title: 2014 m. balandžio 3 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2014/42/ES dėl nusikaltimų priemonių ir pajamų iš nusikaltimų įšaldymo ir konfiskavimo Europos Sąjungoje

text:
29.4.2014

               LT

               Europos Sąjungos oficialusis leidinys

               L 127/39

         EUROPOS PARLAMENTO IR TARYBOS DIREKTYVA 2014/42/ES
   2014 m. balandžio 3 d.
   dėl nusikaltimų priemonių ir pajamų iš nusikaltimų įšaldymo ir konfiskavimo Europos Sąjungoje
   EUROPOS PARLAMENTAS IR EUROPOS SĄJUNGOS TARYBA,
   atsižvelgdami į Sutartį dėl Europos Sąjungos veikimo, ypač į jos 82 straipsnio 2 dalį ir 83 straipsnio 1 dalį,
   atsižvelgdami į Europos Komisijos pasiūlymą,
   teisėkūros procedūra priimamo akto projektą perdavus nacionaliniams parlamentams,
   atsižvelgdami į Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komiteto nuomonę (1),
   atsižvelgdami į Regionų komiteto nuomonę (2),
   laikydamiesi įprastos teisėkūros procedūros (3),
   kadangi:

               (1)

               pagrindinis tarpvalstybinių organizuotų nusikaltimų, įskaitant mafijos pobūdžio nusikalstamas organizacijas, motyvas yra finansinė nauda. Todėl kompetentingoms valdžios institucijoms turėtų būti suteiktos priemonės pajamoms iš nusikaltimų atsekti, įšaldyti, administruoti ir konfiskuoti. Tačiau veiksminga organizuoto nusikalstamumo prevencija ir kova su juo turėtų būti pasiekta pajamų iš nusikaltimų paėmimu, o tam tikrais atvejais tai turėtų būti taikoma ir bet kokiam turtui, kuris įgytas vykdant nusikalstamo pobūdžio veiklą;

               (2)

               organizuotos nusikalstamos grupės veikia nepaisydamos sienų ir vis dažniau įgyja turto kitose nei jos yra įsikūrusios valstybėse narėse ir trečiosiose šalyse. Vis didėja veiksmingo tarptautinio bendradarbiavimo būtinybė turto susigrąžinimo ir savitarpio teisinės pagalbos srityje;

               (3)

               viena veiksmingiausių kovos su organizuotu nusikalstamumu priemonių yra griežtų teisinių padarinių įvedimas už tokių nusikaltimų padarymą, taip pat veiksmingas nusikaltimo priemonių bei pajamų atskleidimas, įšaldymas ir konfiskavimas;

               (4)

               nors yra nedaug statistinių duomenų, atrodo, kad Sąjungoje susigrąžinama nedaug ir nepakankamai pajamų iš nusikaltimų, palyginti su apytikriu pajamų iš nusikaltimų dydžiu. Iš tyrimų matyti, kad konfiskavimo procedūros, nors ir reglamentuojamos Sąjungos bei nacionalinės teisės aktais, taikomos nepakankamai dažnai;

               (5)

               priėmus būtiniausias taisykles bus suderinta valstybėse narėse taikoma įšaldymo ir konfiskavimo tvarka ir taip bus padėta sustiprinti tarpusavio pasitikėjimą bei palengvinti bendradarbiavimą tarpvalstybiniu mastu;

               (6)

               Stokholmo programoje ir 2010 m. birželio mėn. priimtose Teisingumo ir vidaus reikalų tarybos išvadose dėl konfiskavimo ir turto susigrąžinimo pabrėžiama veiksmingesnio nusikalstamo turto nustatymo, konfiskavimo ir tolesnio panaudojimo svarba;

               (7)

               šiuo metu Sąjungoje galiojančią turto įšaldymo, arešto ir konfiskavimo teisinę sistemą sudaro Bendrieji veiksmai 98/699/TVR (4), Tarybos pamatinis sprendimas 2001/500/TVR (5), Tarybos pamatinis sprendimas 2003/577/TVR (6), Tarybos pamatinis sprendimas 2005/212/TVR (7) ir Tarybos pamatinis sprendimas 2006/783/TVR (8);

               (8)

               iš Komisijos ataskaitų apie pamatinių sprendimų 2003/577/TVR, 2005/212/TVR ir 2006/783/TVR įgyvendinimą matyti, kad galiojanti išplėstinio konfiskavimo ir nutarimų įšaldyti bei konfiskuoti tarpusavio pripažinimo tvarka nėra visiškai veiksminga. Konfiskavimui iškyla kliūčių dėl valstybių narių teisės skirtumų;

               (9)

               šia direktyva siekiama iš dalies pakeisti ir praplėsti pamatinių sprendimų 2001/500/TVR ir 2005/212/TVR nuostatas. Valstybių narių, kurioms ši direktyva yra privaloma, atžvilgiu turėtų būti pakeistos tam tikros tų pamatinių sprendimų dalys;

               (10)

               valstybės narės gali kreiptis dėl konfiskavimo procedūrų, susijusių su baudžiamąja byla, į bet kurį kompetentingą teismą;

               (11)

               būtina patikslinti esamą pajamų iš nusikaltimų sąvoką, kad ji apimtų tiesiogines pajamas iš nusikalstamos veiklos ir visą netiesioginę naudą, gautą, be kita ko, iš vėliau reinvestuotų ar transformuotų tiesioginių pajamų. Todėl pajamos gali apimti bet kokį turtą, taip tą, kuris buvo visiškai ar iš dalies transformuotas ar pakeistas į kitą turtą, arba tą, kuris buvo sumaišytas su turtu, gautu iš teisėtų šaltinių, neviršijant sumaišytųjų pajamų nustatytos vertės. Jos taip pat gali apimti pajamas ar kitą naudą, gautą iš pajamų iš nusikaltimų arba iš turto, į kurį arba su kuriuo buvo transformuotos, pakeistos ar sumaišytos tokios pajamos;

               (12)

               šioje direktyvoje numatoma plati turto, kuriam gali būti taikomas įšaldymas ir konfiskavimas, sąvokos apibrėžtis. Ta apibrėžtis apima teisinius dokumentus ar raštus, patvirtinančius nuosavybės teisę arba teisę į tokį turtą. Tokie dokumentai ar raštai galėtų apimti, pavyzdžiui, finansines priemones ar dokumentus, kurie gali būti pagrindas kreditoriniams reikalavimams ir kuriuos paprastai turi asmuo, kuriam taikomos atitinkamos procedūros. Šia direktyva nedaromas poveikis esamoms nacionalinėms teisinių dokumentų ar raštų, patvirtinančių nuosavybės teisę arba teisę į turtą, saugojimo procedūroms, kaip jas taiko kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos ar viešosios įstaigos, vadovaudamosi nacionaline teise;

               (13)

               šioje direktyvoje nurodytos įšaldymo ir konfiskavimo sąvokos yra savarankiškos sąvokos, kurios neturėtų kliudyti valstybėms narėms įgyvendinti šią direktyvą pasitelkiant priemones, kurios pagal nacionalinę teisę būtų laikomos sankcijomis ar kitų rūšių priemonėmis;

               (14)

               nusikaltimo priemonių ir pajamų iš nusikaltimų konfiskavimui, kai yra įsiteisėjęs galutinis teismo nuosprendis, ir tų nusikaltimo priemonių ir pajamų vertę atitinkančio turto konfiskavimui turėtų būti taikoma plati nusikalstamų veikų, kurioms taikoma ši direktyva, sąvoka. Pamatiniu sprendimu 2001/500/TVR valstybės narės įpareigotos užtikrinti galimybę konfiskuoti nusikaltimo priemones ir pajamas iš nusikaltimų įsiteisėjus galutiniam apkaltinamajam nuosprendžiui ir konfiskuoti turtą, kurio vertė atitinka tokių nusikaltimo priemonių ir pajamų vertę. Tokios pareigos turėtų būti taikomos ir į šios direktyvos taikymo sritį nepatenkančių nusikalstamų veikų atveju, o pajamų sąvoka, kaip apibrėžta šioje direktyvoje, turėtų būti aiškinama panašiu būdu ir į šios direktyvos taikymo sritį nepatenkančių nusikalstamų veikų atveju. Valstybės narės gali atitinkamai pagal nacionalinę teisę savo nuožiūra numatyti, kad tokios pat vertės turto konfiskavimas yra tiesioginiam konfiskavimui subsidiari arba alternatyvi priemonė;

               (15)

               jeigu yra priimtas galutinis apkaltinamasis nuosprendis dėl nusikalstamos veikos, turėtų būti galima konfiskuoti nusikaltimo priemones ir pajamas iš nusikaltimų arba turtą, kurio vertė atitinka tokių nusikaltimo priemonių ar pajamų vertę. Toks galutinis apkaltinamasis nuosprendis taip pat gali būti priimtas pritaikius in absentia procedūrą. Jeigu remiantis galutiniu apkaltinamuoju nuosprendžiu konfiskavimo atlikti negalima, tam tikromis aplinkybėmis vis dėlto turėtų būti galima konfiskuoti nusikaltimo priemones ir pajamas, bent jau įtariamojo arba kaltinamojo ligos ar slapstymosi atvejais. Tačiau tokiais ligos ar slapstymosi atvejais in absentia procedūros buvimas valstybėse narėse būtų pakankamas šiai pareigai įvykdyti. Įtariamojo ar kaltinamojo slapstymosi atveju valstybės narės turėtų imtis visų pagrįstų priemonių ir gali reikalauti, kad atitinkamas asmuo būtų pakviestas dalyvauti konfiskavimo procese arba būtų apie jį informuotas;

               (16)

               šios direktyvos tikslais liga turėtų būti suprantama kaip įtariamojo ar kaltinamojo negalėjimas ilgesnį laikotarpį dalyvauti baudžiamajame procese, dėl kurio procesas negali būti tęsiamas normaliomis sąlygomis. Gali būti reikalaujama, kad įtariamieji ar kaltinamieji įrodytų, kad serga, pavyzdžiui, pateikdami medicinos pažymą, į kurią teismas turėtų turėti galimybę neatsižvelgti, jeigu, jo manymu, ji yra nepatenkinama. Neturėtų būti daromas poveikis to asmens teisei teismo proceso metu būti atstovaujamam teisininko;

               (17)

               įgyvendinant šią direktyvą turto, kurio vertė atitinka nusikaltimo priemonių vertę, konfiskavimo atveju atitinkamos nuostatos galėtų būti taikomos tais atvejais, kai, turint omenyje konkretaus atvejo ypatingas aplinkybes, tokia priemonė yra proporcinga, atsižvelgus visų pirma į atitinkamų nusikaltimo priemonių vertę. Valstybės narės taip pat gali atsižvelgti, ar ir kokiu mastu nuteistasis yra atsakingas už tai, kad taptų neįmanoma konfiskuoti nusikaltimo priemones;

               (18)

               įgyvendindamos šią direktyvą, valstybės narės gali nustatyti, kad išimtinėmis aplinkybėmis konfiskavimas neturėtų būti skiriamas, jei tai pagal nacionalinę teisę atitinkamam asmeniui sukeltų nepagrįstai didelių sunkumų, remiantis atitinkamo konkretaus atvejo aplinkybėmis, kurios turėtų būti lemiamas veiksnys. Valstybės narės turėtų naudotis šia galimybe labai ribotai ir joms turėtų būti leista tik numatyti, kad konfiskavimas neskiriamas tais atvejais, kai dėl jo atitinkamas asmuo atsidurtų padėtyje, kurioje jam būtų labai sunku išgyventi;

               (19)

               nusikalstamos grupės užsiima labai įvairia nusikalstama veikla. Siekiant sėkmingai kovoti su organizuota nusikalstama veikla, tam tikrais atvejais gali būti tikslinga nubaudus asmenį baudžiamąja tvarka konfiskuoti ne tik su konkrečiu nusikaltimu susijusį turtą, bet ir kitą turtą, kurį teismas pripažįsta pajamomis iš kitų nusikaltimų. Toks požiūris vadinamas išplėstiniu konfiskavimu. Pamatiniame sprendime 2005/212/TVR numatyti trijų kategorijų būtiniausi reikalavimai, iš kurių valstybės narės gali pasirinkti, siekdamos taikyti išplėstinį konfiskavimą. Todėl tą pamatinį sprendimą perkeldamos į nacionalinę teisę valstybės narės pasirinko skirtingas galimybes, o tai lėmė skirtingas išplėstinio konfiskavimo sąvokas jų nacionalinėje jurisdikcijoje. Tie skirtumai trukdo tarpvalstybiniam bendradarbiavimui, susijusiam su konfiskavimo atvejais. Todėl būtina toliau derinti išplėstinio konfiskavimo nuostatas nustatant vienodą būtiniausią standartą;

               (20)

               nustatant, ar dėl nusikalstamos veikos galėjo būti gauta ekonominė nauda, valstybės narės gali atsižvelgti į modus operandi, pavyzdžiui, ar nusikalstamos veikos sąlyga yra tai, kad ji buvo padaryta organizuoto nusikalstamumo kontekste arba ketinant gauti nuolatinį pelną iš nusikalstamų veikų. Tačiau apskritai tai neturėtų būti kliūtis taikyti išplėstinį konfiskavimą;

