title: Tarybos rekomendacija 2019 m. lapkričio 8 d. dėl darbuotojų ir savarankiškai dirbančių asmenų socialinės apsaugos galimybių2019/C 387/01

text:
               15.11.2019

               LT

               Europos Sąjungos oficialusis leidinys

               C 387/1

      TARYBOS REKOMENDACIJA
      2019 m. lapkričio 8 d.
      dėl darbuotojų ir savarankiškai dirbančių asmenų socialinės apsaugos galimybių
      (2019/C 387/01)
      EUROPOS SĄJUNGOS TARYBA,
      atsižvelgdama į Sutartį dėl Europos Sąjungos veikimo, ypač į jos 292 straipsnį kartu su 153 ir 352 straipsniais,
      atsižvelgdama į Europos Komisijos pasiūlymą,
      kadangi:

                  (1)

                  pagal Europos Sąjungos sutarties 3 straipsnį Sąjungos tikslai yra, inter alia, skatinti savo tautų gerovę ir siekti Europos, kurioje vystymasis būtų darnus, pagrįstas didelio konkurencingumo socialine rinkos ekonomika, kuria siekiama visiško užimtumo ir socialinės pažangos. Sąjunga turi kovoti su socialine atskirtimi ir diskriminacija bei skatina socialinį teisingumą ir apsaugą, moterų ir vyrų lygybę, kartų solidarumą ir vaiko teisių apsaugą;

                  (2)

                  pagal Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo (SESV) 9 straipsnį Sąjunga, nustatydama ir įgyvendindama savo politikos kryptis ir veiksmus, turi atsižvelgti į reikalavimus, susijusius su didelio užimtumo skatinimu, tinkamos socialinės apsaugos užtikrinimu, kova su socialine atskirtimi, aukšto lygio švietimu, mokymu ir žmonių sveikatos apsauga;

                  (3)

                  SESV 153 straipsnio 1 dalies c punktas įgalina Sąjungą remti ir papildyti valstybių narių veiklą darbuotojų socialinio draudimo ir socialinės apsaugos srityje. Sąjungos veiksmų, siekiant išspręsti su savarankiškai dirbančių asmenų socialinės apsaugos galimybėmis susijusius uždavinius, taip pat galima imtis remiantis SESV 352 straipsniu, kuriame yra nuostata, pagal kurią Taryba gali priimti tinkamas priemones vienam iš Sutartyse nurodytų tikslų pasiekti, kai Sutartys nesuteikia tam būtinų įgaliojimų;

                  (4)

                  2017 m. lapkričio 17 d. Europos Parlamentas, Taryba ir Komisija iškilmingai paskelbė Tarpinstitucinę deklaraciją dėl Europos socialinių teisių ramsčio. Europos socialinių teisių ramsčio 12-ame principe nurodyta, kad darbuotojai (panašiomis sąlygomis ir savarankiškai dirbantieji), nesvarbu, kokia jų darbo santykių rūšis ir trukmė, turi teisę į tinkamą socialinę apsaugą;

                  (5)

                  socialiniai partneriai įsipareigojo toliau padėti kurti darbuotojams ir įmonėms naudingą Europą;

                  (6)

                  Europos Parlamentas savo 2017 m. sausio 19 d. rezoliucijoje dėl Europos socialinių teisių ramsčio pabrėžė būtinybę užtikrinti tinkamą socialinę apsaugą ir socialines investicijas visais žmonių gyvenimo laikotarpiais, suteikiant kiekvienam asmeniui galimybę visapusiškai dalyvauti visuomenės gyvenime ir ekonomikoje ir išlaikyti deramą gyvenimo lygį.

                  (7)

                  Savo nuomonėje dėl „Komisijos komunikato Europos Parlamentui, Tarybai, Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komitetui ir Regionų komitetui „Pradedamos konsultacijos dėl Europos socialinių teisių ramsčio““ Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komitetas pabrėžė būtinybę užtikrinti, kad visiems darbuotojams būtų taikomi pagrindiniai darbo standartai ir visi darbuotojai turėtų tinkamą socialinę apsaugą;

                  (8)

                  skirtingų formų socialinės apsaugos sistemos yra Europos socialinio modelio ir sklandžiai veikiančios socialinės rinkos ekonomikos kertinis akmuo. Pagrindinė socialinės apsaugos funkcija yra apsaugoti žmogų nuo finansinių pasekmių, atsirandančių dėl tokių socialinės rizikos rūšių, kaip liga, senatvė, nelaimingi atsitikimai darbe ir darbo netekimas, užkirsti kelią skurdui ir jį mažinti, išlaikyti deramą gyvenimo lygį. Tinkamai suformuotos socialinės apsaugos sistemos taip pat gali palengvinti dalyvavimą darbo rinkoje padėdamos skatinti aktyvumą ir remdamos asmenų, kurie keičia darbo vietą, įsidarbina ar išeina iš darbo, steigia bendrovę ar nutraukia jos veiklą, grįžimą į darbą ir statuso pokyčius darbo rinkoje. Remdamos investicijas į žmogiškąjį kapitalą jos prisideda prie konkurencingumo ir tvaraus augimo ir gali padėti nukreipti žmogiškuosius išteklius į besiformuojančius ir dinamiškus ekonomikos sektorius. Joms taip pat tenka automatinių stabilizavimo priemonių vaidmuo švelninant vartojimą per verslo ciklo laikotarpį;

                  (9)

                  socialinė apsauga gali būti teikiama skiriant išmokas natūra arba pinigais. Paprastai ji teikiama pagal visuotines sistemas, kuriomis apsaugomi visi asmenys ir kurios finansuojamos iš bendrųjų mokesčių, ir (arba) sistemas, kuriomis apsaugomi darbo rinkoje esantys asmenys, dažnai naudojant įmokas, susijusias su jų darbo pajamomis. Socialinė apsauga apima keletą sričių, apsaugančių nuo įvairių socialinės rizikos rūšių – nuo senatvės iki ligos ar nedarbo. Ši rekomendacija taikoma toms socialinės apsaugos sritims, kurios dažnai yra glaudžiau susijusios su dalyvavimu darbo rinkoje ir daugiausia yra skirtos apsaugoti nuo su darbu susijusių pajamų praradimo iškilus tam tikrai rizikai. Ši rekomendacija netaikoma galimybių naudotis socialinės paramos ir minimalių pajamų sistemomis teikimui. Ji papildo galiojančias Sąjungos lygmens gaires dėl socialinių paslaugų ir paramos bei taip pat gaires dėl iš darbo rinkos išstumtų asmenų aktyvios įtraukties, kaip antai 2008 m. spalio 3 d. Komisijos rekomendacija dėl iš darbo rinkos išstumtų asmenų aktyvios įtraukties;

                  (10)

                  globalizacija, technologijų pažanga, kintantys asmeniniai prioritetai ir visuomenės senėjimas lėmė pastarųjų dviejų dešimtmečių pokyčius Sąjungos darbo rinkose ir toliau juos lems ateityje. Užimtumas bus vis įvairesnis, o karjeros – vis mažiau linijinės;

                  (11)

                  Sąjungos darbo rinkose, be neterminuotų viso darbo laiko sutarčių, dar yra įvairiausių kitų darbo santykių ir savarankiško darbo formų. Kai kurios jų darbo rinkose buvo jau seniai (darbas pagal terminuotas, laikinas, ne viso darbo laiko sutartis, darbas namų ūkyje ar stažuotės), tuo tarpu kitos, kaip antai darbas pagal iškvietimą, darbas pagal paslaugų kvitus, darbas platformose ir kt., atsirado neseniai ir išplito pirmajame XXI amžiaus dešimtmetyje;

                  (12)

                  savarankiškai dirbančių asmenų grupė nėra vienalytė. Dauguma asmenų savo noru renkasi dirbti savarankiškai (samdydami ar nesamdydami darbuotojų) ir prisiima verslo riziką, o penktadalis savarankiškai dirbančių asmenų savarankiškai dirbti nusprendžia dėl to, kad neranda samdomo darbo;

                  (13)

                  kintant darbo rinkoms turi kisti ir skirtingų formų socialinės apsaugos sistemos siekiant užtikrinti, kad Europos socialinis modelis išliktų perspektyvi ir leistų Sąjungos visuomenėms ir ekonomikoms pasinaudoti visais ateities darbo rinkų privalumais. Vis dėlto daugelyje valstybių narių socialinės apsaugos sistemų įmokas ir teises į išmokas reglamentuojančios taisyklės vis dar daugiausia pagrįstos neterminuotomis viso darbo laiko sutartimis, sudaromomis tarp darbuotojo ir vieno darbdavio, o į kitas darbuotojų ir savarankiškai dirbančių asmenų grupes atsižvelgiama labai nedaug. Iš turimų duomenų matyti, kad kai kurie nestandartiniai darbuotojai ir savarankiškai dirbantys asmenys neturi socialinės apsaugos galimybių tose srityse, kurios artimiau susijusios su dalyvavimu darbo rinkoje. Tik kelios valstybės narės ėmėsi reformų siekdamos socialinės apsaugos sistemas pritaikyti prie kintančio darbo pobūdžio, kad geriau apsaugotų susijusius darbuotojus ir savarankiškai dirbančius asmenis. Padėtis įvairiose valstybėse narėse ir socialinės apsaugos srityse gerėja netolygiai;

                  (14)

                  ilgainiui socialinės apsaugos galimybių spragos galėtų kelti pavojų asmenų socialinei gerovei bei sveikatai, ir prisidėti prie didesnio ekonominės padėties neapibrėžtumo, didesnės skurdo rizikos ir nelygybės. Jos taip pat galėtų nulemti neoptimalias investicijas į žmogiškąjį kapitalą, sumažinti pasitikėjimą institucijomis ir riboti integracinį ekonomikos augimą. Tokios spragos taip pat galėtų sumažinti socialinės apsaugos pajamas, jeigu vis daugiau žmonių nebemokės įmokų į sistemas;

