă (8), iută (9), abaca (10), alfa (11), fibră din coajă de nucă de cocos (12), drob (13), ramie (14), sisal (15), cupro (21), fibre modale (22), fibre proteinice (23), viscoză (25), fibre acrilice (26), poliamidă sau nailon (30), poliester (34) și elastomultiester (45)."3. Punctul 1.2. din metoda nr. 2 se înlocuiește cu următorul text:"2. bumbac (5), cupro (21), viscoză (25), fibre acrilice (26), clorofibre (27), poliamidă sau nailon (30), poliester (34), polipropilenă (36), elastan (42), fibră de sticlă (43) și elastomultiester (45)."4. Punctul 1.2. din metoda nr. 4 se înlocuiește cu următorul text:"2. lână (1), păr de origine animală (2 și 3), bumbac (5), cupro (21), fibre modale (22),viscoză (25), fibre acrilice (26), clorofibre (27), poliester (34), polipropilenă (36), fibră de sticlă (43) și elastomultiester (45)."5. Metoda nr. 6 se modifică după cum urmează:(a) punctele 1 și 2 din metoda nr. 6 se înlocuiesc cu următorul text:"1. DOMENIUL DE APLICAREAceastă metodă se aplică, după îndepărtarea materialelor nefibroase, amestecurilor binare de:1. triacetat (24) sau de poliactidă (33a)cu2. lână (1), păr de origine animală (2 și 3), mătase (4), bumbac (5), cupro (21), fibre modale (22), viscoză (25), fibre acrilice (26), poliamidă sau nailon (30), poliester (34), fibră de sticlă (43) și elastomultiester (45).Notă: Fibrele de triacetat care în urma finisării au suferit o hidroliză parțială încetează să mai fie complet solubile în acest reactiv. În acest caz metoda nu se aplică.2. PRINCIPIUFibrele de triacetat sau de poliactidă se dizolvă cu diclorometan pornind de la o masă cunoscută a amestecului în stare uscată. Reziduul se colectează, se spală, se usucă și se cântărește; masa acestuia, corectată dacă este necesar, se exprimă ca procent din masa uscată a amestecului de fibre. Procentul de triacetat uscat sau de poliactidă uscată se calculează prin diferență.";(b) punctul 5 se înlocuiește cu următorul text:"5. CALCULAREA ȘI EXPRIMAREA REZULTATELORSe calculează rezultatele conform descrierii din instrucțiunile generale. Valoarea lui "d" este 1,00, cu excepția poliesterului și elastomultiesterului, pentru care valoarea lui "d" este 1,01."6. Punctul 1.2 din metoda nr. 7 se înlocuiește cu următorul text:"2. Poliester (34) și elastomultiester (45)."7. Metoda nr. 8 se modifică după cum urmează:(a) punctul 1.2 se înlocuiește cu următorul text:"2. lână (1), păr de origine animală (2 și 3), mătase (4), bumbac (5), cupro (21), fibre modale (22), viscoză (25), poliamidă sau nailon (30), poliester (34) și elastomultiester (45).";(b) punctul 5 se înlocuiește cu următorul text:"5. CALCULAREA ȘI EXPRIMAREA REZULTATELORSe calculează rezultatele conform descrierii din instrucțiunile generale. Valoarea lui "d" este 1,00, cu excepția următoarelor cazuri:lână 1,01bumbac 1,01cupro 1,01modal 1,01poliester 1,01elastomultiester 1,01"8. Punctul 1.2 din metoda nr. 9 se înlocuiește cu următorul text:"2. lână (1), păr de origine animală (2 și 3), mătase (4), bumbac (5), cupro (21), fibre modale (22), viscoză (25), fibre acrilice (26), poliamidă sau nailon (30), poliester (34), fibră de sticlă (43) și elastomultiester (45)."9. Punctele 1.1.și 1.2 din metoda nr. 13 se înlocuiesc cu următorul text:"1. fibre de polipropilenă (36)cu2. lână (1), păr de origine animală (2 și 3), mătase (4), bumbac (5), acetat (19), cupro (21), fibre modale (22), triacetat (24), viscoză (25), fibre acrilice (26), poliamide sau nailon (30), poliester (34), fibră de sticlă (43) și elastomultiester (45)."10. Punctul 1.2 din metoda nr. 14 se înlocuiește cu următorul text:"2. bumbac (5), acetat (19), cupro (21), fibre modale (22), triacetat (24), viscoză (25), anumite fibre acrilice (26), anumite fibre modacrilice (29), poliamidă sau nylon (30), poliester (34) și elastomultiester (45)."[1] Numerotarea fibrelor: 1. poliester (34) ex (31), 2. polipropilenă (36) ex (33), 3. elastan (42) ex (39), 4. fibră de sticlă (43) ex (40), a se vedea Directiva 96/74/CE, astfel cum a fost modificată prin Directiva 97/37/CE (JO L 169, 27.6.1997, p. 74).--------------------------------------------------