               (21)

               išplėstinį konfiskavimą turėtų būti galima taikyti tuomet, kai teismas yra įsitikinęs, jog atitinkamas turtas yra įgytas iš nusikalstamos veikos. Tai nereiškia, kad turi būti nustatyta, kad minėtas turtas yra įgytas iš nusikalstamos veikos. Valstybės narės gali numatyti, kad galėtų užtekti, pavyzdžiui, to, jog teismas, įvertinęs tikimybę, mano arba pagrįstai daro prielaidą, kad žymiai labiau tikėtina, jog minėtas turtas įgytas iš nusikalstamos veikos, o ne iš kitos veikos. Tokiomis aplinkybėmis teismas turi atsižvelgti į konkrečias bylos aplinkybes, įskaitant faktus ir turimus įrodymus, kuriais remiantis galėtų būti priimtas sprendimas dėl išplėstinio konfiskavimo. Tai, kad asmens turtas yra neproporcingas jo teisėtoms pajamoms, galėtų būti vienu iš faktų, kuriais grindžiama teismo išvada, kad turtas įgytas iš nusikalstamos veikos. Valstybės narės taip pat galėtų nustatyti reikalavimą dėl tam tikro laikotarpio, per kurį galėtų būti laikoma, kad turtas yra įgytas iš nusikalstamos veikos;

               (22)

               šioje direktyvoje nustatomos būtiniausios taisyklės. Tai nekliudo valstybėms narėms savo nacionalinės teisės aktais suteikti platesnės apimties įgaliojimus, be kita ko, pavyzdžiui, susijusius su jų įrodinėjimo taisyklėmis;

               (23)

               ši direktyva taikoma nusikalstamoms veikoms, patenkančioms į joje išvardytų teisės aktų taikymo sritį. Tų teisės aktų taikymo srityje valstybės narės išplėstą konfiskavimą turėtų taikyti bent jau tam tikroms nusikalstamoms veikoms, kaip apibrėžta šioje direktyvoje;

               (24)

               tokia praktika, kai įtariamasis arba kaltinamasis, siekdamas išvengti konfiskavimo, turtą perleidžia apie nusikalstamą veiką žinančiam trečiajam asmeniui, yra įprasta ir vis labiau plinta. Šiuo metu galiojančioje Sąjungos teisinėje sistemoje nėra įtvirtinta privalomų taisyklių dėl tretiesiems asmenims perleisto turto konfiskavimo. Todėl vis labiau didėja būtinybė leisti tretiesiems asmenims perleisto ar trečiųjų asmenų įgyto turto konfiskavimą. Trečiojo asmens įsigijimas – tai atvejai, kai, pavyzdžiui, trečiasis asmuo iš įtariamojo ar kaltinamojo tiesiogiai ar netiesiogiai, pavyzdžiui, per tarpininką, įgijo turtą, įskaitant atvejus, kai nusikalstama veika buvo padaryta jų vardu arba jų naudai, ir kai kaltinamasis neturi turto, kurį būtų galima konfiskuoti. Tokį konfiskavimą turėtų būti galima atlikti bent jau tais atvejais, kai tretieji asmenys žinojo arba turėjo žinoti, kad perleidimo arba įsigijimo tikslas buvo išvengti konfiskavimo, remiantis konkrečiais faktais ar aplinkybėmis, įskaitant tai, kad perleista neatlygintinai arba už gerokai žemesnę nei rinkos kainą. Konfiskavimo iš trečiųjų asmenų taisyklės turėtų būti taikomos tiek fiziniams, tiek juridiniams asmenims. Bet kuriuo atveju neturėtų būti pažeidžiamos bona fide trečiųjų asmenų teisės;

               (25)

               valstybės narės gali atitinkamai pagal nacionalinę teisę savo nuožiūra apibrėžti, kad konfiskavimas iš trečiųjų asmenų yra tiesioginiam konfiskavimui subsidiari arba alternatyvi priemonė;

               (26)

               konfiskavimo rezultatas – galutinis turto paėmimas. Vis dėlto turto išsaugojimas gali būti būtina konfiskavimo sąlyga ir gali būti svarbi užtikrinant nutarimo konfiskuoti vykdymą. Turtas išsaugomas pasitelkiant įšaldymą. Kad turtas neišnyktų, iki tol, kol bus priimtas nutarimas įšaldyti turtą, kompetentingoms valstybių narių valdžios institucijoms turėtų būti suteikti įgaliojimai nedelsiant imtis veiksmų tokiam turtui apsaugoti;

               (27)

               kadangi turtas dažnai išsaugomas konfiskavimo tikslais, įšaldymas ir konfiskavimas yra glaudžiai susiję. Kai kuriose teisinėse sistemose turto įšaldymas konfiskavimo tikslais laikomas atskira laikino pobūdžio procesine priemone, po kurios gali būti priimamas nutarimas konfiskuoti. Nedarant poveikio skirtingoms nacionalinėms teisės sistemoms ir Pamatiniam sprendimui 2003/577/TVR, šia direktyva turėtų būti suderinti tam tikri turto įšaldymo konfiskavimo tikslais nacionalinių sistemų aspektai;

               (28)

               įšaldymo priemonėmis nedaromas poveikis galimybei vykstant procesui tam tikrą turtą laikyti įrodymais, jeigu galiausiai jo atžvilgiu būtų įmanoma veiksmingai įvykdyti nutarimą konfiskuoti;

               (29)

               turtas gali būti įšaldytas baudžiamojo proceso atveju taip pat tam, kad prireikus vėliau būtų galima atlikti jo restituciją arba siekiant užtikrinti nusikalstama veika padarytos žalos atlyginimą;

               (30)

               įtariamieji ar kaltinamieji turtą neretai slepia tol, kol vyksta baudžiamasis procesas. Todėl nutarimai konfiskuoti negali būti įvykdyti, o nutarimo adresatai turtu gali naudotis vos tik atlieka savo bausmę. Taigi būtina užtikrinti galimybę tiksliai nustatyti konfiskuotino turto apimtį net ir įsiteisėjus galutiniam apkaltinamajam nuosprendžiui dėl nusikalstamos veikos, kad nutarimai konfiskuoti būtų visiškai įvykdyti tais atvejais, kai iš pradžių nebuvo nustatyta jokio arba pakankamai turto ir nutarimas konfiskuoti lieka neįvykdytas;

               (31)

               kadangi nutarimais įšaldyti ribojama teisė į nuosavybę, tokios laikinosios priemonės neturėtų būti taikomos ilgiau nei būtina siekiant išsaugoti turtą, kad prireikus vėliau pastarąjį būtų galima konfiskuoti. Tuo tikslu gali būti reikalinga teismo peržiūra siekiant užtikrinti, kad tikslas užkirsti kelią turto išnykimui tebėra aktualus;

               (32)

               turtas, įšaldytas siekiant jį prireikus vėliau konfiskuoti, turėtų būti tinkamai administruojamas, kad neprarastų savo ekonominės vertės. Valstybės narės turėtų imtis reikiamų priemonių, įskaitant galimybę parduoti arba perleisti turtą, kad tokie nuostoliai būtų kuo mažesni. Valstybės narės turėtų imtis atitinkamų priemonių, pavyzdžiui, įsteigti nacionalines centrines turto administravimo tarnybas, specializuotų tarnybų tinklą arba sukurti panašius mechanizmus, kad veiksmingai administruotų iki konfiskavimo įšaldytą turtą ir išlaikytų jo vertę iki teismo sprendimo priėmimo;

               (33)

               ši direktyva daro didelį poveikį asmenų teisėms – ne tik įtariamųjų ar kaltinamųjų, bet ir trečiųjų asmenų, kurie nėra persekiojami. Todėl būtina numatyti specialias garantijas ir teismines teisių gynimo priemones, kad įgyvendinant šią direktyvą būtų užtikrinamos jų pagrindinės teisės. Tai apima trečiųjų asmenų, kurie teigia esantys atitinkamo turto savininkai arba teigia turintys kitų nuosavybės teisių (daiktinių teisių, „ius in re“), pavyzdžiui, uzufrukto teisę, teisę būti išklausytiems. Apie nutarimą įšaldyti turtą atitinkamam asmeniui turėtų būti pranešta kuo greičiau po jo įvykdymo. Vis dėlto kompetentingos valdžios institucijos apie tokius nutarimus atitinkamam asmeniui gali pranešti ir vėliau, kai to reikia tyrimo tikslais;

               (34)

               pranešimo apie nutarimą įšaldyti turtą tikslas, inter alia, – leisti atitinkamam asmeniui ginčyti nutarimą. Todėl tokiame pranešime turėtų būti bent jau trumpai nurodyta tokio nutarimo priežastis ar priežastys, turint omenyje, kad nurodoma gali būti labai glaustai;

               (35)

               valstybės narės turėtų apsvarstyti galimybę imtis priemonių, kuriomis būtų leidžiama konfiskuotą turtą naudoti viešaisiais interesais ar socialiniais tikslais. Tokios priemonės galėtų, inter alia, apimti turto paskyrimą teisėsaugos ir nusikaltimų prevencijos projektams įgyvendinti, taip pat kitiems viešojo intereso ir socialinės paskirties projektams. Ta pareiga svarstyti galimybę imtis priemonių reiškia valstybių narių procedūrinę pareigą, pavyzdžiui, atlikti teisinę analizę arba diskutuoti apie priemonių įvedimo privalumus ir trūkumus. Administruodamos įšaldytą turtą ir imdamosi priemonių dėl konfiskuoto turto naudojimo, valstybės narės turėtų imtis atitinkamų veiksmų, kuriais būtų siekiama išvengti nusikalstamo ar neteisėto įsiskverbimo;

               (36)

               patikimų duomenų apie pajamų iš nusikaltimų įšaldymą ir konfiskavimą nėra daug. Kad šią direktyvą būtų galima įvertinti, būtina surinkti minimalų kiekį palyginamų tinkamų statistinių duomenų apie turto įšaldymą ir konfiskavimą, turto atsekimą, teismų veiklą ir disponavimą turtu;

               (37)

               valstybės narės turėtų centriniu lygmeniu stengtis rinkti tam tikrus statistinius duomenis, kad galėtų juos išsiųsti Komisijai. Tai reiškia, kad valstybės narės turėtų pagrįstai stengtis rinkti atitinkamus duomenis. Tačiau tai nereiškia, kad valstybės narės privalo rinkti duomenis, kai administracinė našta yra neproporcinga arba kai atitinkamai valstybei narei tai brangiai kainuoja;

               (38)

               šia direktyva gerbiamos pagrindinės teisės ir laikomasi Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijoje (toliau – Chartija) bei Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijoje (EŽTK) pripažintų principų, kaip išaiškinta Europos Žmogaus Teisių Teismo praktikoje. Ši direktyva turėtų būti įgyvendinta laikantis tų teisių ir principų. Šia direktyva neturėtų būti daromas poveikis su teisine pagalba susijusiai nacionalinei teisei ir ja nenustatomos jokios pareigos valstybių narių teisinės pagalbos sistemų, kurios turėtų būti taikomos pagal Chartiją ir EŽTK, atžvilgiu;

               (39)

               turėtų būti nustatytos specialios garantijos, siekiant užtikrinti, kad paprastai nutarimai konfiskuoti būtų pagrindžiami, išskyrus atvejus, kai vykstant baudžiamajam procesui supaprastinta tvarka dėl nesunkių pažeidimų atitinkamas asmuo atsisakė savo teisės, kad būtų nurodytos priežastys;

               (40)

               ši direktyva turėtų būti įgyvendinama atsižvelgiant į Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2010/64/ES (9), Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2012/13/ES (10) ir Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2013/48/ES (11) nuostatas dėl procesinių teisių baudžiamajame procese;

               (41)

               kadangi šios direktyvos tikslo, t. y. palengvinti turto konfiskavimą baudžiamosiose bylose, valstybės narės negali deramai pasiekti, o jo būtų geriau siekti Sąjungos lygmeniu, laikydamasi Europos Sąjungos sutarties (toliau – ES sutartis) 5 straipsnyje nustatyto subsidiarumo principo Sąjunga gali patvirtinti priemones. Pagal tame straipsnyje nustatytą proporcingumo principą šia direktyva neviršijama to, kas būtina nurodytam tikslui pasiekti;

               (42)

               pagal Protokolo Nr. 21 dėl Jungtinės Karalystės ir Airijos pozicijos dėl laisvės, saugumo ir teisingumo erdvės, pridėto prie ES sutarties ir SESV, 3 straipsnį ir 4a straipsnio 1 dalį Airija pranešė pageidaujanti dalyvauti priimant ir taikant šią direktyvą. Pagal tą Protokolą ši direktyva yra privaloma Airijai tik nusikalstamų veikų, kurioms taikomi dokumentai, kurie yra jai privalomi, atžvilgiu;

               (43)

               pagal Protokolo (Nr. 21) dėl Jungtinės Karalystės ir Airijos pozicijos dėl laisvės, saugumo ir teisingumo erdvės, pridėto prie ES sutarties ir SESV, 1 straipsnį, 2 straipsnį ir 4a straipsnio 1 dalį, nedarant poveikio to Protokolo 4 straipsniui, Jungtinė Karalystė nedalyvauja priimant šią direktyvą, ir ji nėra jai privaloma ar taikoma. Jeigu Jungtinė Karalystė dalyvauja pagal to Protokolo 4 straipsnį, ši direktyva jai yra privaloma tik nusikalstamų veikų, kurioms taikomi dokumentai, kurie yra jai privalomi, atžvilgiu;

               (44)

               pagal Protokolo (Nr. 22) dėl Danijos pozicijos, pridėto prie ES sutarties ir SESV, 1 ir 2 straipsnius Danija nedalyvauja priimant šią direktyvą, ir ji nėra jai privaloma ar taikoma,

         PRIĖMĖ ŠIĄ DIREKTYVĄ:
   1 straipsnis
   Dalykas
   1.   Šia direktyva nustatomos būtiniausios taisyklės, reglamentuojančios turto įšaldymą, siekiant jį prireikus vėliau konfiskuoti, ir turto konfiskavimą baudžiamosiose bylose.
   2.   Šia direktyva nedaromas poveikis procedūroms, kurias valstybės narės gali naudoti atitinkamam turtui konfiskuoti.
   2 straipsnis
   Terminų apibrėžtys
   Šioje direktyvoje vartojamų terminų apibrėžtys:

               1)

               pajamos – bet kokia iš nusikalstamos veikos tiesiogiai ar netiesiogiai gauta ekonominė nauda; jas gali sudaryti bet kokios formos turtas ir jos apima visas vėliau reinvestuotas ar transformuotas tiesiogines pajamas ir materialinę naudą;

               2)

               turtas – bet kokios rūšies materialus arba nematerialus, kilnojamasis arba nekilnojamasis turtas ir teisiniai dokumentai ar raštai, patvirtinantys nuosavybės teisę arba teisę į tokį turtą;

               3)

               nusikaltimo priemonės – bet koks turtas, kuris bet kokiu būdu visas arba iš dalies panaudotas arba kurį planuota panaudoti nusikalstamos veikos arba nusikalstamų veikų padarymui;

               4)

               konfiskavimas – dėl nusikalstamos veikos teismo paskirtas galutinis turto paėmimas;

               5)

               įšaldymas – laikinas draudimas perleisti, sunaikinti, transformuoti turtą, juo disponuoti arba jį išvežti arba laikinas turto saugojimas ar kontrolė;

               6)

               nusikalstama veika – veika, kurios atžvilgiu taikomas bet kuris iš 3 straipsnyje išvardytų dokumentų.