                  (15)

                  darbuotojai ir savarankiškai dirbantys asmenys gali būti apibrėžti kaip patenkantys į formalią konkrečios socialinės apsaugos srities aprėptį, jei galiojantys įstatymai ir kolektyvinės sutartys numato, kad jie turi teisę dalyvauti tos konkrečios srities socialinės apsaugos sistemoje. Formali aprėptis gali būti suteikiama privalomomis ar savanoriškomis draudimo sistemomis. Pastarosios sistemos suteikia galimybę asmenims pasirinkti prisijungti prie sistemos (sutikimo dalyvauti nuostata) arba yra taikomos visiems tikslinės grupės asmenims, kurie, jei nori, gali pasirinkti joje nedalyvauti (atsisakymo dalyvauti nuostata). Duomenys rodo, kad asmenų dalyvavimo lygis savanoriškose sistemose su atsisakymo dalyvauti nuostata yra aukštesnis, todėl jomis užtikrinama geresnė socialinės apsaugos aprėptis negu savanoriškomis sistemomis, kuriose numatytos sutikimo dalyvauti nuostatos;

                  (16)

                  darbuotojai ir savarankiškai dirbantys asmenys gali būti apibrėžti kaip veiksmingai apdrausti konkrečioje socialinės apsaugos srityje, jei jiems sudarytos sąlygos kaupti tinkamas išmokas ir, įvykus draudžiamajam įvykiui, suteikta teisė pasinaudoti atitinkamu jų lygiu. Asmeniui gali būti suteikta formalios aprėpties galimybė be de facto teisės kaupti išmokas ir naudotis teise į jas;

                  (17)

                  socialinė apsauga laikoma tinkama, jei užtikrinama galimybė asmenims išlaikyti deramą gyvenimo lygį, tinkamu mastu kompensuojamos jų prarastos pajamos, jiems sudaromos galimybės gyventi oriai ir jie apsaugomi nuo skurdo rizikos, kartu padedant, kai tinkama, skatinti aktyvumą ir palengvinant grįžimą į darbą. Vertinant tinkamumą, turi būti atsižvelgiama į visą valstybės narės socialinės apsaugos sistemą kaip visumą – tai reiškia, kad turi būti atsižvelgiama į visas valstybės narės socialinės apsaugos išmokas;

                  (18)

                  kai kuriose valstybėse narėse tam tikrų kategorijų darbuotojai, pavyzdžiui, trumpalaikiai ne visą darbo laiką dirbantys darbuotojai, sezoniniai darbuotojai, pagal iškvietimą dirbantys darbuotojai, platformų darbuotojai, taip pat asmenys, dirbantys pagal laikinojo įdarbinimo sutartis, ar stažuotojai, negali dalyvauti socialinės apsaugos sistemose. Be to, veiksmingai pasinaudoti socialinės apsaugos galimybėmis gali būti sudėtinga darbuotojams, neturintiems viso darbo laiko, neterminuotų darbo sutarčių, nes jie gali neatitikti tinkamumo gauti išmokas iš įmokomis finansuojamos socialinės apsaugos sistemos kriterijų. Kai kuriose valstybėse narėse savarankiškai dirbantys asmenys visiškai neturi formalių galimybių dalyvauti jokioje pagrindinėje socialinės apsaugos sistemoje; kitose valstybėse narėse jiems sudarytos sąlygos savo noru prisijungti prie tokios sistemos. Savanoriškas draudimas gali būti tinkamas sprendimas norint apsidrausti nuo nedarbo, kuris yra glaudžiau susijęs su verslo rizika; jis yra mažiau pateisinamas kitų rizikos rūšių atveju, pavyzdžiui, ligos, kurios iš esmės nesusijusios su asmens statusu darbo rinkoje;

                  (19)

                  taisyklės, kuriomis reglamentuojamos teisės į išmokas, galėtų būti nepalankios nestandartiniams darbuotojams ir savarankiškai dirbantiems asmenims. Visų pirma taisyklės dėl pajamų ir laiko ribų (teisę į išmokas suteikiantis laikotarpis, laukimo laikotarpiai, būtinasis darbo stažas, pašalpų mokėjimo trukmė) galėtų tapti nepagrįstai didelėmis kliūtimis kai kurių grupių nestandartinių darbuotojų ir savarankiškai dirbančių asmenų galimybėms naudotis socialine apsauga. Apskritai įvardytos dvi problemų kategorijos: pirma, dėl skirtingų taisyklių standartiniams ir nestandartiniams darbuotojams ar savarankiškai dirbantiems asmenims galėtų be reikalo nukentėti viena iš grupių; antra, visoms grupėms taikant vienodas taisykles galėtų nukentėti asmenys, dirbantys ne pagal standartines sutartis, taip pat tokios taisyklės galėtų būti nepritaikytos prie savarankiškai dirbančių asmenų situacijos. Abiem atvejais įmanoma labiau pritaikyti taisykles prie konkrečių grupių situacijos, laikantis bendrojo universalumo principo, kad įvykus draudžiamajam socialinės rizikos įvykiui, būtų apsaugotos visos darbo rinkoje dalyvaujančios grupės. Gali prireikti specialių priemonių, kad asmenys nemokėtų įmokų į besidubliuojančias sistemas, pavyzdžiui, kai užsiima papildoma veikla, bet yra visapusiškai apdrausti dirbdami pagrindinį darbą;

                  (20)

                  kartais, kai asmenų statusas darbo rinkoje keičiasi, pavyzdžiui, kai samdomas darbas pakeičiamas savarankišku darbu arba netenkama darbo, kai derinamas samdomas ir savarankiškas darbas ir kai pradedamas ar baigiamas verslas, jie ne visada gali išsaugoti, kaupti arba perkelti savo socialinės apsaugos teises. Tačiau siekiant užtikrinti, kad asmenys, kurie derina ar keičia darbus arba samdomo darbuotojo statusą pakeičia į savarankiško darbuotojo statusą arba atvirkščiai, turėtų veiksmingas galimybes gauti išmokas iš įmokomis finansuojamų socialinės apsaugos sistemų ir būtų tinkamai apdrausti, taip pat siekiant juos paskatinti dalyvauti savanoriškos socialinės apsaugos sistemose, visų pirma reikia užtikrinti teisių išsaugojimą, kaupimą ir (arba) perkeliamumą visose sistemose;

                  (21)

                  tam tikrais atvejais išmokos gali būti netinkamos, pavyzdžiui, nepakankamos ar ne laiku mokamos, Jomis galėtų būti neužtikrinta galimybė asmenims išlaikyti deramą gyvenimo lygį, orų gyvenimą ir jie galėtų būti neapsaugoti nuo skurdo. Tokiais atvejais galėtų būti įmanoma didinti jų tinkamumą, kartu atsižvelgiant į būtinybę numatyti priemones, kuriomis būtų sudaromos sąlygos palengvinti grįžimą į darbą. Įmokas reglamentuojančios taisyklės gali iškreipti vienodas sąlygas ir pakenkti kai kurioms darbuotojų ir savarankiškai dirbančių asmenų kategorijoms. Pavyzdžiui, savarankiškai dirbančių asmenų socialinio draudimo įmokos gali būti, be kita ko, nuo pajamų nepriklausomos įmokos arba gali būti apskaičiuojamos remiantis ankstesnėmis pajamomis ar būsimų pajamų prielaidomis. Tokiu atveju asmenys gali patirti su grynųjų pinigų srautu susijusių problemų, kai jų pajamos staiga sumažėja labiau nei lygis, kurio tikimasi. Jeigu valstybė narė nusprendžia nustatyti pajamų ribą, kurios nepasiekus atitinkamam darbuotojui arba savarankiškai dirbančiam asmeniui netaikoma prievolė mokėti draudimo įmokas, sumažinimai ir kitos progresinės priemonės turėtų būti taikomos, kai tinkama, vienodai darbuotojams ir savarankiškai dirbantiems asmenims, tačiau jos neturėtų paskatinti slėpti pajamas. Apskritai sumažinimai ir kitos progresinės priemonės gali būti naudojamos ir siekiant skatinti perėjimą prie mažiau rizikingų užimtumo formų ir kovoti su segmentacija;

                  (22)

                  dabartinis reglamentavimo sistemos sudėtingumas ir nepakankamas socialinės apsaugos taisyklių skaidrumas daugelyje valstybių narių gali reikšti, kad žmonės nepakankamai supranta savo teises ir pareigas ir būdus kaip pasinaudoti savo teisėmis bei laikytis savo pareigų. Tai taip pat galėtų nulemti mažą apdraustųjų ar asmenų, dalyvaujančių socialinės apsaugos sistemose (ypač savanoriškose), skaičių. Skaidrumas gali būti užtikrintas įvairiai, pavyzdžiui, siunčiant atnaujintą informaciją apie asmens teises į išmokas, sukuriant internetines modeliavimo priemones, susijusias su teisėmis į išmokas, ir sukuriant internete ir ne internete „vieno langelio“ principu veikiančius informacinius centrus ar asmenines paskyras. Visų pirma skaitmeninimas gali padėti didinti skaidrumą asmenims;

                  (23)

                  dėl statistinių duomenų apie socialinės apsaugos aprėptį, suskaidytų pagal darbo santykių rūšį, amžių, lytį ir pilietybę, trūkumo gali būti apribotos galimybės patobulinti socialinės apsaugos sistemų gebėjimą prisitaikyti prie darbo rinkos pokyčių ir į juos reaguoti;

                  (24)

                  galimybių naudotis socialine apsauga spragos gali turėti neigiamą ekonominį ir fiskalinį poveikį, kuris būtų jaučiamas visoje Sąjungoje. Jos rūpi visoms valstybėms narėms ir gali trukdyti pasiekti pagrindinius Sąjungos tikslus;

                  (25)

                  Sąjungos teisės aktais jau užtikrinamas vienodo požiūrio į įvairias darbo santykių rūšis principas, draudžiama bet kokia tiesioginė ar netiesioginė diskriminacija dėl lyties užimtumo, profesinės veiklos, socialinės apsaugos ir galimybės gauti prekes ir paslaugas srityse, užtikrinamas teisių perkeliamumas ir išsaugojimas judant tarp valstybių narių ir nustatyti būtiniausi reikalavimai dėl teisių į papildomą pensiją įgijimo ir išsaugojimo kitose šalyse ir minimalūs skaidrumo reikalavimai profesinėms sistemoms. Šia rekomendacija nedaromas poveikis esamai Sąjungos teisei dėl teisės į socialinę apsaugą, visų pirma Europos Parlamento ir Tarybos reglamentui (EB) Nr. 883/2004 (1), Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoms 2006/54/EB (2), 2008/94/EB (3), 2008/104/EB (4), 2010/41/EB (5), (ES) 2016/2341 (6), (ES) 2019/1152 (7) ir (ES) 2019/1158 (8) ir Tarybos direktyvoms 79/7/EEB (9), 93/103/EB (10), 97/81/EB (11), 1999/70/EB (12), 2004/113/EB (13) ir 2010/18/ES (14);