         3 straipsnis
   Taikymo sritis
   Ši direktyva taikoma nusikalstamoms veikoms, kurių atžvilgiu taikoma:

               a)

               Konvencija dėl kovos su korupcija, susijusia su Europos Bendrijų pareigūnais ar Europos Sąjungos valstybių narių pareigūnais, parengta vadovaujantis Europos Sąjungos sutarties K.3 straipsnio 2 dalies c punktu (12) (toliau – Konvencija dėl kovos su korupcija, susijusia su pareigūnais);

               b)

               2000 m. gegužės 29 d. Tarybos pamatinis sprendimas 2000/383/TVR dėl apsaugos nuo padirbinėjimo griežtinimo kriminalinėmis bausmėmis ir kitokiomis sankcijomis ryšium su euro įvedimu (13);

               c)

               2001 m. gegužės 28 d. Tarybos pamatinis sprendimas 2001/413/TVR, skirtas kovai su sukčiavimu negrynosiomis mokėjimo priemonėmis ir jų klastojimu (14);

               d)

               2001 m. birželio 26 d. Tarybos pamatinis sprendimas 2001/500/TVR dėl pinigų plovimo, nusikaltimo priemonių ir nusikalstamu būdu įgytų pajamų nustatymo, paieškos, įšaldymo, areštavimo ir konfiskavimo (15);

               e)

               2002 m. birželio 13 d. Tarybos pamatinis sprendimas 2002/475/TVR dėl kovos su terorizmu (16);

               f)

               2003 m. liepos 22 d. Tarybos pamatinis sprendimas 2003/568/TVR dėl kovos su korupcija privačiame sektoriuje (17);

               g)

               2004 m. spalio 25 d. Tarybos pamatinis sprendimas 2004/757/TVR, nustatantis būtiniausias nuostatas dėl nusikalstamų veikų sudėties požymių ir bausmių neteisėtos prekybos narkotikais srityje (18);

               h)

               2008 m. spalio 24 d. Tarybos pamatinis sprendimas 2008/841/TVR dėl kovos su organizuotu nusikalstamumu (19);

               i)

               2011 m. balandžio 5 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2011/36/ES dėl prekybos žmonėmis prevencijos, kovos su ja ir aukų apsaugos, pakeičianti Tarybos pamatinį sprendimą 2002/629/TVR (20);

               j)

               2011 m. gruodžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2011/93/ES dėl kovos su seksualine prievarta prieš vaikus, jų seksualiniu išnaudojimu ir vaikų pornografija, kuria pakeičiamas Tarybos pamatinis sprendimas 2004/68/TVR (21);

               k)

               2013 m. rugpjūčio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2013/40/ES dėl atakų prieš informacines sistemas, kuria pakeičiamas Tarybos pamatinis sprendimas 2005/222/TVR (22),

         taip pat kiti teisiniai dokumentai, jeigu tuose dokumentuose konkrečiai numatyta taikyti šią direktyvą jais suderintoms nusikalstamoms veikoms.
   4 straipsnis
   Konfiskavimas
   1.   Valstybės narės imasi reikiamų priemonių, kad būtų užtikrinta galimybė visiškai arba iš dalies konfiskuoti nusikaltimo priemones ir pajamas arba turtą, kurio vertė atitinka tokias nusikaltimo priemones arba pajamas, jeigu yra priimtas galutinis apkaltinamais nuosprendis dėl nusikalstamos veikos, kuris taip pat gali būti priimtas pritaikius in absentia procedūrą.
   2.   Jeigu konfiskavimas pagal 1 dalį neįmanomas, bent jau tais atvejais, kai jis neįmanomas dėl įtariamojo arba kaltinamojo ligos arba slapstymosi, valstybės narės imasi reikiamų priemonių, kad būtų užtikrinta galimybė konfiskuoti nusikaltimo priemones ir pajamas tais atvejais, kai baudžiamasis procesas pradėtas dėl nusikalstamos veikos, kuri gali tiesiogiai arba netiesiogiai duoti ekonominės naudos, ir pagal tą procesą būtų buvę galima priimti apkaltinamąjį nuosprendį, jeigu įtariamasis arba kaltinamasis būtų galėjęs dalyvauti procese.
   5 straipsnis
   Išplėstas konfiskavimas
   1.   Valstybės narės imasi reikiamų priemonių, kad būtų užtikrinta galimybė visiškai ar iš dalies konfiskuoti turtą, priklausantį dėl nusikalstamos veikos nuteistam asmeniui ir galintį tiesiogiai ar netiesiogiai duoti ekonominės naudos, kai teismas, remdamasis bylos aplinkybėmis, įskaitant konkrečius faktus ir turimus įrodymus, pavyzdžiui, tai, kad turto vertė yra neproporcinga nuteistojo teisėtoms pajamoms, yra įsitikinęs, jog tas turtas įgytas iš nusikalstamos veikos.
   2.   Šio straipsnio 1 dalyje „nusikalstamos veikos“ sąvoka apima bent:

               a)

               aktyviąją ir pasyviąją korupciją privačiajame sektoriuje, kaip nustatyta Pamatinio sprendimo 2003/568/TVR 2 straipsnyje, taip pat su Sąjungos institucijų arba valstybių narių pareigūnais susijusią aktyviąją ir pasyviąją korupciją, kaip nustatyta Konvencijos dėl kovos su korupcija, susijusia su pareigūnais, atitinkamai 2 ir 3 straipsniuose;

               b)

               nusikalstamas veikas, susijusias su dalyvavimu nusikalstamos organizacijos veikloje, kaip nustatyta Pamatinio sprendimo 2008/841/TVR 2 straipsnyje, bent jau tais atvejais, kai nusikalstama veika davė ekonominės naudos;

               c)

               vaiko vertimą dalyvauti pornografiniame renginyje arba jo verbavimą, pelnymąsi iš vaiko ar kitokį vaiko išnaudojimą tokiais tikslais, jei vaikas yra sulaukęs amžiaus, kai jis gali duoti sutikimą lytiškai santykiauti, kaip nustatyta Direktyvos 2011/93/ES 4 straipsnio 2 dalyje; vaikų pornografijos platinimą, sklaidą ar perdavimą, kaip nustatyta tos direktyvos 5 straipsnio 4 dalyje; vaikų pornografijos siūlymą, tiekimą ar galimybės ją gauti sudarymą, kaip nustatyta tos direktyvos 5 straipsnio 5 dalyje; vaikų pornografijos gamybą, kaip nustatyta tos direktyvos 5 straipsnio 6 dalyje;

               d)

               neteisėtą įsikišimą į sistemą ir neteisėtą įsikišimą į duomenis, kaip nustatyta Direktyvos 2013/40/ES atitinkamai 4 ir 5 straipsniuose, kai dėl tos direktyvos 7 straipsnyje nustatytos, būtent tam tikslui skirtos arba pritaikytos priemonės naudojimo nukenčia daug informacinių sistemų; nusikalstamoms veikoms vykdyti naudojamų priemonių tyčinę gamybą, pardavimą, įsigijimą siekiant naudotis, importą, platinimą arba kitu būdu galimybių naudotis jomis sudarymą bent tais atvejais, kurie nėra mažareikšmiai, kaip nustatyta tos direktyvos 7 straipsnyje;

               e)

               nusikalstamą veiką, už kurią pagal atitinkamą 3 straipsnyje nurodytą dokumentą arba, jei tame dokumente nėra nustatyta sankcijos riba, pagal atitinkamą nacionalinę teisę baudžiama laisvės atėmimo bausme, kurios ilgiausia trukmė yra bent ketveri metai.

         6 straipsnis
   Konfiskavimas iš trečiųjų asmenų
   1.   Valstybės narės imasi reikiamų priemonių, kad būtų sudaryta galimybė konfiskuoti pajamas arba kitą turtą, kurio vertė atitinka tokias pajamas, kuriuos įtariamasis arba kaltinamasis tiesiogiai arba netiesiogiai perdavė tretiesiems asmenims arba kuriuos tretieji asmenys įsigijo iš įtariamojo arba kaltinamojo, bent tuo atveju, jei, remiantis konkrečiais faktais ir aplinkybėmis, įskaitant tai, kad perleista ar įgyta neatlygintinai arba už gerokai žemesnę nei rinkos kainą, tie tretieji asmenys žinojo arba turėjo žinoti, kad perdavimo arba įsigijimo tikslas buvo išvengti konfiskavimo.
   2.   1 dalimi nedaromas poveikis bona fide trečiųjų asmenų teisėms.
   7 straipsnis
   Įšaldymas
   1.   Valstybės narės imasi reikiamų priemonių, kad būtų sudaryta galimybė įšaldyti turtą siekiant jį prireikus vėliau konfiskuoti. Tos priemonės, kurias skiria kompetentinga valdžios institucija, apima skubius veiksmus, kurių prireikus turi būti imamasi siekiant išsaugoti turtą.
   2.   Turtui, kurį turi trečiasis asmuo, kaip nurodyta 6 straipsnyje, gali būti taikomos įšaldymo priemonės galimo vėlesnio konfiskavimo tikslais.
   8 straipsnis
   Garantijos
   1.   Valstybės narės imasi reikiamų priemonių, kad būtų užtikrinta, kad, siekiant išsaugoti asmenų, kuriems daro poveikį šioje direktyvoje numatytos priemonės, teises, jie turėtų teisę į veiksmingą teisinę gynybą ir teisingą bylos nagrinėjimą.
   2.   Valstybės narės imasi reikiamų priemonių, kad užtikrintų, kad apie nutarimą įšaldyti turtą atitinkamam asmeniui būtų pranešta kuo greičiau po to nutarimo įvykdymo. Tokiame pranešime bent jau glaustai nurodoma atitinkamo sprendimo priežastis ar priežastys. Kai tai būtina siekiant išvengti trukdymo baudžiamajam tyrimui, kompetentingos valdžios institucijos apie sprendimą įšaldyti turtą atitinkamam asmeniui gali pranešti ir vėliau.
   3.   Nutarimas įšaldyti turtą galioja tik tol, kol tai būtina turtui išsaugoti siekiant jį prireikus vėliau konfiskuoti.
   4.   Asmeniui, dėl kurio turto priimtas sprendimas, valstybės narės numato veiksmingą galimybę laikantis nacionalinėje teisėje nustatytų procedūrų teisme užginčyti nutarimą įšaldyti turtą. Tokiose procedūrose gali būti numatyta, kad tuo atveju, jei pradinį nutarimą įšaldyti priėmė kompetentinga valdžios institucija, kuri nėra teisminė institucija, toks nutarimas pirmiausia pateikiamas teisminei institucijai patvirtinti ar peržiūrėti, ir tik po to jis gali būti užginčytas teisme.
   5.   Įšaldytas turtas, kuris vėliau nekonfiskuojamas, nedelsiant grąžinamas. Sąlygos, kuriomis grąžinamas toks turtas, arba tokį grąžinimą reglamentuojančios procedūrinės taisyklės nustatomos nacionalinėje teisėje.
   6.   Valstybės narės imasi reikiamų priemonių, kad užtikrintų, kad kiekvienas nutarimas konfiskuoti būtų pagrįstas ir apie tokį nutarimą būtų pranešta atitinkamam asmeniui. Asmeniui, kurio atžvilgiu taikomas konfiskavimas, valstybės narės numato veiksmingą galimybę teisme užginčyti nutarimą konfiskuoti.
   7.   Nedarant poveikio Direktyvai 2012/13/ES ir Direktyvai 2013/48/ES, asmenys, kurių turtui taikomas nutarimas konfiskuoti, viso konfiskavimo proceso, susijusio su pajamų bei nusikaltimo priemonių nustatymu, metu turi teisę naudotis advokato paslaugomis, siekiant užtikrinti, kad tie asmenys galėtų išsaugoti savo teises. Atitinkami asmenys informuojami apie tą teisę.
   8.   5 straipsnyje nurodytame procese atitinkamam asmeniui suteikiama veiksminga galimybė užginčyti bylos aplinkybes, įskaitant konkrečius faktus ir turimus įrodymus, kuriais remiantis atitinkamas turtas laikomas iš nusikalstamos veikos įgytu turtu.
   9.   Tretieji asmenys turi teisę reikalauti savo nuosavybės teisės ar kitų turtinių teisių, be kita ko, 6 straipsnyje nurodytais atvejais.
   10.   Jeigu dėl nusikalstamos veikos nukentėjusieji turi reikalavimų asmens, kuriam taikoma šioje direktyvoje numatyta konfiskavimo priemonė, atžvilgiu, valstybės narės imasi reikiamų priemonių, kad užtikrintų, kad konfiskavimo priemone tiems nukentėjusiesiems nebūtų užkirstas kelias reikalauti žalos atlyginimo pagal jų reikalavimus.
   9 straipsnis
   Veiksmingas konfiskavimas ir vykdymas
   Valstybės narės imasi reikiamų priemonių, kad sudarytų galimybę nustatyti ir atsekti turtą, kuris turi būti įšaldytas ir konfiskuotas, net priėmus galutinį apkaltinamąjį nuosprendį dėl nusikalstamos veikos arba po proceso, vykdyto taikant 4 straipsnio 2 dalį, ir kad užtikrintų veiksmingą nutarimo konfiskuoti vykdymą, jeigu toks nutarimas jau priimtas.
   10 straipsnis
   Įšaldyto ir konfiskuoto turto administravimas
   1.   Valstybės narės imasi reikiamų priemonių, pavyzdžiui, įsteigia centralizuotas tarnybas, specializuotų tarnybų tinklą arba sukuria panašius mechanizmus, kad užtikrintų tinkamą įšaldyto turto administravimą siekiant jį prireikus vėliau konfiskuoti.
   2.   Valstybės narės užtikrina, kad 1 dalyje nurodytose priemonėse būtų numatyta galimybė prireikus parduoti arba perduoti turtą.
   3.   Valstybės narės apsvarsto galimybę imtis priemonių, kuriomis būtų leidžiama konfiskuotą turtą naudoti viešaisiais interesais ar socialiniais tikslais.
   11 straipsnis
   Statistiniai duomenys
   1.   Valstybės narės reguliariai renka ir kaupia išsamius iš kompetentingų valdžios institucijų gautus statistinius duomenis. Surinkti statistiniai duomenys kasmet siunčiami Komisijai ir juos sudaro:

               a)

               įvykdytų nutarimų įšaldyti skaičius;

               b)

               įvykdytų nutarimų konfiskuoti skaičius;

               c)

               įšaldyto turto apskaičiuotoji vertė (bent jau turto, įšaldyto siekiant prireikus vėliau konfiskuoti, vertė įšaldymo metu);

               d)

               susigrąžinto turto apskaičiuotoji vertė konfiskavimo metu.

         2.   Valstybės narės Komisijai kasmet siunčia ir šiuos statistinius duomenis, jei jie atitinkamoje valstybėje narėje turimi centriniu lygmeniu:

               a)

               prašymų kitoje valstybėje narėje įvykdyti nutarimus įšaldyti skaičius;

               b)

               prašymų kitoje valstybėje narėje įvykdyti nutarimus konfiskuoti skaičius;

               c)

               turto, susigrąžinto po kitoje valstybėje narėje įvykdyto nutarimo, vertė arba apskaičiuotoji vertė.

         3.   Valstybės narės stengiasi centriniu lygmeniu rinkti 2 dalyje nurodytus duomenis.
   12 straipsnis
   Perkėlimas į nacionalinę teisę
   1.   Valstybės narės užtikrina, kad įsigaliotų įstatymai ir kiti teisės aktai, būtini, kad šios direktyvos būtų laikomasi ne vėliau kaip 2015 m. spalio 4 d. Jos nedelsdamos pateikia Komisijai tų teisės aktų nuostatų tekstą.
   2.   Valstybės narės, priimdamos tas nuostatas, daro jose nuorodą į šią direktyvą arba tokia nuoroda daroma jas oficialiai skelbiant. Nuorodos darymo tvarką nustato valstybės narės.
   3.   Valstybės narės pateikia Komisijai šios direktyvos taikymo srityje priimtų nacionalinės teisės aktų pagrindinių nuostatų tekstus.
   13 straipsnis
   Ataskaitų teikimas
   Komisija ne vėliau kaip 2018 m. spalio 4 d. pateikia Europos Parlamentui ir Tarybai ataskaitą, kurioje įvertina esamų nacionalinės teisės aktų konfiskavimo ir turto susigrąžinimo srityje poveikį, ir prireikus kartu pateikia atitinkamus pasiūlymus.
   Toje ataskaitoje Komisija taip pat įvertina, ar reikia peržiūrėti 5 straipsnio 2 dalyje pateiktą nusikalstamų veikų sąrašą.
   14 straipsnis
   Bendrųjų veiksmų 98/699/TVR ir tam tikrų pamatinių sprendimų 2001/500/TVR bei 2005/212/TVR nuostatų pakeitimas
   1.   Bendrieji veiksmai 98/699/TVR, Pamatinio sprendimo 2001/500/TVR 1 straipsnio a punktas ir 3 bei 4 straipsniai ir Pamatinio sprendimo 2005/212/TVR 1 straipsnio pirmos keturios įtraukos bei 3 straipsnis pakeičiami šia direktyva valstybėms narėms, kurioms ši direktyva yra privaloma, nedarant poveikio tų valstybių narių pareigoms, susijusioms su tų pamatinių sprendimų perkėlimo į nacionalinę teisę terminais.
   2.   Valstybėms narėms, kurioms ši direktyva yra privaloma, nuorodos į 1 dalyje nurodytus Bendruosius veiksmus 98/699/TVR ir pamatinių sprendimų 2001/500/TVR ir 2005/212/TVR nuostatas laikomos nuorodomis į šią direktyvą.
   15 straipsnis
   Įsigaliojimas
   Ši direktyva įsigalioja dvidešimtą dieną po jos paskelbimo Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje.
   16 straipsnis
   Adresatai
   Ši direktyva pagal Sutartis skirta valstybėms narėms.

      Priimta Briuselyje 2014 m. balandžio 3 d.

            Europos Parlamento vardu

            Pirmininkas

         M. SCHULZ

            Tarybos vardu

            Pirmininkas

         D. KOURKOULAS

      (1)  OL C 299, 2012 10 4, p. 128.

      (2)  OL C 391, 2012 12 18, p. 134.

      (3)  2014 m. vasario 25 d. Europos Parlamento pozicija (dar nepaskelbta Oficialiajame leidinyje) ir 2014 m. kovo 14 d. Tarybos sprendimas.

      (4)  1998 m. gruodžio 3 d. Bendrieji veiksmai 98/699/TVR, Tarybos priimti remiantis Europos Sąjungos sutarties K.3 straipsniu dėl pinigų plovimo, nusikaltimo priemonių ir nusikalstamu būdu įgytų pajamų nustatymo, paieškos, įšaldymo, areštavimo ir konfiskavimo (OL L 333, 1998 12 9, p. 1).

      (5)  2001 m. birželio 26 d. Tarybos pamatinis sprendimas 2001/500/TVR dėl pinigų plovimo, nusikaltimo priemonių ir nusikalstamu būdu įgytų pajamų nustatymo, paieškos, įšaldymo, areštavimo ir konfiskavimo (OL L 182, 2001 7 5, p. 1).

      (6)  2003 m. liepos 22 d. Tarybos pamatinis sprendimas 2003/577/TVR dėl turto arba įrodymų arešto aktų vykdymo Europos Sąjungoje (OL L 196, 2003 8 2, p. 45).

      (7)  2005 m. vasario 24 d. Tarybos pamatinis sprendimas 2005/212/TVR dėl nusikalstamu būdu įgytų lėšų, nusikaltimo priemonių ir turto konfiskavimo (OL L 68, 2005 3 15, p. 49).

      (8)  2006 m. spalio 6 d. Tarybos pamatinis sprendimas 2006/783/TVR dėl tarpusavio pripažinimo principo taikymo nutarimams konfiskuoti (OL L 328, 2006 11 24, p. 59).

      (9)  2010 m. spalio 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2010/64/ES dėl teisės į vertimo žodžiu ir raštu paslaugas baudžiamajame procese (OL L 280, 2010 10 26, p. 1).

      (10)  2012 m. gegužės 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2012/13/ES dėl teisės į informaciją baudžiamajame procese (OL L 142, 2012 6 1, p. 1).

      (11)  2013 m. spalio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2013/48/ES dėl teisės turėti advokatą vykstant baudžiamajam procesui ir Europos arešto orderio vykdymo procedūroms ir dėl teisės reikalauti, kad po laisvės atėmimo būtų informuota trečioji šalis, ir teisės susisiekti su trečiaisiais asmenimis ir konsulinėmis įstaigomis laisvės atėmimo metu (OL L 294, 2013 11 6, p. 1).

      (12)  OL C 195, 1997 6 25, p. 1.

      (13)  OL L 140, 2000 6 14, p. 1.

      (14)  OL L 149, 2001 6 2, p. 1.

      (15)  OL L 182, 2001 7 5, p. 1.

      (16)  OL L 164, 2002 6 22, p. 3.

      (17)  OL L 192, 2003 7 31, p. 54.

      (18)  OL L 335, 2004 11 11, p. 8.

      (19)  OL L 300, 2008 11 11, p. 42.

      (20)  OL L 101, 2011 4 15, p. 1.

      (21)  OL L 335, 2011 12 17, p. 1.

      (22)  OL L 218, 2013 8 14, p. 8.


title: 2014 m. liepos 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2014/89/ES, kuria nustatoma jūrinių teritorijų planavimo sistema

text:
28.8.2014

               LT

               Europos Sąjungos oficialusis leidinys

               L 257/135

         EUROPOS PARLAMENTO IR TARYBOS DIREKTYVA 2014/89/ES
   2014 m. liepos 23 d.
   kuria nustatoma jūrinių teritorijų planavimo sistema
   EUROPOS PARLAMENTAS IR EUROPOS SĄJUNGOS TARYBA,
   atsižvelgdami į Sutartį dėl Europos Sąjungos veikimo, ypač į jos 43 straipsnio 2 dalį, 100 straipsnio 2 dalį, 192 straipsnio 1 dalį ir 194 straipsnio 2 dalį,
   atsižvelgdami į Europos Komisijos pasiūlymą,
   teisėkūros procedūra priimamo akto projektą perdavus nacionaliniams parlamentams,
   atsižvelgdami į Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komiteto nuomonę (1),
   atsižvelgdami į Regionų komiteto nuomonę (2),
   laikydamiesi įprastos teisėkūros procedūros (3),
   kadangi:

               (1)

               dėl didelio ir sparčiai didėjančio jūrinių teritorijų poreikio skirtingiems tikslams, kaip antai energijos iš atsinaujinančiųjų išteklių gamybos įrenginiai, naftos ir dujų žvalgymas ir naudojimas, jūrų laivybos ir žvejybos veikla, ekosistemos ir biologinės įvairovės išsaugojimas, žaliavų gavyba, turizmas, akvakultūros įrenginiai ir povandeninis kultūros paveldas, taip pat dėl daugeriopo poveikio pakrančių ištekliams būtina taikyti integruotą planavimo ir valdymo metodą;

               (2)

               toks vandenynų ir jūrų valdymo metodas buvo suformuluotas Europos Sąjungos integruotoje jūrų politikoje (toliau – IJP), įskaitant jos aplinkosaugos ramstį – Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2008/56/EB (4). IJP tikslas – remti tvarų jūrų bei vandenynų vystymą ir plėtoti koordinuotą, nuoseklų ir skaidrų sprendimų dėl Sąjungos sektorių politikos, darančios poveikį vandenynams, jūroms, saloms, pakrančių bei atokiausiems regionams ir jūrų sektoriams, priėmimo procesą, be kita ko, įgyvendinant jūrų baseinų strategijas ar makroregionines strategijas ir kartu siekiant geros aplinkos būklės, kaip nustatyta Direktyva 2008/56/EB;

               (3)

               pagal IJP jūrinių teritorijų planavimas identifikuojamas kaip kompleksinė politikos priemonė, suteikianti viešosios valdžios institucijoms ir suinteresuotiesiems subjektams galimybę įgyvendinti koordinuotą, integruotą ir tarpvalstybinį metodą. Ekosisteminio metodo taikymas padės skatinti tvarų jūrų ir pakrančių regionų ekonomikos vystymąsi ir augimą, taip pat tausų jūrų ir pakrančių išteklių naudojimą;

               (4)

               taikant jūrinių teritorijų planavimą remiamas ir palengvinamas Europos pažangaus, tvaraus ir integracinio augimo strategijos „Europa 2020“ (toliau – strategija „Europa 2020“), kurią Europos Vadovų Taryba patvirtino savo 2010 m. birželio 17 d. išvadose, įgyvendinimas; šia strategija siekiama užtikrinti didelį užimtumą, našumą ir socialinę sanglaudą, įskaitant konkurencingesnės, tausiau išteklius naudojančios ir ekologiškesnės ekonomikos skatinimą. Pakrantės ir jūrų sektoriai turi daug tvaraus augimo galimybių ir yra būtini strategijos „Europa 2020“ įgyvendinimui užtikrinti;

               (5)

               komunikate „Mėlynasis augimas. Tvaraus jūrų ir jūrininkystės sektoriaus augimo galimybės“ Komisija nurodė keletą įgyvendinamų Sąjungos iniciatyvų, skirtų „Europa 2020“ įgyvendinti ir išskyrė kelias veiklos rūšis, į kurias ateityje būtų galima nukreipti mėlynojo augimo iniciatyvas ir kurias būtų galima tinkamai paremti jūrinių teritorijų planavimo teikiamu didesniu investuotojų pasitikėjimu ir tikrumu;

               (6)

               Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (ES) Nr. 1255/2011 (5) buvo paremtas jūrinių teritorijų planavimo ir integruoto pakrančių zonų valdymo įgyvendinimas ir sudarytos palankesnės sąlygos tą padaryti. Europos struktūriniai ir investiciniai fondai, įskaitant Europos jūrų reikalų ir žuvininkystės fondą (6), suteiks galimybių remti šios direktyvos įgyvendinimą laikotarpiu nuo 2014 m. iki 2020 m.;

               (7)

               1982 m. Jungtinių Tautų jūrų teisės konvencijos (toliau – UNCLOS) preambulėje nustatyta, kad jūrinių teritorijų naudojimo klausimai yra glaudžiai tarpusavyje susiję ir turi būti nagrinėjami kaip visuma. Vandenynų erdvės planavimas – logiški tolesni pareigų ir naudojimosi pagal UNCLOS suteiktomis teisėmis veiksmai bei struktūrizavimas ir praktinė priemonė, skirta padėti valstybėms narėms vykdyti savo pareigas;

               (8)

               kad būtų skatinamas tvarus jūrinių teritorijų atitinkamų naudojimo būdų sambūvis ir, kai taikoma, tinkamas jūrinių teritorijų atitinkamų naudojimo būdų paskirstymas, turėtų būti nustatyta sistema, kuri apimtų bent tai, kad valstybės narės imtųsi jūrinių teritorijų planavimo, kurį nustatant ir vykdant būtų parengiami planai;

               (9)

               jūrinių teritorijų planavimas padės efektyviai valdyti jūrinę veiklą ir tausiai naudoti jūrų ir pakrančių išteklius, nes bus sukurta nuosekli, skaidri, tvari ir įrodymais grindžiama sprendimų priėmimo sistema. Siekiant įgyvendinti šios direktyvos tikslus, joje reikėtų įtvirtinti pareigas nustatyti jūrų planavimo procesą, pagal kurį būtų parengti jūrinių teritorijų planas arba planai; vykdant tokį planavimo procesą turėtų būti atsižvelgta į sausumoje ir jūroje vykdomos veiklos sąveiką ir skatinti valstybių narių tarpusavio bendradarbiavimą. Nedarant poveikio esamai Sąjungos acquis energetikos, transporto, žuvininkystės ir aplinkos srityse, šia direktyva nereikėtų nustatyti jokių naujų pareigų, visų pirma susijusių su konkrečiais valstybių narių pasirenkamais veiksmais dėl sektorių politikos šiose srityse įgyvendinimo būdo, tačiau reikėtų padėti vykdyti tą politiką pasitelkiant planavimo procesą;

               (10)

               siekiant užtikrinti nuoseklumą ir teisinį aiškumą, geografinė jūrinių teritorijų planavimo taikymo sritis turėtų būti apibrėžta pagal esamus Sąjungos ir tarptautinės jūrų teisės aktus, visų pirma UNCLOS. Šia direktyva nekeičiama valstybių narių kompetencija, susijusi su jūrų sienomis ir jurisdikcija;

               (11)

               nors Sąjungai tikslinga numatyti jūrinių teritorijų planavimo sistemą, valstybės narės tebėra atsakingos ir kompetentingos už savo jūrų vandenims skirtų tokių planų formato ir turinio apibrėžimą ir nustatymą, įskaitant institucines priemones ir, kai taikoma, jūrinių teritorijų paskirstymą įvairiai veiklai ir pagal atitinkamus naudojimo būdus;

               (12)

               kad būtų laikomasi proporcingumo ir subsidiarumo principų, taip pat siekiant sumažinti papildomą administracinę naštą, ši direktyva turėtų būti perkelta į nacionalinę teisę ir įgyvendinta kiek įmanoma remiantis esamomis nacionalinėmis, regioninėmis ir vietos taisyklėmis bei mechanizmais, įskaitant Europos Parlamento ir Tarybos rekomendacijoje 2002/413/EB (7) arba Tarybos sprendime 2010/631/ES (8) nustatytus taisykles ir mechanizmus;

               (13)

               jūrų vandenyse ekosistemoms ir jūrų ištekliams daromas didelis poveikis. Žmogaus veikla, taip pat klimato kaitos poveikis, gamtiniai pavojai ir kranto linijos dinamika, kaip antai erozija ir sąnašos, gali turėti didelį neigiamą poveikį pakrančių ekonomikos raidai ir augimui, taip pat jūrų ekosistemoms, o tai lemia aplinkos būklės blogėjimą, biologinės įvairovės nykimą ir ekosistemų funkcijų blogėjimą. Į šį įvairų poveikį reikėtų tinkamai atsižvelgti rengiant jūrinių teritorijų planus. Be to, jei į planavimo sprendimus būtų įtraukti sveikų jūrų ekosistemų ir įvairių jų funkcijų aspektai, tai galėtų būti labai naudinga maisto gamybos, poilsio ir turizmo, klimato kaitos švelninimo ir prisitaikymo prie jos, kranto linijos dinamikos kontrolės ir nelaimių prevencijos požiūriu;

               (14)

               siekiant skatinti tvarų jūrų regionų ekonomikos augimą, tvarų jūrų zonų vystymąsi ir tausų jūrų išteklių naudojimą, jūrinių teritorijų planavimas turėtų būti įgyvendintas taikant Direktyvos 2008/56/EB 1 straipsnio 3 dalyje nurodytą ekosisteminį metodą, siekiant užtikrinti, kad bendras visų rūšių veiklos poveikis būtų suderinamas su siekiu užtikrinti gerą aplinkos būklę ir kad nebūtų pakenkta jūrų ekosistemų pajėgumui reaguoti į žmogaus sukeltus pokyčius, kartu prisidedant prie sąlygų dabartinių ir būsimų kartų tausaus jūrų išteklių naudojimo ir naudojimosi paslaugomis. Be to, ekosisteminį metodą taip pat reikėtų taikyti taip, kad būtų prisitaikoma prie konkrečių ekosistemų ir kitų įvairių jūrų regionų ypatybių, atsižvelgti į vykdomą su regioninėmis jūrų konvencijomis susijusią veiklą ir remiantis sukauptomis žiniomis bei patirtimi. Tas metodas taip pat leis įgyvendinti pritaikomąjį valdymą, kuriuo užtikrinamas tobulinimas ir tolesnis vystymasis, nes padaugės patirties ir bus sukaupta daugiau žinių, atsižvelgiant į duomenų ir informacijos prieinamumą jūrų baseino lygmeniu, kad būtų galima taikyti tą metodą. Valstybės narės turėtų atsižvelgti į atsargumo principą bei principą, kad reikia imtis prevencinių veiksmų, kaip nustatyta Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 191 straipsnio 2 dalyje;

               (15)

               jūrinių teritorijų planavimas padės, inter alia, siekti tikslų, nustatytų Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje 2009/28/EB (9), Tarybos reglamente (EB) Nr. 2371/2002 (10), Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje 2009/147/EB (11), Tarybos direktyvoje 92/43/EEB (12), Europos Parlamento ir Tarybos sprendime 884/2004/EB (13), Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje 2000/60/EB (14), Direktyvoje 2008/56/EB, nurodant 2011 m. gegužės 3 d. Komisijos komunikatą „Mūsų gyvenimo garantas, mūsų natūralus kapitalas: ES biologinės įvairovės strategija iki 2020 m.“, 2011 m. rugsėjo 20 d. Komisijos komunikatą „Efektyvaus išteklių naudojimo Europos planas“, 2013 m. balandžio 16 d. Komisijos komunikatą „ES prisitaikymo prie klimato kaitos strategija“ ir 2009 m. sausio 21 d. Komisijos komunikatą „Europos Sąjungos jūrų transporto politikos strateginiai tikslai ir rekomendacijos iki 2018 m.“, taip pat prireikus dokumentus dėl Sąjungos regioninės politikos tikslų, įskaitant jūrų baseinų ir makroregionines strategijas;

               (16)

               jūrinės ir pakrantės veiklos rūšys dažnai yra tarpusavyje glaudžiai susijusios. Siekiant skatinti tausų jūrinių teritorijų naudojimą, vykdant jūrinių teritorijų planavimą reikėtų atsižvelgti į sausumoje ir jūroje vykdomos veiklos sąsajas. Dėl šios priežasties jūrinių teritorijų planavimas gali būti labai naudingas nustatant gaires, susijusias su tvariu ir integruotu žmogaus veiklos jūroje valdymu, gyvenamosios aplinkos išsaugojimu, pakrančių ekosistemų trapumu, erozija ir socialiniais bei ekonominiais veiksniais. Jūrinių teritorijų planavimu reikėtų siekti integruoti kai kurių pakrančių naudojimo būdų ar veiklos jūrų aspektą ir jų poveikį ir galiausiai sudaryti sąlygas atsirasti integruotai strateginei vizijai;

               (17)

               ši pagrindų direktyva nedaro poveikio valstybių narių kompetencijai teritorijų planavimo srityje, įskaitant bet kokią žemyninio arba sausumos erdvės planavimo sistemą, naudojamą planuojant, kaip turėtų būti panaudojama sausuma ir pakrančių zona. Jei valstybės narės taiko žemyninio planavimo sistemą pakrančių vandenims ar jų daliai, ši direktyva neturėtų būti taikoma tiems vandenims;

               (18)

               jūrinių teritorijų planavimas turėtų aprėpti visus etapus, t. y. problemų ir galimybių nustatymo, informacijos rinkimo, planavimo, sprendimų priėmimo, įgyvendinimo, peržiūros ar atnaujinimo ir įgyvendinimo stebėsenos, ir turėtų tinkamai atsižvelgti į sausumoje ir jūroje vykdomos veiklos sąsajas ir geriausias turimas žinias. Reikėtų kuo geriau pasinaudoti mechanizmais, nustatytais galiojančiuose ar būsimuose teisės aktuose, įskaitant Komisijos sprendimą 2010/477/ES (15) ar Komisijos iniciatyvą „Žinios apie jūrą 2020 m.“;

               (19)

               pagrindinis jūrinių teritorijų planavimo tikslas – skatinti tvarų vystymąsi ir nustatyti įvairų jūrinių teritorijų naudojimą jūroje, taip pat valdyti jūrinių teritorijų naudojimą ir konfliktus jūroje. Jūrinių teritorijų planavimu taip pat siekiama nustatyti ir skatinti daugiatikslį naudojimą atsižvelgiant į atitinkamą nacionalinę politiką ir teisės aktus. Kad tas tikslas būtų pasiektas, valstybės narės turi užtikrinti, kad vykstant planavimo procesui ar procesams būtų užtikrintas bent išsamus įvairaus jūrinių teritorijų naudojimo planavimas, ir atsižvelgiama į ilgalaikius pokyčius dėl klimato kaitos;

               (20)

               valstybės narės turėtų konsultuotis ir koordinuoti savo planus su atitinkamomis valstybėmis narėmis ir turėtų bendradarbiauti su trečiosios valstybės institucijomis atitinkamame jūrų regione, atsižvelgdamos į tų valstybių narių ir atitinkamų trečiųjų valstybių teises ir pareigas pagal Sąjungos ir tarptautinę teisę. Siekiant užtikrinti veiksmingą valstybių narių tarpusavio bendradarbiavimą ir bendradarbiavimą su kaimyninėmis trečiosiomis valstybėmis, turi būti nustatytos kiekvienos valstybės narės kompetentingos institucijos. Todėl valstybės narės turi paskirti kompetentingą instituciją ar institucijas, atsakingas už šios direktyvos įgyvendinimą. Atsižvelgiant į įvairių jūrų regionų ar paregionių ir pakrančių zonų skirtumus, netikslinga šioje direktyvoje tiksliai apibrėžti tų bendradarbiavimo mechanizmų formų;

               (21)

               jūrų arealų valdymas yra sudėtingas ir jį įgyvendinant dalyvauja skirtingo lygmens institucijos, ekonominės veiklos vykdytojai ir kiti suinteresuotieji subjektai. Siekiant veiksmingai skatinti tvarų vystymąsi, atitinkamu šioje direktyvoje numatytų jūrinių teritorijų planų rengimo etapu būtina konsultuotis su suinteresuotaisiais subjektais, institucijomis ir visuomene, laikantis atitinkamų Sąjungos teisės aktų. Tinkamą nuostatų dėl viešų konsultacijų pavyzdį galima rasti Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2003/35/EB (16) 2 straipsnio 2 dalyje;

               (22)

               įgyvendindamos jūrinių teritorijų planus valstybės narės gali sumažinti administracinę naštą ir išlaidas, susijusias su jų veiksmais įgyvendinant kitus atitinkamus Sąjungos teisės aktus. Todėl jūrinių teritorijų planų terminai turėtų, kai įmanoma, atitikti tvarkaraščius, nustatytus kituose atitinkamuose teisės aktuose, visų pirma: Direktyvoje 2009/28/EB, pagal kurią reikalaujama, kad 2020 m. atsinaujinančiųjų išteklių energijos dalis sudarytų bent 20 % bendro galutinio suvartojamo energijos kiekio, ir kurioje leidimų išdavimo, sertifikavimo ir planavimo (įskaitant teritorijų planavimą) procedūrų koordinavimas būtų laikomas svarbiu indėliu siekiant Sąjungos energijos iš atsinaujinančiųjų išteklių naudojimo planinių rodiklių; Direktyvoje 2008/56/EB ir Sprendimo 2010/477/ES priedo A dalies 6 punkte, pagal kuriuos valstybės narės turi imtis būtinų priemonių, kad ne vėliau kaip 2020 m. būtų pasiekta arba išlaikyta gera jūrų aplinkos būklė, ir kuriuose jūrinių teritorijų planavimas nurodytas kaip priemonė, kuria remiamas žmogaus veiklos valdymui taikomas ekosisteminis metodas, siekiant užtikrinti gerą aplinkos būklę; Sprendime 884/2004/EB, pagal kurį ne vėliau kaip 2020 m. turi būti sukurtas transeuropinis transporto tinklas, sujungiant Europos sausumos, jūrų ir oro transporto infrastruktūros tinklus;