                  (26)

                  Tarybos rekomendacijoje 92/442/EEB (15) nustatyti bendrai pripažinti socialinės apsaugos srities tikslai, o valstybės narės raginamos „apsvarstyti galimybę nustatyti ir (arba) plėsti atitinkamą savarankiškai dirbančių asmenų socialinę apsaugą“. Apibrėžus šiuos bendrus tikslus, buvo sudarytos sąlygos atvirojo koordinavimo metodui socialinės apsaugos ir socialinės įtraukties srityje atsirasti – tai esminė priemonė nustatant, įgyvendinant ir vertinant nacionalines socialinės apsaugos sistemas ir puoselėjant valstybių narių tarpusavio bendradarbiavimą šioje srityje;

                  (27)

                  2018 m. metinėje augimo apžvalgoje, parengtoje įgyvendinant Europos semestrą, primenama, kad siekiant išvengti socialinės atskirties būtina padidinti socialinės apsaugos tinkamumą ir aprėptį, o Tarybos sprendimu (ES) 2018/1215 (16) nustatytose užimtumo politikos gairėse valstybės narės raginamos modernizuoti socialinės apsaugos sistemas;

                  (28)

                  2012 m. Rekomendacijoje dėl minimalios socialinės apsaugos (Nr. 202) Tarptautinė darbo organizacija rekomenduoja savo nariams, atsižvelgiant į nacionalines aplinkybes, kuo greičiau sukurti ir išlaikyti minimalią socialinę apsaugą, teikiančią pagrindines socialinės apsaugos garantijas;

                  (29)

                  Komisija surengė dviejų etapų konsultacijas su socialiniais partneriais pagal SESV 154 straipsnio 2 dalį dėl veiksmų, kurių imamasi visomis užimtumo formomis dirbančių asmenų socialinės apsaugos galimybėms užtikrinti. SESV 154 straipsnio 2 dalyje nustatyta tvarka pati savaime nėra taikoma Sąjungos veiksmams siekiant išspręsti su savarankiškai dirbančiais asmenimis susijusius uždavinius remiantis SESV 352 straipsniu. Komisija paragino socialinius partnerius pasidalyti savo nuomone dėl savo noru savarankiškai dirbančių asmenų;

                  (30)

                  be to, Komisija surengė viešas konsultacijas, kad sužinotų įvairių suinteresuotųjų subjektų ir piliečių nuomonę, ir sukaupė duomenis, kuriais remiantis vertinamas šios rekomendacijos socialinis ir ekonominis poveikis;

                  (31)

                  ši rekomendacija neturėtų būti įgyvendinama tokiu būdu, dėl kurio susilpnėtų teisės, nustatytos galiojančioje šios srities Sąjungos teisėje, taip pat jos įgyvendinimas neturėtų būti teisėtas pagrindas sumažinti bendrą apsaugos, suteikiamos darbuotojams šios rekomendacijos taikymo srityje, lygį;

                  (32)

                  šia rekomendacija turėtų būti vengiama nustatyti administracinius, finansinius arba teisinius apribojimus, kurie varžytų mažųjų ir vidutinių įmonių (MVĮ) kūrimą arba plėtrą. Todėl valstybės narės raginamos įvertinti savo reformų poveikį MVĮ, kad užtikrintų, jog MVĮ nebūtų neproporcingai paveiktos, ypatingą dėmesį skiriant labai mažoms įmonėms ir administracinei naštai, ir raginamos paskelbti tokių vertinimų rezultatus;

                  (33)

                  dėl šios rekomendacijos neturėtų dar labiau pablogėti įmonių, visų pirma MVĮ, likvidumas tais atvejais, kai jų finansinei padėčiai neigiamą poveikį daro tai, kad viešosios valdžios institucijos pavėluotai atlieka mokėjimus;

                  (34)

                  rengdamos reformas valstybės narės gali įtraukti suinteresuotuosius subjektus, įskaitant socialinius partnerius;

                  (35)

                  šia rekomendacija nedaromas poveikis valstybių narių galioms organizuoti savo socialinės apsaugos sistemas. Valstybių narių išimtinė kompetencija organizuoti savo socialinės apsaugos sistemas apima, inter alia, sprendimus dėl tokių sistemų ir susijusių institucijų kūrimo, finansavimo bei valdymo ir sprendimus dėl išmokų dydžio, pobūdžio ir jų mokėjimo būdų, įmokų dydžio ir galimybės naudotis sistema sąlygų. Atsižvelgiant į nacionalinių sistemų skirtumus, ši rekomendacija netrukdo valstybėms narėms išlaikyti ar nustatyti pažangesnes, nei čia rekomenduojamos, nuostatas dėl socialinės apsaugos;

                  (36)

                  šia rekomendacija gerbiamos pagrindinės teisės ir laikomasi principų, pripažintų Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijoje. Visų pirma, šia rekomendacija siekiama paskatinti taikyti Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 34 straipsnį;

                  (37)

                  socialinės apsaugos sistemų finansinis tvarumas yra labai svarbus užtikrinant tokių sistemų atsparumą, efektyvumą ir veiksmingumą. Šios rekomendacijos įgyvendinimas neturėtų stipriai paveikti valstybių narių socialinės apsaugos sistemų finansinės pusiausvyros,

            PRIĖMĖ ŠIĄ REKOMENDACIJĄ:

         Tikslas ir taikymo sritis

                  1.

                  Valstybėms narėms rekomenduojama:

                              1.1.

                              visiems darbuotojams ir savarankiškai dirbantiems asmenims valstybėse narėse suteikti tinkamą socialinę apsaugą, laikantis šios rekomendacijos ir nedarant poveikio valstybių narių galioms organizuoti savo socialinės apsaugos sistemas;

                              1.2.

                              nustatyti minimaliuosius standartus darbuotojų ir savarankiškai dirbančių asmenų socialinės apsaugos srityje laikantis šios rekomendacijos. Socialinė apsauga gali būti teikiama derinant įvairias sistemas – organizuojamas valstybės arba jų organizavimą pavedant socialiniams partneriams ar kitiems subjektams – laikantis pagrindinių nacionalinių socialinės apsaugos sistemų principų. Privačiojo draudimo produktai nepatenka į šios rekomendacijos taikymo sritį. Pagal SESV 153 straipsnio 3 dalį valstybės narės turi teisę nustatyti įmokų dydį ir nuspręsti dėl tinkamo sistemų derinio.

                  2.

                  Šioje rekomendacijoje nustatyta teisė dalyvauti sistemoje, taip pat kaupti teises į išmokas ir jomis naudotis. Visų pirma, valstybėms narėms rekomenduojama visiems darbuotojams ir savarankiškai dirbantiems asmenims užtikrinti:

                              a)

                              formalią socialinės apsaugos aprėptį;

                              b)

                              veiksmingą socialinės apsaugos aprėptį;

                              c)

                              tinkamumą;

                              d)

                              skaidrumą.

                  3.

                  Ši rekomendacija taikoma:

                              3.1.

                              darbuotojams ir savarankiškai dirbantiems asmenims, taip pat asmenims, kurie pereina iš vieno iš šių statusų į kitą arba turi juos abu, taip pat asmenims, kurie nutraukė darbą pasireiškus vienai iš rizikos rūšių, kurioms taikoma socialinė apsauga;

                              3.2.

                              šioms socialinės apsaugos sritims, jeigu jos numatytos valstybėse narėse:

                                          a)

                                          nedarbo išmokoms;

                                          b)

                                          ligos ir sveikatos priežiūros išmokoms;

                                          c)

                                          motinystės ir lygiavertėms tėvystės išmokoms;

                                          d)

                                          neįgalumo išmokoms;

                                          e)

                                          senatvės ir maitintojo netekimo išmokoms;

                                          f)

                                          išmokoms dėl nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių ligų.

                  4.

                  Ši rekomendacija netaikoma galimybių naudotis socialinės paramos ir minimalių pajamų sistemomis teikimui.

                  5.

                  Pripažįstant, kad darbuotojams ir savarankiškai dirbantiems asmenims galėtų būti taikomos skirtingos taisyklės, šioje rekomendacijoje apibrėžti formalios socialinės apsaugos aprėpties, veiksmingos socialinės apsaugos aprėpties, tinkamumo ir skaidrumo principai taikomi visiems darbuotojams ir savarankiškai dirbantiems asmenims.

                  6.

                  Ši rekomendacija netrukdo valstybėms narėms išlaikyti ar nustatyti pažangesnes nuostatas dėl socialinės apsaugos nei nustatytos šioje rekomendacijoje. Šia rekomendacija neturėtų būti ribojamas socialinių partnerių savarankiškumas tose srityse, kuriose jie yra atsakingi sukurti ir valdyti socialinės apsaugos sistemas.

         Sąvokų apibrėžtys

                  7.

                  Šioje rekomendacijoje vartojamų terminų apibrėžtys:

                              a)

                              darbo santykių rūšis – viena iš įvairių darbo santykių tarp darbuotojo ir darbdavio rūšių, kuri gali skirtis darbo trukme, darbo valandų skaičiumi ar kitomis darbo santykių sąlygomis;

                              b)

                              statusas darbo rinkoje – asmens statusas atsižvelgiant į tai, ar jis dirba būdamas susijęs darbo santykiais (kaip darbuotojas), ar savo vardu (savarankiškai dirbantysis);

                              c)

                              socialinės apsaugos sistema – atskira taisyklių, kuriomis nustatoma programos taikymo asmenims sritis, teisių į išmokas sąlygos, išmokų rūšys, dydžiai, mokėjimo laikotarpis ir kiti išmokų požymiai, taip pat programos finansavimo (iš įmokų, bendrųjų mokesčių ir kitų šaltinių), valdymo ir administravimo sąlygos, sistema, pagal kurią mokamos išmokos į jas teises turintiems išmokų gavėjams;

                              d)

                              išmoka – grynųjų pinigų pervedimas ar pervedimas natūra, kuriuos atlieka viešasis ar privatusis subjektas turinčiam teisę ją gauti asmeniui pagal socialinės apsaugos sistemą;

                              e)

                              formali aprėptis – situacija konkrečioje socialinės apsaugos srityje (pavyzdžiui, apsaugos senatvės, nedarbo, motinystės arba tėvystės atveju), kai galiojančiuose teisės aktuose ar kolektyvinėse sutartyse nurodoma, kad grupei priklausantys asmenys turi teisę dalyvauti konkrečiai sričiai skirtoje socialinės apsaugos sistemoje;

                              f)

                              veiksminga aprėptis – situacija konkrečioje socialinės apsaugos srityje, kai grupei priklausantys asmenys turi galimybę kaupti išmokas, ir tuo atveju, jei draudžiamasis įvykis įvykta, gali gauti atitinkamo dydžio išmokas;

                              g)

                              teisių išsaugojimas reiškia, kad ankstesniais darbo laikotarpiais jau įgytos teisės nėra prarandamos, net jeigu jos buvo įgytos pagal sistemas, kuriose taikomos kitokios taisyklės arba esant kitokiems darbo santykiams;

                              h)

                              teisių kaupimas – galimybė sumuoti visas teises į išmokas ir apima galimybę teisę į išmokas suteikiantį laikotarpį, įgytą pagal anksčiau darbo rinkoje turėtą statusą (arba pagal tuo pačiu metu darbo rinkoje turėtus statusus), įskaičiuoti į teisę į išmokas suteikiantį laikotarpį pagal naują statusą;

                              i)

                              perkeliamumas – galimybė sukauptas teises į išmokas perkelti į kitą sistemą;

                              j)

                              skaidrumas – turimos, prieinamos, išsamios ir aiškios informacijos apie sistemos taisykles ir (arba) asmenines prievoles ir teises teikimas plačiajai visuomenei, galimiems sistemos dalyviams bei sistemos dalyviams ir išmokų gavėjams.

         Formali socialinės apsaugos aprėptis

                  8.

                  Valstybėms narėms rekomenduojama užtikrinti galimybę visiems darbuotojams ir savarankiškai dirbantiems asmenims naudotis tinkama socialine apsauga visų šios rekomendacijos 3.2 punkte nurodytų sričių atveju. Atsižvelgiant į nacionalines aplinkybes, rekomenduojama pasiekti šį tikslą pagerinant formalią aprėptį ir ją išplečiant:

                              a)

                              visiems darbuotojams neatsižvelgiant į darbo santykių rūšį – privaloma tvarka;

                              b)

                              savarankiškai dirbantiems asmenims – bent savanorišku pagrindu ir, kai tikslinga, privaloma tvarka.

         Veiksminga socialinės apsaugos aprėptis

                  9.

                  Valstybėms narėms rekomenduojama užtikrinti veiksmingą socialinės apsaugos aprėptį visiems darbuotojams, neatsižvelgiant į jų darbo santykių rūšį, ir savarankiškai dirbantiems asmenims 8 punkte nustatytomis sąlygomis, kartu išsaugant sistemos tvarumą ir įgyvendinant apsaugos nuo piktnaudžiavimo priemones. Tuo tikslu:

                              a)

                              taisyklės, reglamentuojančios įmokas (pavyzdžiui, teisę į išmokas suteikiantį laikotarpį, būtinąjį darbo stažą) ir teises į išmokas (pavyzdžiui, laukimo laikotarpį, išmokų apskaičiavimo taisykles ir trukmę), neturėtų trukdyti asmeniui galimybei kaupti išmokas arba gauti išmokas dėl darbo santykių rūšies ar statuso darbo rinkoje;

                              b)

                              sistemas reglamentuojančių taisyklių skirtumai statusų darbo rinkoje arba darbo santykių rūšių atžvilgiu turėtų būti proporcingi ir atspindėti specifinę išmokų gavėjų situaciją.

                  10.

                  Atsižvelgiant į nacionalines aplinkybes, valstybėms narėms rekomenduojama užtikrinti, kad teisės į išmokas, neatsižvelgiant, ar jos įgytos privalomojoje ar savanoriškoje sistemoje, būtų išsaugomos, kaupiamos ir (arba) perkeliamos visų samdomo darbuotojo ir savarankiškai dirbančio asmens statusų atveju ir visuose ekonominiuose sektoriuose, per visą asmens karjerą ar tam tikro referencinio laikotarpio metu ir tarp skirtingų sistemų atitinkamoje socialinės apsaugos srityje.

         Tinkamumas

                  11.

                  Darbuotojams ir savarankiškai dirbantiems asmenims patyrus riziką, kuri draudžiama pagal socialinės apsaugos sistemą, valstybėms narėms rekomenduojama užtikrinti, kad sistemomis jų nariams būtų laiku suteikta tinkamo lygio apsauga pagal nacionalines aplinkybes ir išlaikomas deramas jų gyvenimo lygis bei tinkamu mastu kompensuojamos jų pajamas, kartu visada apsaugant tuos narius nuo skurdo. Vertinant tinkamumą, turi būti atsižvelgiama į visą valstybės narės socialinės apsaugos sistemą kaip visumą.

                  12.

                  Valstybėms narėms rekomenduojama užtikrinti, kad socialinės apsaugos įmokos būtų proporcingos darbuotojų ir savarankiškai dirbančių asmenų galimybei mokėti įmokas.

                  13.

                  Atsižvelgiant į nacionalines aplinkybes ir kai tikslinga, valstybėms narėms rekomenduojama užtikrinti, kad nacionalinės teisės aktuose numatytas atleidimas nuo socialinio draudimo įmokų arba jų sumažinimas, be kita ko, mažas pajamas gaunančių grupių atžvilgiu, būtų taikomi visoms darbo santykių rūšims ir visiems statusams darbo rinkoje.

                  14.

                  Valstybėms narėms rekomenduojama užtikrinti, kad savarankiškai dirbančių asmenų socialinės apsaugos įmokos ir teisės į išmokas būtų skaičiuojamos objektyviai ir skaidriai įvertinus jų pajamų bazę, atsižvelgus į jų pajamų svyravimą, ir atspindėtų jų faktinį uždarbį.

         Skaidrumas

                  15.

                  Valstybėms narėms rekomenduojama užtikrinti, kad visų socialinės apsaugos sistemų sąlygos ir taisyklės būtų skaidrios ir kad asmenys turėtų prieigą prie naujausios, išsamios, prieinamos, patogios naudoti ir lengvai suprantamos nemokamos informacijos apie jų asmenines teises į išmokas ir pareigas.

                  16.

                  Valstybėms narėms rekomenduojama prireikus supaprastinti socialinės apsaugos sistemų administracinius reikalavimus darbuotojams, savarankiškai dirbantiems asmenims ir darbdaviams, ypač labai mažoms, mažosioms ir vidutinėms įmonėms.

         Įgyvendinimas, ataskaitų teikimas ir vertinimas

                  17.

                  Valstybės narės ir Komisija turėtų veikti išvien, kad patobulintų Sąjungos lygmeniu renkamų duomenų apie darbo jėgą ir socialinės apsaugos galimybes apimtį ir aktualumą, siekdamos, kad formuojant socialinės apsaugos politiką būtų atsižvelgiama į informaciją apie naujų formų darbą. Atsižvelgiant į tai, valstybėms narėms rekomenduojama rinkti ir skelbti, kai įmanoma, patikimus nacionalinius statistinius duomenis apie galimybes pasinaudoti įvairiomis socialinės apsaugos formomis, pavyzdžiui, suskirstytus pagal statusą darbo rinkoje (savarankiškai dirbantieji arba darbuotojai), darbo santykių rūšį (laikinas arba nuolatinis, darbas ne visą darbo laiką arba darbas visą darbo laiką, naujų formų darbas arba standartinis darbas), lytį ir amžių, ne vėliau kaip 2021 m. lapkričio 15 d.

                  18.

                  Komisija turėtų kartu su Socialinės apsaugos komitetu nustatyti stebėsenos sistemą ir parengti sutartus bendrus kiekybinius ir kokybinius rodiklius, siekiant stebėti šios rekomendacijos įgyvendinimą, ne vėliau kaip 2020 m. lapkričio 15 d., ir sudaryti sąlygas atlikti jos peržiūrą.

                  19.

                  Valstybėms narėms rekomenduojama kuo greičiau įgyvendinti šioje rekomendacijoje nustatytus principus ir pateikti planą, kuriame būtų nustatytos atitinkamos priemonės, kurių turės būti imtasi nacionaliniu lygmeniu, ne vėliau kaip 2021 m. gegužės 15 d. Tų planų įgyvendinimo pažanga turėtų būti aptariama daugiašalių priežiūros priemonių pagal Europos semestrą ir atvirojo koordinavimo metodą socialinės apsaugos ir socialinės įtraukties srityje kontekste.

                  20.

                  Komisija, bendradarbiaudama su valstybėmis narėmis ir pasikonsultavusi su atitinkamais suinteresuotaisiais subjektais, turėtų apžvelgti šios rekomendacijos įgyvendinimo pažangą, be kita ko, atsižvelgdama į poveikį MVĮ, ir pateikti Tarybai ataskaitą ne vėliau kaip 2022 m. lapkričio 15 d. Remdamasi apžvalgos rezultatais, Komisija gali apsvarstyti galimybę pateikti naujus pasiūlymus.

                  21.

                  Komisija turėtų užtikrinti, kad šiai rekomendacijai įgyvendinti būtų imtasi veiksmų, finansuojamų pagal atitinkamas Sąjungos programas.

                  22.

                  Komisija turėtų sudaryti sąlygas valstybėms narėms tarpusavyje ir su suinteresuotaisiais subjektais organizuoti tarpusavio mokymąsi ir keistis geriausia patirtimi.

         Priimta Briuselyje 2019 m. lapkričio 8 d.

               Tarybos vardu

               Pirmininkė

            L. ANDERSSON

         (1)  2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (EB) Nr. 883/2004 dėl socialinės apsaugos sistemų koordinavimo (OL L 166, 2004 4 30, p. 1).

         (2)  2006 m. liepos 5 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2006/54/EB dėl moterų ir vyrų lygių galimybių ir vienodo požiūrio į moteris ir vyrus užimtumo bei profesinės veiklos srityje principo įgyvendinimo (OL L 204, 2006 7 26, p. 23).

         (3)  2008 m. spalio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2008/94/EB dėl darbuotojų apsaugos jų darbdaviui tapus nemokiam (OL L 283, 2008 10 28, p. 36).

         (4)  2008 m. lapkričio 19 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2008/104/EB dėl darbo per laikinojo įdarbinimo įmones (OL L 327, 2008 12 5, p. 9).