               (23)

               Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2001/42/EB (17) nustato, kad poveikio aplinkai vertinimas yra svarbi priemonė, kuria užtikrinama, jog rengiant ir priimant planus bei programas būtų atsižvelgiama į aplinkos apsaugos aspektus. Tais atvejais, kai jūrinių teritorijų planai gali turėti didelį poveikį aplinkai, jiems taikoma Direktyva 2001/42/EB. Kai jūrinių teritorijų planai aprėpia „Natura 2000“ teritorijas, toks poveikio aplinkai vertinimas gali būti atliekamas kartu taikant Direktyvos 92/43/EEB 6 straipsnyje nustatytus reikalavimus, kad būtų išvengta dubliavimosi;

               (24)

               siekiant užtikrinti, kad jūrinių teritorijų planai būtų grindžiami patikimais duomenimis, ir išvengti papildomos administracinės naštos, labai svarbu, kad valstybės narės naudotųsi geriausiais turimais duomenimis ir informacija skatindamos suinteresuotuosius subjektus keistis informacija bei naudodamosi esamomis duomenų rinkimo priemonėmis, kaip antai, priemonėmis, kurios plėtojamos įgyvendinant iniciatyvą „Žinios apie jūrą 2020 m.“ bei Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2007/2/EB (18);

               (25)

               šios direktyvos įgyvendinimo stebėsenos tikslais valstybės narės turėtų siųsti Komisijai savo jūrinių teritorijų planų ir visų atnaujintų jų redakcijų kopijas. Komisija, naudodamasi valstybių narių pateikta informacija ir turima pagal Sąjungos teisės aktus teikiama svarbia informacija, informuoja Europos Parlamentą ir Tarybą apie pažangą, padarytą įgyvendinant šią direktyvą;

               (26)

               būtina užtikrinti, kad ši direktyva būtų laiku perkelta į nacionalinę teisę, nes Sąjunga priėmė keletą politikos iniciatyvų, kurios turi būti įgyvendintos ne vėliau kaip 2020 m., o šia direktyva siekiama tas iniciatyvas paremti ir papildyti;

               (27)

               prieigos prie jūros neturinčioms valstybėms narėms būtų nustatyta neproporcinga ir nereikalinga pareiga, jei jos turėtų į nacionalinę teisę perkelti ir įgyvendinti šią direktyvą. Todėl tokias valstybes nares reikėtų atleisti nuo pareigos į nacionalinę teisę perkelti ir įgyvendinti šią direktyvą,

         PRIĖMĖ ŠIĄ DIREKTYVĄ:
   I   SKYRIUS

      BENDROSIOS NUOSTATOS

   1 straipsnis
   Dalykas
   1.   Šia direktyva nustatoma jūrinių teritorijų planavimo sistema siekiant skatinti tvarų jūrų regionų ekonomikos augimą, tvarų jūrų arealų vystymąsi ir tausų jūrų išteklių naudojimą.
   2.   Sąjungos integruotos jūrų politikos srityje pagal tą sistemą numatyta, kad valstybės narės nustato ir įgyvendina jūrinių teritorijų planavimą, kad būtų padedama įgyvendinti 5 straipsnyje nurodytus tikslus, atsižvelgiant į sausumoje ir jūroje vykdomos veiklos sąsajas ir tvirtesnį tarpvalstybinį bendradarbiavimą, laikantis atitinkamų UNCLOS nuostatų.
   2 straipsnis
   Taikymo sritis
   1.   Ši direktyva taikoma valstybių narių jūrų vandenims nedarant poveikio kitiems Sąjungos teisės aktams. Ji netaikoma valstybės narės teritorijų planavimui priskiriamų pakrančių vandenims ar jų daliai, su sąlyga, kad tai nurodyta jos jūrinių teritorijų planuose.
   2.   Ši direktyva netaikoma veiklai, kurios vienintelis tikslas – gynyba ar nacionalinis saugumas.
   3.   Ši direktyva nedaro poveikio valstybių narių kompetencijai apibrėžti ir nustatyti jų jūrų vandenims skirtų jūrinių teritorijų planų apimtį ir aprėptį. Ji netaikoma miestų ir kaimiškų teritorijų planavimui.
   4.   Ši direktyva nedaro poveikio suverenioms valstybių narių teisėms ir jurisdikcijai jūrų vandenų srityje, kurios kyla iš atitinkamos tarptautinės teisės, visų pirma UNCLOS. Visų pirma, taikant šią direktyvą nedaromas poveikis valstybių narių jūrų sienų ribų nustatymui ir delimitavimui pagal atitinkamas UNCLOS nuostatas.
   3 straipsnis
   Terminų apibrėžtys
   Šioje direktyvoje vartojamų terminų apibrėžtys:
   1.   integruota jūrų politika (IJP)– Sąjungos politika, kuria siekiama skatinti koordinuotą ir nuoseklų sprendimų priėmimą siekiant maksimaliai užtikrinti tvarų valstybių narių, visų pirma Sąjungos pakrančių, salų ir atokiausių regionų, bei jūrų sektorių vystymąsi, ekonomikos augimą ir socialinę sanglaudą vykdant darnią su jūromis susijusią politiką ir atitinkamą tarptautinį bendradarbiavimą;
   2.   jūrinių teritorijų planavimas– procesas, kurį vykdydamos atitinkamos valstybės narės institucijos analizuoja ir organizuoja žmogaus veiklą jūrų zonose, kad būtų pasiekti ekologiniai, ekonominiai ir socialiniai tikslai;
   3.   jūrų regionas– Direktyvos 2008/56/EB 4 straipsnyje nurodytas jūrų regionas;
   4.   jūrų vandenys– vandenys, jūros dugnas ir po juo esantis gruntas, kaip apibrėžta Direktyvos 2008/56/EB 3 straipsnio 1 dalies a punkte ir pakrančių vandenys, kaip apibrėžta Direktyvos 2000/60/EB 2 straipsnio 7 punkte, ir jų jūros dugnas bei gelmės po jais.
   II   SKYRIUS

      JŪRINIŲ TERITORIJŲ PLANAVIMAS

   4 straipsnis
   Jūrinių teritorijų planavimo nustatymas ir įgyvendinimas
   1.   Kiekviena valstybė narė nustato ir įgyvendina jūrinių teritorijų planavimą.
   2.   Tą darydamos valstybės narės atsižvelgia į sausumoje ir jūroje vykdomos veiklos sąsajas.
   3.   Planas ar planai kuriami ir rengiami laikantis valstybių narių apibrėžtų institucinių ir valdymo nuostatų. Ši direktyva nedaro poveikio valstybių narių kompetencijai apibrėžti ir nustatyti to plano arba tų planų formą ir turinį.
   4.   Jūrinių teritorijų planavimu padedama įgyvendinti 5 straipsnyje nurodytus tikslus ir jis turi atitikti 6 ir 8 straipsniuose nustatytus reikalavimus.
   5.   Nustatydamos jūrinių teritorijų planavimą valstybės narės deramai atsižvelgia į jūrų regionų ypatumus, susijusią šiuo metu vykdomą ir būsimą veiklą bei naudojimo būdus ir jų poveikį aplinkai, taip pat į gamtos išteklius, taip pat atsižvelgdamos į sausumoje ir jūroje vykdomos veiklos sąsajas.
   6.   Valstybės narės gali įtraukti vykdomą nacionalinę politiką, taisykles ar mechanizmus, kurie buvo nustatyti arba yra nustatomi iki šios direktyvos įsigaliojimo, su sąlyga, kad jie atitinka šios direktyvos reikalavimus, arba jais vadovautis.
   5 straipsnis
   Jūrinių teritorijų planavimo tikslai
   1.   Nustatydamos ir įgyvendindamos jūrinių teritorijų planavimą, valstybės narės atsižvelgia į ekonominius, socialinius ir aplinkosauginius aspektus, kad būtų remiamas tvarus vystymasis ir augimas jūrų sektoriuje, taikydamos ekosisteminį metodą, ir skatina susijusios veiklos ir naudojimo būdų egzistavimą kartu.
   2.   Jūrinių teritorijų planais valstybės narės siekia padėti užtikrinti tvarų energijos sektorių jūroje, jūrų transporto, žuvininkystės ir akvakultūros sektorių vystymąsi, taip pat aplinkos išsaugojimą, apsaugą ir gerinimą, įskaitant atsparumą klimato kaitos poveikiui. Be to, valstybės narės gali siekti kitų tikslų, kaip antai skatinti tvarų turizmą ir tvarią žaliavų gavybą.
   3.   Šia direktyva nedaromas poveikis valstybių narių kompetencijai nustatyti, kaip jų jūrinių teritorijų plane ar planuose turi būti atspindėti ir vertinami įvairūs tikslai.
   6 straipsnis
   Jūrinių teritorijų planavimui taikomi būtiniausi reikalavimai
   1.   Valstybės narės, siekdamos prisidėti prie 5 straipsnyje nurodytų tikslų, nustato procedūrinius veiksmus, atsižvelgdamos į atitinkamą veiklą jūrų vandenyse ir jų naudojimo būdus.
   2.   Tuo tikslu valstybės narės:

               a)

               atsižvelgia į sausumoje ir jūroje vykdomos veiklos sąsajas;

               b)

               atsižvelgia į aplinkosauginius, ekonominius ir socialinius, taip pat saugos aspektus;

               c)

               siekia skatinti užtikrinti jūrinių teritorijų planavimo ir parengto plano ar planų ir kitų procesų, kaip antai integruoto pakrančių zonų valdymo arba lygiavertės oficialios ar neoficialios praktikos, nuoseklumą;

               d)

               užtikrina suinteresuotųjų subjektų dalyvavimą pagal 9 straipsnį;

               e)

               organizuoja geriausių turimų duomenų naudojimą pagal 10 straipsnį;

               f)

               užtikrina tarpvalstybinį valstybių narių bendradarbiavimą pagal 11 straipsnį;

               g)

               skatina bendradarbiavimą su trečiosiomis valstybėmis pagal 12 straipsnį.

         3.   Valstybės narės pačios nusprendusios peržiūri jūrinių teritorijų planus bent kas 10 metų.
   7 straipsnis
   Sausumoje ir jūroje vykdomos veiklos sąsajos
   1.   Kad būtų galima atsižvelgti į sausumoje ir jūroje vykdomos veiklos sąsajas, pagal 4 straipsnio 2 dalį, jei šie veiksmai nėra įtraukti į jūrinių teritorijų planavimo procesą, valstybės narės gali naudoti kitus oficialius arba neoficialius procesus, kaip antai integruotą pakrančių zonų valdymą. Atitinkamus rezultatus valstybės narės atspindi savo jūrinių teritorijų planuose.
   2.   Nedarant poveikio 2 straipsnio 3 daliai, valstybės narės, vykdydamos jūrinių teritorijų planavimą, siekia skatinti rengiamo jūrinių teritorijų plano arba rengiamų planų suderinamumą su kitais susijusiais procesais.
   8 straipsnis
   Jūrinių teritorijų planų sudarymas
   1.   Nustatydamos ir įgyvendindamos jūrinių teritorijų planavimą valstybės narės sudaro jūrinių teritorijų planus, kuriuose identifikuojama susijusi šiuo metu jų jūrų vandenyse vykdoma ir būsima veikla bei tų vandenų naudojimo būdai, taip siekdamos prisidėti prie 5 straipsnyje nustatytų tikslų.
   2.   Tuo tikslu ir vadovaudamosi 2 straipsnio 3 dalimi valstybės narės atsižvelgia į atitinkamas veiklos ir naudojimo būdų sąsajas. Nedarant poveikio valstybių narių kompetencijai, galima veikla, naudojimo būdai ir interesai gali apimti:

               —

               akvakultūros zonas,

               —

               žvejybos zonas,

               —

               naftos, dujų, kitų energijos šaltinių, mineralų ir agregatų žvalgymo, naudojimo ir gavybos, taip pat energijos iš atsinaujinančiųjų išteklių gamybos įrenginius bei infrastruktūrą,

               —

               jūrų transporto maršrutus ir eismo srautus,

               —

               karinių mokymų vietoves,

               —

               saugomos gamtos ir saugomų rūšių teritorijas ir saugomas teritorijas,

               —

               žaliavų gavybos teritorijas,

               —

               mokslinius tyrimus,

               —

               povandenines kabelių ir vamzdynų trasas,

               —

               turizmą,

               —

               povandeninį kultūros paveldą.

         9 straipsnis
   Visuomenės dalyvavimas
   1.   Valstybės narės, informuodamos visas suinteresuotąsias šalis ir konsultuodamosi su atitinkamais suinteresuotaisiais subjektais ir valdžios institucijomis bei atitinkama visuomene, ankstyvajame jūrinių teritorijų planų rengimo etape nustato visuomenės dalyvavimo priemones, laikydamosi atitinkamų Sąjungos teisės aktų nuostatų.
   2.   Valstybės narės taip pat užtikrina, kad tie atitinkami suinteresuotieji subjektai, valdžios institucijos ir atitinkama visuomenė galėtų susipažinti su planais, kai tik jie yra galutinai užbaigiami.
   10 straipsnis
   Duomenų naudojimas ir mainai
   1.   Valstybės narės organizuoja jūrinių teritorijų planams būtinų geriausių turimų duomenų naudojimą ir nusprendžia, kaip organizuoti informacijos mainus.
   2.   1 dalyje nurodyti duomenys, inter alia, gali apimti:

               a)

               su aplinka susijusius, socialinius ir ekonominius duomenis, kurie renkami pagal Sąjungos teisės aktus, susijusius su 8 straipsnyje nurodyta veikla;

               b)

               fizinius duomenis apie jūrų vandenis.