         (5)  2010 m. liepos 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2010/41/ES dėl vienodo požiūrio į savarankiškai dirbančius vyrus ir moteris principo taikymo, kuria panaikinama Tarybos direktyva 86/613/EEB (OL L 180, 2010 7 15, p. 1).

         (6)  2016 m. gruodžio 14 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva (ES) 2016/2341 dėl profesinių pensijų įstaigų (PPĮ) veiklos ir priežiūros (OL L 354, 2016 12 23, p. 37).

         (7)  2019 m. birželio 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva (ES) 2019/1152 dėl skaidrių ir nuspėjamų darbo sąlygų Europos Sąjungoje (OL L 186, 2019 7 11, p. 105).

         (8)  2019 m. birželio 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva (ES) 2019/1158 dėl tėvų ir prižiūrinčiųjų asmenų profesinio ir asmeninio gyvenimo pusiausvyros, kuria panaikinama Tarybos direktyva 2010/18/ES (OL L 188, 2019 7 12, p. 79).

         (9)  1978 m. gruodžio 19 d. Tarybos direktyva 79/7/EEB dėl vienodo požiūrio į vyrus ir moteris principo nuoseklaus įgyvendinimo socialinės apsaugos srityje (OL L 6, 1979 1 10, p. 24).

         (10)  1993 m. lapkričio 23 d. Tarybos direktyva 93/103/EB dėl būtiniausių saugos ir sveikatos reikalavimų, dirbant žvejybos laivuose (tryliktoji atskira Direktyva, kaip numatyta Direktyvos 89/391/EEB 16 straipsnio 1 dalyje) (OL L 307, 1993 12 13, p. 1).

         (11)  1997 m. gruodžio 15 d. Tarybos direktyva 97/81/EB dėl Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną, kurį sudarė Europos pramonės ir darbdavių konfederacijų sąjunga (UNICE), Europos įmonių, kuriose dalyvauja valstybė, centras (CEEP) ir Europos profesinių sąjungų konfederacija (ETUC) (OL L 14, 1998 1 20, p. 9).

         (12)  1999 m. birželio 28 d. Tarybos direktyva 1999/70/EB dėl Europos profesinių sąjungų konfederacijos (ETUC), Europos pramonės ir darbdavių konfederacijų sąjungos (UNICE) ir Europos įmonių, kuriose dalyvauja valstybė, centro (CEEP) bendrojo susitarimo dėl darbo pagal terminuotas sutartis (OL L 175, 1999 7 10, p. 43),

         (13)  2004 m. gruodžio 13 d. Tarybos direktyva 2004/113/EB, įgyvendinanti vienodo požiūrio į moteris ir vyrus principą dėl galimybės naudotis prekėmis bei paslaugomis ir prekių tiekimo bei paslaugų teikimo (OL L 373, 2004 12 21, p. 37).

         (14)  2010 m. kovo 8 d. Tarybos direktyva 2010/18/ES, įgyvendinanti patikslintą BUSINESSEUROPE, UEAPME, CEEP ir ETUC sudarytą Bendrąjį susitarimą dėl vaiko priežiūros atostogų, ir panaikinanti Direktyvą 96/34/EB (OL L 68, 2010 3 18, p. 13).

         (15)  1992 m. liepos 27 d. Tarybos rekomendacija 92/442/EEB dėl socialinės apsaugos tikslų ir politikos suderinimo (OL L 245, 1992 8 26, p. 49).

         (16)  2018 m. liepos 16 d. Tarybos sprendimas (ES) 2018/1215 dėl valstybių narių užimtumo politikos gairių (OL L 224, 2018 9 5, p. 4).


title: 2018 m. gruodžio 7 d. Tarybos rekomendacija dėl sustiprinto bendradarbiavimo kovojant su ligomis, kurių galima išvengti skiepijant

text:
               28.12.2018

               LT

               Europos Sąjungos oficialusis leidinys

               C 466/1

      TARYBOS REKOMENDACIJA
      2018 m. gruodžio 7 d.
      dėl sustiprinto bendradarbiavimo kovojant su ligomis, kurių galima išvengti skiepijant
      (2018/C 466/01)
      EUROPOS SĄJUNGOS TARYBA,
      atsižvelgdama į Sutartį dėl Europos Sąjungos veikimo, ypač į jos 168 straipsnio 6 dalį,
      atsižvelgdami į Europos Komisijos pasiūlymą,
      kadangi:

                  (1)

                  pagal Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo (SESV) 168 straipsnį žmonių sveikatos aukšto lygio apsauga turi būti užtikrinama nustatant ir įgyvendinant visas Sąjungos politikos ir veiklos kryptis. Sąjunga, savo veikla papildydama valstybių narių politiką, turi siekti gerinti visuomenės sveikatą, užkirsti kelią žmonių fiziniams ir psichiniams negalavimams ir ligoms bei pašalinti pavojaus fizinei ir psichinei sveikatai šaltinius;

                  (2)

                  pagal SESV 168 straipsnio 6 dalį Taryba Komisijos pasiūlymu gali tame straipsnyje nurodytais tikslais priimti rekomendacijas siekiant gerinti visuomenės sveikatą, visų pirma kiek tai susiję su kova su labiausiai sveikatą pakertančiomis ligomis, taip pat su didelių tarpvalstybinio pobūdžio grėsmių sveikatai stebėsena, išankstiniu įspėjimu apie jas ir kova su jomis. Ligos, kurių galima išvengti skiepijant, laikomos labiausiai sveikatą pakertančiomis ligomis;

                  (3)

                  skiepijimas yra viena iš veiksmingiausių ir ekonomiškai efektyviausių XX amžiuje sukurtų visuomenės sveikatos priemonių ir tebėra pagrindinė užkrečiamų ligų pirminės prevencijos priemonė;

                  (4)

                  nors už skiepijimų programas yra atsakingos valstybės narės, atsižvelgiant į tarpvalstybinį ligų, kurių galima išvengti skiepijant, pobūdį ir tuos pačius sunkumus, kylančius įgyvendinant nacionalines imunizacijos programas, būtų naudinga geriau suderinti ES veiksmus ir požiūrius, skirtus užkirsti kelią epidemijų ir ligų, kurioms būdingas tarpvalstybinis aspektas, plitimui arba jį pažaboti;

                  (5)

                  per socialinę žiniasklaidą ir aršius skiepijimo priešininkus sparčiai plintant klaidingai informacijai formuojasi neteisinga nuomonė, dėl kurios visuomenės dėmesys nukreipiamas nuo skiepijimo naudos pavieniams asmenims bei visai visuomenei ir nuo užkrečiamųjų ligų keliamos rizikos, ir taip didėja nepasitikėjimas ir neįrodyto neigiamo poveikio baimė. Reikia imtis veiksmų siekiant sustiprinti dialogą su piliečiais, suprasti tikruosius jiems susirūpinimą bei abejones dėl skiepijimo keliančius klausimus ir juos tinkamai spręsti atsižvelgiant į individualius poreikius;

                  (6)

                  sveikatos priežiūros darbuotojai atlieka vieną iš svarbiausių vaidmenų siekiant geresnių skiepijimo aprėpties rodiklių. Siekiant remti jų pastangas, jiems turėtų būti suteikta galimybių toliau mokytis ir dalyvauti mokymuose skiepijimo klausimais pagal nacionalines rekomendacijas;

                  (7)

                  siekiant apsaugoti sveikatos priežiūros darbuotojus ir jų pacientus, reikėtų reaguoti į tokius atvejus, kai tokių darbuotojų skiepijimo aprėpties rodikliai yra laikomi nepakankamais atsižvelgiant į nacionalines rekomendacijas;

                  (8)

                  kadangi skiriasi valstybių narių skiepijimų kalendoriai (kalbant apie rekomenduojamus skiepus, naudojamų vakcinų rūšis, skiriamų dozių skaičių ir skiepijimo laiką), didėja rizika, kad piliečiai, visų pirma vaikai, persikeldami gyventi iš vienos valstybės narės į kitą, gali likti nepaskiepyti nuo kurios nors ligos;

                  (9)

                  siekiant, kad piliečiai turėtų daugiau galimybių pasinaudoti imunizacijos paslaugomis, būtina dėti tikslines pastangas pasiekti pažeidžiamiausius visuomenės narius, visų pirma per bendruomeninius paslaugų teikėjus. Europos struktūriniai fondai, ypač Europos socialinis fondas (ESF) ir Europos regioninės plėtros fondas (ERPF), suteikia svarbių galimybių valstybėms narėms sustiprinti sveikatos priežiūros darbuotojų mokymą su vakcinomis susijusiais klausimais ir padidinti sveikatos priežiūros infrastruktūros pajėgumus skiepijimo srityje;

                  (10)

                  demografiniai pokyčiai, žmonių judumas, klimato kaita ir blėstantis imunitetas – veiksniai, prisidedantys prie epidemiologinių pokyčių, susijusių su ligų, kurių galima išvengti skiepijant, poveikiu, todėl rengiant skiepijimų programas neužtenka orientuotis vien į vaikystės etapą – reikia taikyti viso gyvenimo perspektyvos požiūrį. Šiuo požiūriu siekiama užtikrinti tinkamą apsaugą per visą gyvenimą ir jį taikant prisidedama prie sveikos gyvensenos bei sveiko senėjimo, taip pat prie sveikatos priežiūros sistemų tvarumo;

                  (11)

                  vakcinų trūkumas daro tiesioginę įtaką nacionalinių skiepijimų programų kūrimui ir įgyvendinimui. Valstybės narės patiria įvairių sunkumų, susijusių su vakcinų tiekimo sutrikimais, gamybos pajėgumai ES tebėra riboti ir tebekyla sunkumų šalims dalytis vakcinomis tarpvalstybiniu mastu, o koordinuoto perspektyvinio planavimo trūkumas prisideda prie poreikio neapibrėžtumo. Tokiomis aplinkybėmis, kilus užkrečiamųjų ligų protrūkiams, Europos Sąjunga ir jos piliečiai tebebūtų pažeidžiami;

                  (12)

                  dėl poreikio daryti sparčią pažangą naujų vakcinų mokslinių tyrimų ir plėtros srityje ir siekiant patobulinti arba pritaikyti esamas vakcinas, reikia novatoriškų partnerysčių ir platformų, aukšto lygio ekspertinių žinių, tvirtesnės mokslo sričių ir sektorių tarpusavio sąsajos, taip pat būtinos investicijos į socialinius ir elgsenos mokslinius tyrimus siekiant geriau suprasti su konkrečiomis aplinkybėmis susijusius veiksnius, lemiančius nepasitikėjimą skiepais;

                  (13)

                  Tarybos išvadose dėl skiepijimo kaip veiksmingos priemonės visuomenės sveikatos srityje (1) jau nurodyta keletas šių pagrindinių iššūkių bei tolesni veiksmai, be to, valstybės narės ir Komisija raginamos imtis bendrų veiksmų siekiant dalytis geriausios praktikos pavyzdžiais skiepijimo politikos srityje;

                  (14)

                  Tarybos išvadose dėl vaikų imunizacijos (2) konkrečiai raginama tobulinti imunizacijos registrus ir informavimo sistemas siekiant pagerinti skiepijimų programų stebėseną ir sudaryti palankesnes sąlygas skiepijimo paslaugų teikėjams tarpusavyje keistis informacija;

                  (15)

                  Komisijos komunikate dėl bendrosios skaitmeninės rinkos strategijos įgyvendinimo (3) ir Komunikate dėl 2012–2020 m. E. sveikatos veiksmų plano (4) primenama skaitmeninės sveikatos darbotvarkės svarba ir būtinybė skirti prioritetą e. sveikatos ir didžiaisiais duomenimis grindžiamų sprendimų kūrimui. Šios iniciatyvos sustiprintos Komisijos komunikatu „Sudaryti sąlygas skaitmeninei sveikatos priežiūros ir slaugos transformacijai bendrojoje skaitmeninėje rinkoje“ (5), siekiant užtikrinti šiuolaikiškus ir tvarius sveikatos priežiūros modelius ir suteikti galių piliečiams bei sveikatos priežiūros darbuotojams;

                  (16)

                  Direktyvoje 2000/54/EB dėl darbuotojų apsaugos nuo rizikos, susijusios su biologinių veiksnių poveikiu darbe (6), nustatyti būtiniausi reikalavimai siekiant užtikrinti darbuotojų apsaugą, įskaitant reikalavimą siūlyti anksčiau neimunizuotiems darbuotojams pasiskiepyti, o Tarybos direktyvoje 2010/32/ES, kuria įgyvendinamas Europos ligoninių ir sveikatos priežiūros įstaigų asociacijos ir Europos viešųjų paslaugų profesinių sąjungų federacijos bendrasis susitarimas dėl su(si)žeidimų aštriais instrumentais prevencijos ligoninių ir sveikatos priežiūros sektoriuje (7), numatyta, kad jei atlikus rizikos vertinimą nustatoma, jog darbuotojų saugai ir sveikatai kyla rizika dėl veikliųjų biologinių medžiagų, nuo kurių yra veiksmingų skiepų, poveikio, darbuotojams turėtų būti siūloma pasiskiepyti;

                  (17)

                  Sprendime 1082/2013/ES dėl didelių tarpvalstybinio pobūdžio grėsmių sveikatai (8) nustatytas pagrindas, kuriuo remiantis gali būti kuriamas savanoriškas medicininių atsako į dideles tarpvalstybinio pobūdžio grėsmes sveikatai priemonių išankstinio įsigijimo mechanizmas;

                  (18)

                  Tarybos išvadose dėl Europos Sąjungos sveikatos sistemų bendrų vertybių ir principų (9) patvirtinti svarbiausi universalumo, galimybės naudotis geros kokybės sveikatos priežiūra, teisingumo ir solidarumo principai bei vertybės – jie yra itin svarbus siekiant užtikrinti vienodas galimybes gauti skiepijimo paslaugas pagal nacionalines ir regionines imunizacijos programas neatsižvelgiant į amžių, socialinę padėtį ar geografinę vietovę;

                  (19)

                  Reglamentu (EB) Nr. 851/2004 (10) Europos ligų prevencijos ir kontrolės centras (ECDC) įgaliojamas remti užkrečiamųjų ligų prevenciją bei kontrolę ir skatinti keitimąsi geriausios praktikos pavyzdžiais ir patirtimi atsižvelgiant į skiepijimų programas. Be to, ECDC koordinuoja duomenų rinkimą, tvirtinimą, analizę ir duomenų platinimą ES lygmeniu, įskaitant duomenis apie skiepijimo strategijas;

                  (20)

                  Direktyva 2001/83/EB dėl Bendrijos kodekso, reglamentuojančio žmonėms skirtus vaistus (11), ir Reglamentu (ES) Nr. 726/2004, įsteigiančiu Europos vaistų agentūrą (12), priežiūros institucijos įgaliojamos propaguoti ir saugoti visuomenės sveikatą, suteikiant leidimus naudoti saugias ir veiksmingas vakcinas ir po leidimo prekiauti suteikimo nuolat atliekant jų naudos ir rizikos profilio vertinimą;

                  (21)

                  Komisijos Bendros sveikatos koncepcija grindžiamu veiksmų planu (13) ES valstybėms narėms padedama kovoti su atsparumu antimikrobinėms medžiagoms ir raginama supaprastinti leidimų naudoti naujus antibakterinius vaistus suteikimo procedūras, taip pat skatinti naujų vakcinų nuo patogeninių sukėlėjų, siejamų su atsparumu antimikrobinėms medžiagoms, mokslinius tyrimus ir plėtrą;

                  (22)

                  2018 m. balandžio 19 d. Europos Parlamento rezoliucijoje dėl nepasitikėjimo skiepais ir sumažėjusio pasiskiepijusių žmonių skaičiaus Europoje (14) valstybės narės raginamos užtikrinti pakankamą sveikatos priežiūros darbuotojų skiepijimą, imtis veiksmingų priemonių kovojant su klaidingos informacijos platinimu ir įgyvendinti priemones, kuriomis didinamas vaistų prieinamumas. Be to, Komisija raginama sudaryti palankesnes sąlygas visoje ES taikyti labiau suderintą skiepijimų kalendorių;

                  (23)

                  Komisijos parengto Kovos su melagingų naujienų ir internetinės dezinformacijos skleidimu veiksmų plano tikslas – padėti parengti kovos su dezinformacijos skleidimu ES lygmens strategiją, o Komisijos komunikate dėl kovos su dezinformacija (15) kalbama apie su dezinformacijos skleidimu interneto platformose susijusius iššūkius;

                  (24)

                  Komisija nuo 2000 m., kai pradėjo veikti Visuotinis vakcinų aljansas (GAVI), per šį aljansą padeda didinti 77-ių vargingiausių šalių galimybes gauti šiuolaikinių būtiniausių vakcinų. Iki 2015 m. buvo skirta 83 mln. EUR – tai padėjo 2011–2015 m. laikotarpiu visapusiškai imunizuoti 277 mln. vaikų; 2016–2020 m. laikotarpiu įsipareigota skirti dar 200 mln. EUR, siekiant 2016–2020 m. imunizuoti dar 300 mln. vaikų;

                  (25)

                  2012 m. Pasaulio sveikatos asamblėjoje sveikatos ministrai patvirtino pasaulinį skiepijimo veiksmų planą siekdami užtikrinti, kad ne vėliau kaip 2020 m. nė vienas asmuo neliktų nepaskiepytas gyvybiškai būtinomis vakcinomis. 2014 m. Pasaulio sveikatos organizacijos (PSO) Europos regioninis komitetas patvirtino 2015–2020 m. Europos skiepijimo veiksmų planą;

                  (26)

                  Darnaus vystymosi darbotvarkės iki 2030 m. (16) 3 tikslu „Užtikrinti sveiką gyvenseną ir skatinti visų amžiaus grupių gerovę“ pabrėžiama vakcinų svarba apsaugant žmones nuo ligų. Be to, Europos konsensuse dėl vystymosi „Mūsų pasaulis, mūsų orumas, mūsų ateitis“ (17) ES ir jos valstybės narės dar kartą patvirtina savo įsipareigojimą apsaugoti kiekvieno asmens teisę į aukščiausią pasiekiamą fizinės ir psichinės sveikatos lygį, be kita ko, padedant užtikrinti galimybę visiems gauti įperkamų būtiniausių vaistų ir vakcinų;

                  (27)

                  vykdant 2018 m. pradėtus Bendruosius veiksmus skiepijimo srityje, kurie yra bendrai finansuojami pagal trečiąją Sąjungos veiksmų sveikatos srityje programą (18), daugiausia dėmesio turi būti skiriama keitimuisi geriausios praktikos pavyzdžiais, susijusiais su nacionaline skiepijimo politika, taip pat elektroninių imunizacijos informacinių sistemų techninių reikalavimų nustatymui, vakcinų poreikio prognozėms, prioritetų nustatymui vykdant mokslinius tyrimus ir plėtrą vakcinų srityje, taip pat moksliniams tyrimams, skirtiems nepasitikėjimo skiepais problemai spręsti;

                  (28)

                  šioje rekomendacijoje pateiktais siūlomais veiksmais siekiama didinti visuomenės sveikatos saugumą, mažinti valstybių narių nelygybę ir didinti vakcinų tiekimo vidaus rinkoje saugumą. Šiais veiksmais, atsižvelgiant į nevienodą valstybių narių pradinę padėtį, kalbant apie imunizacijos politiką, institucinę sistemą, regionų skirtumus ir pajėgumus teikti sveikatos priežiūros paslaugas, yra papildoma ir stiprinama visų valstybių narių nacionalinė politika ir veiksmai;

                  (29)

                  ši rekomendacija atitinka subsidiarumo ir proporcingumo principus,

            REKOMENDUOJA VALSTYBĖMS NARĖMS:

                  1.

                  atitinkamai nacionaliniu ir (arba) regioniniu lygmeniu parengti ir įgyvendinti skiepijimų planus, kurių tikslas – padidinti skiepijimo aprėptį, kad ne vėliau kaip 2020 m. būtų pasiekti PSO Europos skiepijimo veiksmų plane nustatyti tikslai ir uždaviniai. Į šiuos planus galėtų būti įtrauktos nuostatos dėl, pavyzdžiui, tvaraus finansavimo ir vakcinų tiekimo, skiepijimo visą gyvenimą požiūrio, pajėgumo reaguoti į ekstremaliąsias situacijas, taip pat komunikavimo ir propagavimo veiklos;

                  2.

                  siekti tikslo, kad, visų pirma tymų atveju, ne vėliau kaip 2020 m. tikslinės vaikų populiacijos skiepijimo aprėpties rodiklis būtų 95 %, skiriant dvi vakcinos dozes, ir stengtis pašalinti visų kitų amžiaus grupių imunologines duobes siekiant, kad ES būtų išnaikinti tymai;