         3.   Įgyvendindamos 1 dalį valstybės narės naudojasi atitinkamomis priemonėmis, įskaitant tas priemones, sukurtas pagal IJP ir pagal kitų sričių atitinkamą Sąjungos politiką, kaip antai nurodytąsias Direktyvoje 2007/2/EB.
   11 straipsnis
   Valstybių narių bendradarbiavimas
   1.   Vykdydamos planavimo ir valdymo procesus valstybės narės, kurių jūrų vandenys ribojasi, bendradarbiauja siekdamos užtikrinti, kad jūrinių teritorijų planai būtų nuoseklūs ir koordinuojami visame atitinkamame jūrų regione. Vykdant tokį bendradarbiavimą visų pirma atsižvelgiama į tarpvalstybinio pobūdžio klausimus.
   2.   1 dalyje nurodytas bendradarbiavimas visų pirma vykdomas per:

               a)

               esamas regionines institucinio bendradarbiavimo struktūras, kaip antai regionines jūrų konvencijas, ir (arba)

               b)

               valstybių narių kompetentingų valdžios institucijų tinklus arba struktūras, ir (arba)

               c)

               bet kokį kitą 1 dalies reikalavimus atitinkantį metodą, pavyzdžiui, kaip yra jūrų baseinų strategijų atveju.

         12 straipsnis
   Bendradarbiavimas su trečiosiomis valstybėmis
   Valstybės narės siekia, kai įmanoma, bendradarbiauti su trečiosiomis valstybėmis dėl savo veiksmų, susijusių su jūrinių teritorijų planavimu atitinkamuose jūrų regionuose, laikydamosi tarptautinės teisės ir tarptautinių konvencijų nuostatų, pavyzdžiui, naudodamosi esamais tarptautiniais forumais arba pasitelkdamos regioninį institucinį bendradarbiavimą.
   III   SKYRIUS

      ĮGYVENDINIMAS

   13 straipsnis
   Kompetentingos institucijos
   1.   Kiekviena valstybė narė paskiria instituciją ar institucijas, kompetentingas įgyvendinti šią direktyvą.
   2.   Kiekviena valstybė narė pateikia Komisijai tų kompetentingų institucijų sąrašą kartu su šios direktyvos priede išvardyta informacija.
   3.   Kiekviena valstybė narė praneša Komisijai apie bet kokį informacijos, pateiktos pagal 1 dalį, pasikeitimą per šešis mėnesius nuo tokio pasikeitimo įsigaliojimo.
   14 straipsnis
   Stebėsena ir ataskaitų teikimas
   1.   Valstybės narės Komisijai ir visoms kitoms atitinkamoms valstybėms jūrinių teritorijų planų, įskaitant susijusią turimą aiškinamąją medžiagą apie šios direktyvos įgyvendinimą, ir visų vėlesnių atnaujintų jų redakcijų kopijas atsiunčia per tris mėnesius nuo jų paskelbimo dienos.
   2.   Komisija ne vėliau kaip praėjus vieneriems metams nuo jūrinių teritorijų planų parengimo termino, o po to – kas ketverius metus, Europos Parlamentui ir Tarybai pateikia ataskaitą, kurioje pranešama apie pažangą, padarytą įgyvendinant šią direktyvą.
   IV   SKYRIUS

      BAIGIAMOSIOS NUOSTATOS

   15 straipsnis
   Perkėlimas į nacionalinę teisę
   1.   Valstybės narės užtikrina, kad įsigaliotų įstatymai ir kiti teisės aktai, būtini, kad šios direktyvos būtų laikomasi ne vėliau kaip 2016 m. rugsėjo 18 d. Jos nedelsdamos apie tai praneša Komisijai.
   Tvirtindamos 1 dalyje nurodytas priemones, valstybės narės daro jose nuorodą į šią direktyvą arba tokia nuoroda daroma jas oficialiai skelbiant. Nuorodos darymo tvarką nustato valstybės narės.
   2.   13 straipsnio 1 dalyje nurodyta institucija ar institucijos paskiriamos ne vėliau kaip 2016 m. rugsėjo 18 d.
   3.   4 straipsnyje nurodyti jūrinių teritorijų planai parengiami kuo greičiau, ne vėliau kaip 2021 m. kovo 31 d.
   4.   Pareiga į nacionalinę teisę perkelti šią direktyvą ir ją įgyvendinti netaikomas prieigos prie jūros neturinčioms valstybėms narėms.
   16 straipsnis
   Įsigaliojimas
   Ši direktyva įsigalioja dvidešimtą dieną po jos paskelbimo Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje.
   17 straipsnis
   Adresatai
   Ši direktyva skirta valstybėms narėms.

      Priimta Briuselyje 2014 m. liepos 23 d.

            Europos Parlamento vardu

            Pirmininkas

         M. SCHULZ

            Tarybos vardu

            Pirmininkas

         S. GOZI

      (1)  OL C 341, 2013 11 21, p. 67.

      (2)  OL C 356, 2013 12 5, p. 124.

      (3)  2014 m. balandžio 17 d. Europos Parlamento pozicija (dar nepaskelbta Oficialiajame leidinyje) ir 2014 m. liepos 23 d. Tarybos sprendimas.

      (4)  2008 m. birželio 17 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2008/56/EB, nustatanti Bendrijos veiksmų jūrų aplinkos politikos srityje pagrindus (Jūrų strategijos pagrindų direktyva) (OL L 164, 2008 6 25, p. 19).

      (5)  2011 m. lapkričio 30 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (ES) Nr. 1255/2011, kuriuo sukuriama integruotos jūrų politikos tolesnio vystymo paramos programa (OL L 321, 2011 12 5, p. 1).

      (6)  2014 m. gegužės 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (ES) Nr. 508/2014 dėl Europos jūrų reikalų ir žuvininkystės fondo ir kuriuo panaikinami Tarybos reglamentai (EB) Nr. 2328/2003, (EB) Nr. 861/2006, (EB) Nr. 1198/2006 bei (EB) Nr. 791/2007 ir Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (ES) Nr. 1255/2011 (OL L 149, 2014 5 20, p. 1).

      (7)  2002 m. gegužės 30 d. Europos Parlamento ir Tarybos rekomendacija dėl integruoto pakrančių zonų valdymo strategijos įgyvendinimo Europoje (2002/413/EB) (OL L 148, 2002 6 6, p. 24).

      (8)  2010 m. rugsėjo 13 d. Tarybos sprendimas 2010/631/ES dėl Viduržemio jūros aplinkos ir pakrančių zonos apsaugos konvencijos protokolo dėl integruoto Viduržemio jūros pakrančių zonos valdymo sudarymo Europos Sąjungos vardu (OL L 279, 2010 10 23, p. 1).

      (9)  2009 m. balandžio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2009/28/EB dėl skatinimo naudoti atsinaujinančių išteklių energiją, iš dalies keičianti bei vėliau panaikinanti Direktyvas 2001/77/EB ir 2003/30/EB (OL L 140, 2009 6 5, p. 16).

      (10)  2002 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 2371/2002 dėl žuvų išteklių apsaugos ir tausojančio naudojimo pagal Bendrąją žuvininkystės politiką (OL L 358, 2002 12 31, p. 59).

      (11)  2009 m. lapkričio 30 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2009/147/EB dėl laukinių paukščių apsaugos (OL L 20, 2010 1 26, p. 7).

      (12)  1992 m. gegužės 21 d. Tarybos direktyva 92/43/EEB dėl natūralių buveinių ir laukinės faunos bei floros apsaugos (OL L 206, 1992 7 22, p. 7).

      (13)  2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos sprendimas 884/2004/EB, iš dalies keičiantis Sprendimą 1692/96/EB, pateikiantį Bendrijos gaires dėl transeuropinio transporto tinklo plėtros (OL L 167, 2004 4 30, p. 1).

      (14)  2000 m. spalio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2000/60/EB, nustatanti Bendrijos veiksmų vandens politikos srityje pagrindus (OL L 327, 2000 12 22, p. 1).

      (15)  2010 m. rugsėjo 1 d. Komisijos sprendimas 2010/477/ES dėl geros jūrų vandenų aplinkos būklės kriterijų ir metodinių standartų (OL L 232, 2010 9 2, p. 14).

      (16)  2003 m. gegužės 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2003/35/EB, nustatanti visuomenės dalyvavimą rengiant tam tikrus su aplinka susijusius planus ir programas ir iš dalies keičianti Tarybos direktyvas 85/337/EEB ir 96/61/EB dėl visuomenės dalyvavimo ir teisės kreiptis į teismus (OL L 156, 2003 6 25, p. 17).

      (17)  2001 m. birželio 27 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2001/42/EB dėl tam tikrų planų ir programų pasekmių aplinkai vertinimo (OL L 197, 2001 7 21, p. 30).

      (18)  2007 m. kovo 14 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2007/2/EB, sukurianti Europos bendrijos erdvinės informacijos infrastruktūrą (INSPIRE) (OL L 108, 2007 4 25, p. 1).

      PRIEDAS

         KOMPETENTINGOS INSTITUCIJOS

                  1.

                  Kompetentingos institucijos ar institucijų pavadinimas ir adresas – nustatytos kompetentingos institucijos ar institucijų oficialus pavadinimas ir adresas.

                  2.

                  Kompetentingos institucijos ar institucijų teisinis statusas – trumpas kompetentingos institucijos ar institucijų teisinio statuso aprašas.

                  3.

                  Atsakomybė – trumpas kompetentingos institucijos ar institucijų teisinių ir administracinių pareigų, taip pat jos (jų) funkcijų, susijusių su atitinkamais jūrų vandenimis, aprašas.

                  4.

                  Narystė – kai kompetentinga institucija ar institucijos veikia kaip kitų kompetentingų institucijų koordinuojančioji institucija, būtina pateikti tų kitų kompetentingų institucijų sąrašą ir informacijos apie institucinius santykius, kuriais užtikrinamas koordinavimas, santrauką.

                  5.

                  Koordinavimas regiono mastu – būtina pateikti informacijos apie mechanizmus, nustatytus koordinavimui tarp valstybių narių užtikrinti, kai jų vandenys, kuriems taikoma ši direktyva, priklauso tam pačiam jūrų regionui ar paregioniui, santrauką.


title: 1968 m. spalio 15 d. Tarybos Direktyva dėl valstybių narių darbuotojų bei jų šeimų judėjimo ir teisės apsigyventi Bendrijoje apribojimų panaikinimo

text:
Svarbus teisinis pranešimas

|

31968L0360

Oficialusis leidinys L 257 , 19/10/1968 p. 0013 - 0016 specialusis leidimas suomių kalba: skyrius 5 tomas 1 p. 0044  specialusis leidimas danų kalba: serija I skyrius 1968(II) p. 0477  specialusis leidimas švedų kalba: skyrius 5 tomas 1 p. 0044  specialusis leidimas anglų kalba: serija I skyrius 1968(II) p. 0485  specialusis leidimas graikų k.: skyrius 05 tomas 1 p. 0043  specialusis leidimas ispanų kalba: skyrius 05 tomas 1 p. 0088  specialusis leidimas portugalų kalba skyrius 05 tomas 1 p. 0088