                  3.

                  nustatyti reikalavimą reguliariai tikrinti skiepijimo statusą, taip pat nuolat užtikrinti galimybę pasiskiepyti įvairiais gyvenimo etapais – tai daryti reguliarių apsilankymų pirminės sveikatos priežiūros įstaigose metu ir įgyvendinant papildomas priemones, pavyzdžiui, taikytinas pradedant lankyti ikimokyklinio ugdymo įstaigą ar mokyklą, darbe ar priežiūros paslaugas teikiančiose įstaigose, pagal nacionalinius pajėgumus;

                  4.

                  sudaryti palankesnes sąlygas gauti skiepijimo paslaugas nacionaliniu ir (arba) regioniniu lygmeniu:

                              a)

                              supaprastinant ir padidinant skiepijimo pasiūlos galimybes, pasitelkiant bendruomeninius paslaugų teikėjus, ir

                              b)

                              užtikrinant tikslinį pažeidžiamiausių asmenų grupių informavimą, įskaitant socialiai atskirtų asmenų grupes, siekiant panaikinti su skiepijimo aprėptimi susijusią nelygybę ir trūkumus;

                  5.

                  skatinti aukštojo mokslo institucijas ir atitinkamus suinteresuotuosius subjektus apsvarstyti galimybę į nacionalines medicinos srities mokymo programas ir visas tęstinio medicininio švietimo programas, skirtas visų sektorių sveikatos priežiūros darbuotojams, kaskart, kai tai rekomenduojama, įtraukti ir stiprinti mokymus apie ligas, kurių galima išvengti skiepijant, vakcinologiją ir imunizaciją, taip pat šioje srityje bendradarbiauti su minėtomis institucijomis ir suinteresuotaisiais subjektais, siekiant sustiprinti tą svarbų vaidmenį, kurį jie atlieka siekiant geresnių skiepijimo aprėpties rodiklių.
                  Pasinaudoti ESF ir ERPF teikiamomis galimybėmis siekiant remti sveikatos priežiūros darbuotojų dalyvavimą mokymuose ir įgūdžių ugdymą ligų, kurių galima išvengti skiepijant, vakcinologijos ir imunizacijos srityse, taip pat stiprinti nacionalinius ir regioninius sveikatos priežiūros infrastruktūros pajėgumus skiepijimo srityje, įskaitant elektronines imunizacijos informacines sistemas;

                  6.

                  kai reikia, intensyviau vykdyti komunikavimo veiklą ir didinti informuotumą apie skiepijimo naudą:

                              a)

                              pateikiant mokslinius įrodymus taip, kad jie būtų suprantami nespecialistams, pasinaudojus įvairiomis kontekstu grindžiamomis strategijomis, taip siekiant kovoti su klaidingos informacijos skleidimu, be kita ko, pavyzdžiui, skaitmeninėmis priemonėmis bei užmezgant partnerystės ryšius su pilietine visuomene ir kitais susijusiais suinteresuotaisiais subjektais;

                              b)

                              įtraukiant atitinkamus subjektus, pavyzdžiui, sveikatos priežiūros darbuotojus, švietimo srities suinteresuotuosius subjektus, socialinius partnerius ir žiniasklaidą – kaip informacijos skleidėjus, ir siūlant jiems mokymus, siekiant kovoti su budrumo praradimu ir padidinti pasitikėjimą imunizacija;

                  7.

                  išnagrinėti galimybes vystyti sveikatos ir sveikatos priežiūros įstaigų pajėgumus turėti elektroninę informaciją apie piliečių skiepijimo statusą, pavyzdžiui, remiantis informacinėmis sistemomis, kuriose yra įdiegta priminimo funkcija ir kurias naudojant galima kaupti visų amžiaus grupių asmenų skiepijimo aprėpties naujausius duomenis, taip pat susieti įvairių sveikatos priežiūros sistemų duomenis ir jais keistis;

                  8.

                  kai tikslinga, didinti paramą moksliniams tyrimams ir inovacijoms vakcinų srityje, kad būtų užtikrinta pakankamai išteklių sparčiai pažangai kuriant naujas ar tobulinant jau esamas vakcinas, taip pat padėti panaudoti mokslinius tyrimus vakcinų srityje tam, kad nacionalinės arba regioninės skiepijimo programos ir politika būtų labiau pagrįstos informacija.

            PALANKIAI VERTINA KOMISIJOS KETINIMĄ GLAUDŽIAI BENDRADARBIAUJANT SU VALSTYBĖMIS NARĖMIS IMTIS ŠIŲ VEIKSMŲ:

                  9.

                  siekti tikslo sukurti ECDC koordinuojamą Europos informacijos apie skiepijimą mainų (EVIS) sistemą, kad būtų galima:

                              a)

                              kartu su nacionalinėmis visuomenės sveikatos priežiūros įstaigomis:

                                          i)

                                          išnagrinėti galimybes ne vėliau kaip 2020 m. parengti gaires dėl ES bazinio skiepijimų kalendoriaus, atsižvelgiant į PSO rekomendacijas dėl reguliarios imunizacijos, siekiant geriau suderinti nacionalinius kalendorius ir skatinti Sąjungos piliečių lygiateisiškumą sveikatos apsaugos srityje, taip pat galimybes sukurti bendrą skiepų kortelę;

                                          ii)

                                          didinti nuoseklumą, skaidrumą ir stiprinti nacionalinių ir regioninių skiepijimų planų vertinimo metodus – tai daryti dalijantis moksliniais įrodymais ir priemonėmis padedant nacionalinėms techninėms imunizacijos ekspertų patariamosioms grupėms;

                                          iii)

                                          bendradarbiaujant su PSO sukurti ES metodus ir parengti gaires dėl duomenims taikomų reikalavimų, susijusių su įvairių amžiaus grupių asmenų (įskaitant sveikatos priežiūros darbuotojus) skiepijimo aprėpties rodiklių geresne stebėsena, rinkti tokius duomenis ir jais dalytis ES lygmeniu;

                              b)

                              ne vėliau kaip 2019 m., padedant Europos vaistų agentūrai, sukurti Europos informacijos apie skiepus portalą, kad būtų galima internete teikti objektyvius, skaidrius naujausius įrodymus, susijusius su skiepijimu ir vakcinomis, jų nauda bei sauga ir farmakologinio budrumo procesu;

                              c)

                              kovoti su internete skleidžiama klaidinga informacija apie vakcinas bei kurti įrodymais grindžiamas informacijos rinkimo priemones ir rengti gaires siekiant padėti valstybėms narėms reaguoti į nepasitikėjimą skiepais, laikantis Komisijos komunikato dėl kovos su internetine dezinformacija;

                  10.

                  padedant Europos vaistų agentūrai ir bendradarbiaujant su ECDC nuolat ES lygmeniu stebėti vakcinų ir skiepijimo teikiamą naudą ir keliamą riziką, be kita ko, naudojantis stebėjimo po pateikimo rinkai tyrimais;

                  11.

                  dirbti siekiant sukurti metodus ir didinti pajėgumus, kad būtų galima įvertinti santykinį vakcinų ir skiepijimų programų veiksmingumą;

                  12.

                  stiprinti veiksmingą Sąjungos taisyklių dėl darbuotojų apsaugos nuo rizikos, susijusios su biologinių veiksnių poveikiu darbe, kaip nustatyta Direktyvoje 2000/54/EB ir Tarybos direktyvoje 2010/32/ES, taikymą, atsižvelgiant į nacionalines kompetencijas, visų pirma remiant tęstinį sveikatos priežiūros darbuotojų mokymą, stebint jų imunizacijos statusą ir prireikus aktyviai siūlant pasiskiepyti, siekiant užtikrinti tinkamą pacientų ir sveikatos apsaugos darbuotojų saugos lygį;

                  13.

                  pateikti įrodymus ir duomenis, be kita ko, per Europos mokyklų tinklą, siekiant remti valstybių narių pastangas stiprinti su vakcinologija ir imunizacija susijusius aspektus jų nacionalinėse medicinos srities mokymo programose ir pouniversitetinių studijų programose;

                  14.

                  dirbti siekiant užtikrinti geresnį vakcinų tiekimą ir sumažinti jų trūkumo riziką:

                              a)

                              apsvarstant galimybes sukurti virtualiąją Europos duomenų apie vakcinų poreikį ir, jei taikytina, turimas atsargas saugyklą, siekiant sudaryti palankesnes sąlygas savanoriškai keistis informacija apie turimas atsargas, galimą perteklių ir visuotinį būtiniausių vakcinų trūkumą;

                              b)

                              apsvarstant galimybes sukurti valstybių narių vakcinų mainų ligos protrūkio atveju mechanizmo koncepciją, užtikrinant geresnę vakcinų tiekimo ir jų paklausos sąsają;

                              c)

                              nagrinėjant galimybes fiziškai kaupti vakcinas ir užmezgant dialogą su vakcinas gaminančiomis bendrovėmis dėl mechanizmo, kurį taikant būtų lengviau kaupti vakcinas ir, atsižvelgiant į visuotinį būtiniausių vakcinų trūkumą, užtikrinti jų pakankamumą ligos protrūkio atveju;

                              d)

                              kartu su suinteresuotaisiais subjektais, visų pirma vakcinų gamybos pramonės atstovais, kurių vaidmuo siekiant minėtų tikslų yra itin svarbus, apsvarstant galimybes didinti ES gamybos pajėgumus, užtikrinant nenutrūkstamą tiekimą ir tiekėjų įvairovę;

                              e)

                              nagrinėjant vakcinų ar antitoksinų, kurie būtų naudojami kilus pandemijai, netikėtam ligos protrūkiui ir esant nedideliam vakcinos poreikiui (kai mažai ligos atvejų arba labai konkrečioms gyventojų grupėms), bendro pirkimo galimybes;

                              f)

                              remiant ES oficialių vaistų kontrolės laboratorijų tinklą ir jo veiklą, kad būtų užtikrinta, jog į ES rinką pateiktos vakcinos būtų labai kokybiškos;

                              g)

                              stebint, kaip leidimo prekiauti vaistu turėtojai laikosi jiems nustatyto įpareigojimo užtikrinti nuolatinį vaistų tiekimą (Direktyvos 2001/83/EB 81 straipsnis), ir nagrinėjant būdus, kaip užtikrinti, kad būtų dar geriau laikomasi to įpareigojimo;

                              h)

                              apsvarstant galimybes padėti, bendradarbiaujant su Europos vaistų agentūra, ankstyvuoju etapu užmegzti dialogą su kūrėjais, nacionalinės politikos formuotojais ir priežiūros institucijomis, kad būtų remiamas leidimų naujoviškoms vakcinoms, įskaitant vakcinas, skirtas kovoti su naujomis grėsmėmis sveikatai, suteikimas;

                  15.

                  didinti ES ir nacionalinių mokslinių tyrimų ir plėtros vakcinų srityje finansavimo veiksmingumą ir efektyvumą stengiantis:

                              a)

                              stiprinti esamas ir steigti naujas partnerystes bei mokslinių tyrimų infrastruktūrą, kurie skirti, be kita ko, klinikiniams tyrimams;

                              b)

                              siekti bendro sutarimo dėl nepatenkintų gyventojų poreikių ir suderintų prioritetų vakcinų srityje, kuriuo būtų galima pasiremti ateityje kuriant vakcinų mokslinių tyrimų finansavimo programas nacionaliniu ir ES lygmenimis, be kita ko, išnaudojant Pasirengimo epidemijoms inovacijų koalicijos (CEPI) ir Bendradarbiavimo pasaulinių mokslinių tyrimų, susijusių su pasirengimu infekcinėms ligoms, srityje iniciatyvos (GloPID-R) teikiamus pranašumus;

                              c)

                              apsvarstyti galimybes investuoti į elgsenos ir socialinius mokslinius tyrimus, susijusius su veiksniais, lemiančiais įvairių gyventojų pogrupių ir sveikatos priežiūros darbuotojų nepasitikėjimą skiepais.

            PALANKIAI VERTINA KOMISIJOS KETINIMĄ:

                  16.

                  išnagrinėti nepakankamos skiepijimo aprėpties problemas, kylančias dėl asmenų tarpvalstybinio judėjimo ES, ir ieškoti šių problemų sprendimo galimybių, be kita ko nagrinėjant galimybes ES piliečiams sukurti bendrą skiepų kortelę/pasą (kurioje (-iame) būtų atsižvelgta į galimai skirtingus nacionalinius skiepijimų kalendorius ir) kuri (-s) būtų suderinama (-s) su elektroninėmis imunizacijos informacinėmis sistemomis ir pripažinta (-s) tinkama naudoti užsienio šalyse, nedubliuojant darbo nacionaliniu lygmeniu;

                  17.

                  siekti tikslo reguliariai, pavyzdžiui, vykstant procesui „Sveikatos būklė ES“, rengti ataskaitas apie pasitikėjimo skiepais padėtį ES, kad būtų galima stebėti, kaip keičiasi požiūris į skiepijimą. Remiantis šiomis ataskaitomis ir atsižvelgiant į susijusį PSO vykdomą darbą, teikti gaires, padedančias valstybėms narėms spręsti nepasitikėjimo skiepais problemą;

                  18.

                  suburti skiepijimo koaliciją siekiant sutelkti Europos sveikatos priežiūros darbuotojų asociacijų ir atitinkamų šios srities studentų asociacijų atstovus, kad jie įsipareigotų teikti visuomenei tikslią informaciją, kovoti su mitais ir keistis geriausios praktikos pavyzdžiais;

                  19.

                  stiprinti kasmet rengiamos Europos imunizacijos savaitės poveikį, įgyvendinant ES visuomenės informuotumo didinimo iniciatyvą ir remiant valstybių narių veiklą;

                  20.

                  nustatyti kliūtis, trukdančias palankių sąlygų neturintiems ir socialiai atskirtoms grupėms priklausantiems asmenims pasiskiepyti, ir remti intervencines priemones, kuriomis minėtiems asmenims didinamo galimybės pasiskiepyti, be kita ko, skatinant naudotis sveikatos priežiūros srities tarpininkų paslaugomis, ir kurti visuomeninius vietos bendruomenių tinklus, laikantis nacionalinių rekomendacijų;

                  21.

                  parengti gaires, kaip pašalinti teisines ir technines kliūtis, trukdančias užtikrinti nacionalinių imunizacijos informacinių sistemų sąveiką, tinkamai atsižvelgiant į asmens duomenų apsaugos taisykles, kaip nustatyta Komisijos komunikate „Sudaryti sąlygas skaitmeninei sveikatos priežiūros ir slaugos transformacijai bendrojoje skaitmeninėje rinkoje, suteikti galių piliečiams, kurti sveikesnę visuomenę“;

                  22.

                  pasitelkiant ES bendrąsias mokslinių tyrimų ir inovacijų programas toliau remti mokslinius tyrimus ir inovacijas, siekiant sukurti saugių ir veiksmingų naujų vakcinų ir optimizuoti esamas vakcinas;

                  23.

                  stiprinti esamas partnerystes ir bendradarbiavimą su tarptautiniais subjektais ir pagal iniciatyvas, kaip antai su PSO ir jos Strategine imunizacijos ekspertų patariamąja grupe (SAGE), Europos technine imunizacijos ekspertų patariamąja grupe (ETAGE), pagal Pasaulinę sveikatos saugumo iniciatyvą ir darbotvarkės procesus (Pasaulinė sveikatos saugumo iniciatyva, Pasaulinė sveikatos saugumo darbotvarkė), su UNICEF ir pagal finansavimo ir mokslinių tyrimų iniciatyvas, kaip antai GAVI, CEPI, GloPID-R ir Bendro programavimo iniciatyva dėl atsparumo antimikrobinėms medžiagoms (JPIAMR);

                  24.

                  remiantis su valstybėmis narėmis suderintais rodikliais ir informacija iš kitų atitinkamų šaltinių reguliariai teikti šios rekomendacijos įgyvendinimo pažangos ataskaitas.

         Priimta Briuselyje 2018 m. gruodžio 7 d.

               Tarybos vardu

               Pirmininkė

            B. HARTINGER-KLEIN

         (1)  Tarybos išvados dėl skiepijimo kaip veiksmingos priemonės visuomenės sveikatos srityje (2014/C 438/04) (OL C 438, 2014 12 6, p. 3).

         (2)  Tarybos išvados dėl vaikų imunizacijos: vaikų imunizacijos Europoje laimėjimai bei uždaviniai ir tolesni veiksmai (OL C 202, 2011 7 8, p. 4).

         (3)  Komisijos komunikatas Europos Parlamentui, Tarybai, Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komitetui ir Regionų komitetui „Bendrosios skaitmeninės rinkos strategijos įgyvendinimo laikotarpio vidurio peržiūra. Sujungta bendroji skaitmeninė rinka visiems“ (COM/2017/0228).

         (4)  Komisijos komunikatas Europos Parlamentui, Tarybai, Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komitetui ir Regionų komitetui „2012–2020 m. E. sveikatos veiksmų planas“ (COM/2012/736).

         (5)  Komisijos komunikatas Europos Parlamentui, Tarybai, Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komitetui bei Regionų komitetui „Sudaryti sąlygas skaitmeninei sveikatos priežiūros ir slaugos transformacijai bendrojoje skaitmeninėje rinkoje, suteikti galių piliečiams, kurti sveikesnę visuomenę“ (COM(2018)233).

         (6)  2000 m. rugsėjo 18 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2000/54/EB dėl darbuotojų apsaugos nuo rizikos, susijusios su biologinių veiksnių poveikiu darbe (OL L 262, 2000 10 17, p. 21).

         (7)  2010 m. gegužės 10 d. Tarybos direktyva 2010/32/ES, kuria įgyvendinamas Europos ligoninių ir sveikatos priežiūros įstaigų asociacijos ir Europos viešųjų paslaugų profesinių sąjungų federacijos bendrasis susitarimas dėl su(si)žeidimų aštriais instrumentais prevencijos ligoninių ir sveikatos priežiūros sektoriuje (OL L 134, 2010 6 1, p. 66).

         (8)  2013 m. spalio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos sprendimas 1082/2013/ES dėl didelių tarpvalstybinio pobūdžio grėsmių sveikatai, kuriuo panaikinamas Sprendimas Nr. 2119/98/EB (OL L 293, 2013 11 5, p. 1).

         (9)  Tarybos išvados dėl Europos Sąjungos sveikatos sistemų bendrų vertybių ir principų (OL C 146, 2006 6 22, p. 1).

         (10)  2004 m. balandžio 21 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (EB) Nr. 851/2004, steigiantis Europos ligų prevencijos ir kontrolės centrą (OL L 142, 2004 4 30, p. 1).

         (11)  2001 m. lapkričio 6 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2001/83/EB dėl Bendrijos kodekso, reglamentuojančio žmonėms skirtus vaistus (OL L 311, 2001 11 28, p. 67).

         (12)  2004 m. kovo 31 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas Nr. 726/2004, nustatantis Bendrijos leidimų dėl žmonėms skirtų ir veterinarinių vaistų išdavimo ir priežiūros tvarką ir įsteigiantis Europos vaistų agentūrą (OL L 136, 2004 4 30, p. 1).

         (13)  Komisijos komunikatas „Bendros sveikatos koncepcija grindžiamas Europos kovos su atsparumu antimikrobinėms medžiagoms (AAM) veiksmų planas“ (COM(2017)339).

         (14)  Europos Parlamento rezoliucija dėl nepasitikėjimo skiepais ir sumažėjusio pasiskiepijusių žmonių skaičiaus Europoje (dar nepaskelbta OL).

         (15)  Komisijos komunikatas „Europos kova su internetine dezinformacija“ (COM(2018)236).

         (16)  2015 m. rugsėjo 25 d. priimta Jungtinių Tautų Generalinės Asamblėjos rezoliucija 70/1 „Keiskime mūsų pasaulį. Darnaus vystymosi darbotvarkė iki 2030 m.“

         (17)  Tarybos, Taryboje posėdžiavusių valstybių narių Vyriausybių atstovų, Europos Parlamento ir Komisijos bendras pareiškimas Naujasis Europos konsensusas dėl vystymosi „Mūsų pasaulis, mūsų orumas, mūsų ateitis“ (OL C 210, 2017 6 30, p. 1).

         (18)  2014 m. kovo 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (ES) Nr. 282/2014, kuriuo nustatoma trečioji daugiametė Sąjungos veiksmų sveikatos srityje programa (2014–2020 m.) ir panaikinamas Sprendimas Nr. 1350/2007/EB (OL L 86, 2014 3 21, p. 1).