		Tarybos Direktyva1968 m. spalio 15 d.dėl valstybių narių darbuotojų bei jų šeimų judėjimo ir teisės apsigyventi Bendrijoje apribojimų panaikinimo(68/360/EEB)EUROPOS BENDRIJŲ TARYBA,atsižvelgdama į Europos ekonominės bendrijos steigimo sutartį, ypač į jos 49 straipsnį,atsižvelgdama į Komisijos pasiūlymą,atsižvelgdama į Europos Parlamento nuomonę [1],atsižvelgdama į Ekonomikos ir socialinių reikalų komiteto nuomonę [2],kadangi Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 1612/68 [3] įtvirtino nuostatas, reglamentuojančias darbuotojų judėjimo laisvę Bendrijoje; kadangi dėl to turėtų būti imtasi priemonių panaikinti vis dar galiojančius apribojimus dėl judėjimo bei gyvenamosios vietos Bendrijoje, kas atitiktų teises ir privilegijas, kurias minėtas reglamentas suteikia bet kurios valstybės narės piliečiams, vykstantiems dirbti pagal sutartį, ir jų šeimos nariams;kadangi taisyklės, taikomos gyvenamajai vietai, turėtų kiek galima labiau prilyginti darbuotojų iš kitų valstybių narių bei jų šeimų narių padėtį tų valstybių piliečių padėčiai;kadangi specialių priemonių dėl užsieniečių judėjimo bei gyvenamosios vietos, pagrįstų viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ar jos sveikatos motyvais, derinimas yra numatytas 1964 m. vasario 25 d. Tarybos direktyvoje [4], priimtoje taikant Sutarties 56 straipsnio 2 dalį,PRIĖMĖ ŠIĄ DIREKTYVĄ:1 straipsnisValstybės narės, veikdamos, kaip nurodyta šioje direktyvoje, panaikina apribojimus dėl minėtų valstybių piliečių bei jų šeimos narių, kuriems taikomas Reglamentas (EEB) Nr. 1612/68, judėjimo ir gyvenamosios vietos.2 straipsnis1. Valstybės narės suteikia 1 straipsnyje nurodytiems piliečiams teisę išvykti iš savo teritorijos įsidarbinti ir dirbti pagal sutartį kitos valstybės narės teritorijoje. Tokia teise galima pasinaudoti paprasčiausiai pateikiant galiojantį asmens tapatybę patvirtinantį dokumentą arba pasą. Šeimos nariai gali naudotis ta pačia teise kaip ir pilietis, kurio išlaikytiniai jie yra.2. Valstybės narės, laikydamosi savo įstatymų, tokiems piliečiams išduoda arba atnaujina asmens tapatybę patvirtinantį dokumentą arba pasą, kuriame būtinai turi būti nurodoma jo turėtojo pilietybė.3. Pasas turi galioti bent jau visose valstybėse narėse bei užsienio šalyse, per kurias jo turėtojas turės vykti keliaudamas iš vienos valstybės narės į kitą. Jei pasas yra vienintelis dokumentas, su kuriuo jo turėtojas gali teisėtai išvykti iš šalies, jo galiojimo laikas turi būti ne trumpesnis nei penkeri metai.4. Valstybės narės negali reikalauti iš piliečių, nurodytų 1 straipsnyje, išvykimo vizos ar kito lygiaverčio dokumento.3 straipsnis1. Valstybės narės leidžia asmenims, minėtiems 1 straipsnyje, atvykti į jų teritoriją tiesiog pateikus galiojantį asmens tapatybę patvirtinantį dokumentą arba pasą.2. Šie asmenys neprivalo turėti įvažiavimo vizos ar kito lygiaverčio dokumento, išskyrus tuos šeimos narius, kurie nėra valstybės narės piliečiai. Valstybės narės suteikia šiems asmenims visas galimybes gauti reikalingą vizą.4 straipsnis1. Valstybės narės suteikia teisę apsigyventi savo teritorijoje asmenims, išvardytiems 1 straipsnyje, galintiems pateikti šio straipsnio 3 dalyje nurodytus dokumentus.2. Kaip teisės apsigyventi įrodymas yra išduodamas dokumentas su tokiu pavadinimu: "Leidimas apsigyventi EEB valstybės narės piliečiui". Šiame dokumente turi būti įrašas, kad jis yra išduotas remiantis Reglamentu (EEB) Nr. 1612/68 bei priemonėmis, kurių valstybės narės ėmėsi įgyvendindamos šią direktyvą. Tokio įrašo tekstas yra pateikiamas šios direktyvos priede.3. Kad EEB valstybės narės piliečiui būtų išduotas leidimas apsigyventi, valstybės narės gali reikalauti pateikti tik tokius dokumentus:- iš darbuotojo:a) dokumentą, su kuriuo jis atvyko į jų teritoriją;b) darbdavio patvirtinimą apie įdarbinimą arba įdarbinimo pažymą;- iš darbuotojo šeimos narių:c) dokumentą, su kuriuo jie atvyko į jų teritoriją;d) dokumentą, išduotą jų kilmės valstybės arba valstybės, iš kurios jie atvyko, kompetentingos institucijos, įrodantį jų giminystės ryšius;e) tais atvejais, kurie išvardyti Reglamento (EEB) Nr. 1612/68 10 straipsnio 1 ir 2 dalyse, dokumentą, išduotą jų kilmės valstybės arba valstybės, iš kurios jie atvyko, kompetentingos institucijos, įrodantį, kad jie toje šalyje yra darbuotojo išlaikytiniai arba gyvena jo namuose.4. Šeimos nariui, kuris nėra valstybės narės pilietis, išduodamas dokumentas apsigyventi, kuris yra lygiavertis dokumentui, išduodamam darbuotojui, kurio išlaikytinis jis yra.5 straipsnisFormalumų leidimui apsigyventi užbaigimas neturi trukdyti pretendentams tuojau pat pradėti darbą pagal pasirašytą darbo sutartį.6 straipsnis1. Leidimas apsigyventi:a) turi galioti visoje jį išdavusios valstybės narės teritorijoje;b) privalo galioti bent penkerius metus nuo išdavimo datos bei būti automatiškai pratęsiamas.2. Buvimo gyvenamojoje vietoje pertraukos, neviršijančios šešių mėnesių iš eilės, ir nebuvimas joje dėl karo prievolės vykdymo, neturi įtakos leidimo apsigyventi galiojimui.3. Jeigu darbuotojas yra priimamas dirbti pas darbdavį ar paslaugas teikiantį asmenį priimančioje valstybėje ilgesniam nei trijų mėnesių laikotarpiui, bet neviršijančiam vienerių metų, priimančioji valstybė narė išduoda jam laikiną leidimą apsigyventi, kurio galiojimo trukmė gali būti apribota numatomu įdarbinimo laikotarpiu.Laikantis 8 straipsnio 1 dalies c punkto reikalavimų, laikinas leidimas apsigyventi yra išduodamas ir sezoniniams darbuotojams, įdarbintiems ilgesniam kaip trijų mėnesių laikotarpiui. Įdarbinimo laikotarpis turi būti nurodytas dokumentuose, kaip reikalaujama 4 straipsnio 3 dalies b punkte.7 straipsnis1. Galiojantis leidimas apsigyventi negali būti atimtas iš darbuotojo vien tik todėl, kad jis nebedirba dėl to, kad jis laikinai yra nedarbingas dėl ligos ar nelaimingo atsitikimo arba jis yra be darbo ne savo valia, kai atitinkama įdarbinimo įstaiga tai deramai patvirtina.2. Kai leidimas apsigyventi yra pratęsiamas pirmą kartą, apsigyvenimo trukmė gali būti ribojama (bet ji negali būti trumpesnė kaip dvylika mėnesių), jeigu darbuotojas laikinai nedirbo ne savo valia valstybėje narėje daugiau nei dvylika mėnesių iš eilės.8 straipsnis1. Valstybės narės pripažįsta apsigyvenimo jų teritorijoje teisę neišduodant leidimo apsigyventi:a) darbuotojui, kuris dirba pagal sutartį, kai tikimasi, kad jo veikla truks ne ilgiau kaip tris mėnesius. Dokumento, su kuriuo tas asmuo atvyko į šalį, bei darbdavio patvirtinimo apie numatomą įdarbinimo trukmę pakanka jo buvimui pateisinti, tačiau darbdavio patvirtinimas nėra reikalingas darbuotojams, kuriems taikomos 1964 m. vasario 25 d. Tarybos direktyvos [5] dėl įsisteigimo laisvės ir laisvės teikti tarpininkavimo paslaugas prekybos, pramonės ir smulkaus verslo srityje nuostatos;b) darbuotojui, kuris, nors ir turėdamas gyvenamąją vietą vienos valstybės narės teritorijoje, į kurią jis grįžta paprastai kiekvieną dieną arba bent kartą per savaitę, dirba kitos valstybės narės teritorijoje. Valstybės, kurioje jis dirba, kompetentinga institucija gali išduoti tokiam darbuotojui specialų leidimą, kuris galioja penkerius metus ir yra automatiškai pratęsiamas;c) sezoniniam darbuotojui, turinčiam darbo sutartį su valstybės narės, į kurios teritoriją jis atvyko dirbti, kompetentingos institucijos antspaudu.2. Visais 1 dalyje minėtais atvejais priimančios valstybės narės kompetentinga institucija gali reikalauti iš darbuotojo pranešti apie savo buvimą jos teritorijoje.9 straipsnis1. Dokumentai apsigyventi, išduodami EEB valstybės narės piliečiams, kaip nurodyta šioje direktyvoje, išduodami bei pratęsiami nemokamai arba už tokį mokestį, kuris nėra didesnis nei mokesčiai už asmens tapatybę patvirtinančio dokumento išdavimą piliečiams.2. Įvažiavimo viza, numatyta 3 straipsnio 2 dalyje, ir antspaudas, numatytas 8 straipsnio 1 dalies c punkte, yra nemokami.3. Valstybės narės imasi būtinų priemonių kiek įmanoma supaprastinti šio straipsnio 1 dalyje nurodytų dokumentų gavimo formalumus bei tvarką.10 straipsnisValstybės narės nenukrypsta nuo šios direktyvos nuostatų, išskyrus atvejus, susijusius su viešąja tvarka, visuomenės saugumu ar jos sveikata.11 straipsnis1. Ši direktyva nedaro įtakos Europos anglių ir plieno bendrijos steigimo sutarties nuostatoms dėl darbuotojų, turinčių pripažintus įgūdžius angliakasybos ir plieno gamybos srityje, arba Europos atominės energijos bendrijos steigimo sutarties nuostatoms, susijusioms su kvalifikuotų specialistų teise įsidarbinti branduolinės energijos srityje, taip pat bet kurioms kitoms priemonėms, priimtoms įgyvendinant šias sutartis.2. Nepaisant to, ši direktyva taikoma šio straipsnio 1 dalyje nurodytoms darbuotojų kategorijoms ir jų šeimų nariams tiek, kiek anksčiau minėtosios sutartys ar kitos priemonės nereglamentuoja jų teisinės padėties.12 straipsnis1. Valstybės narės per devynis mėnesius nuo pranešimo apie šią direktyvą dienos imasi reikalingų priemonių, būtinų, kad būtų laikomasi jos nuostatų, ir apie tai nedelsdamos informuoja Komisiją.2. Jos praneša Komisijai apie įstatymų ir kitų teisės aktų nuostatose padarytus pakeitimus, kuriais siekiama supaprastinti dokumentų, kurie vis dar reikalingi darbuotojams ir jų šeimų nariams atvykti, išvykti bei apsigyventi, išdavimo formalumus ir procedūras.13 straipsnis1. 1964 m. kovo 25 d. Tarybos direktyva [6] dėl darbuotojų bei jų šeimų judėjimo bei apsigyvenimo Bendrijoje apribojimų panaikinimo galioja tol, kol ši direktyva bus įgyvendinta valstybėse narėse.2. Leidimai apsigyventi, išduoti pagal šio straipsnio 1 dalyje minėtą direktyvą, galioja iki artimiausios galiojimo datos pabaigos.14 straipsnisŠi direktyva skirta valstybėms narėms.Priimta Liuksemburge, 1968 m. spalio 15 d.Tarybos varduPirmininkasG. Sedati[1] OL 268, 1967 11 6, p. 10.[2] OL 298, 1967 12 7, p. 10.[3] OL L 257, 1968 10 19, p. 2.[4] OL 56, 1964 4 4, p. 850/64.[5] OL 56, 1964 4 4, p. 869/64.[6] OL 62, 1964 4 17, p. 981/64.--------------------------------------------------PRIEDAS4 straipsnio 2 dalyje nurodyto įrašo tekstas:"Šis leidimas yra išduotas remiantis 1968 m. spalio 15 d. Europos Bendrijų Tarybos reglamentu EEB Nr. 1612/68 ir priemonėmis, priimtomis įgyvendinant 1968 m. spalio 15 d. Tarybos direktyvą.Pagal pirmiau minėto reglamento nuostatas šio leidimo turėtojas turi teisę įsidarbinti ir dirbti pagal sutartį … [1] teritorijoje tokiomis pačiomis sąlygomis kaip ir … [2] darbuotojai."[1] Belgijos, Vokietijos, Prancūzijos, Italijos, Liuksemburgo, Nyderlandų, t. y. šalies, išdavusios leidimą.[2] Belgijos, Vokietijos, Prancūzijos, Italijos, Liuksemburgo, Nyderlandų, t. y. šalies, išdavusios leidimą.--------------------------------------------------


title: 2012 m. kovo 2 d. Komisijos direktyva 2012/7/ES, kuria iš dalies keičiama Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2009/48/EEB dėl žaislų saugos II priedo III dalis, siekiant suderinti ją su technikos pažanga  Tekstas svarbus EEE

text:
3.3.2012

               LT

               Europos Sąjungos oficialusis leidinys

               L 64/7

         KOMISIJOS DIREKTYVA 2012/7/ES
   2012 m. kovo 2 d.
   kuria iš dalies keičiama Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2009/48/EEB dėl žaislų saugos II priedo III dalis, siekiant suderinti ją su technikos pažanga
   (Tekstas svarbus EEE)
   EUROPOS KOMISIJA,
   atsižvelgdama į Sutartį dėl Europos Sąjungos veikimo,
   atsižvelgdama į 2009 m. birželio 18 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą Nr. 2009/48/EB dėl žaislų saugos (1), ypač į jos 46 straipsnio 1 dalies b punktą,
   kadangi:

               (1)

               Direktyvoje 2009/48/EB nustatytos kadmio koncentracijos ribinės vertės, grindžiamos Nyderlandų nacionalinio visuomenės sveikatos ir aplinkos instituto (RIVM) rekomendacijomis, pateiktomis 2008 m. ataskaitoje „Cheminės medžiagos žaisluose. Bendra žaislų cheminės saugos vertinimo metodologija ypatingą dėmesį skiriant cheminiams elementams“. RIVM rekomendacijos grindžiamos prielaida, kad vaikų sąlytis su cheminėmis medžiagomis žaisluose negali viršyti tam tikro lygmens, vadinamo „leistina paros norma“. Kadangi vaikai susiduria su cheminėmis medžiagomis ne tik žaisdami su žaislais, bet ir kitaip, žaislams turėtų būti nustatyta tik tam tikra leistinos paros normos procentinė dalis. Toksiškumo, ekotoksiškumo ir aplinkos mokslinis komitetas (CSTEE) 2004 m. ataskaitoje rekomendavo, kad žaislams būtų nustatyta ne daugiau kaip 10 proc. leistinos paros normos. Tačiau kadmio ir kitų ypač toksiškų cheminių medžiagų rekomenduojamas kiekis neturėtų viršyti 5 proc. leistinos paros normos, siekiant užtikrinti, kad būtų aptinkami tik su gera gamybos praktika suderinami medžiagos pėdsakai;

               (2)

               pagal RIVM rekomendacijas ši nustatyta didžiausia procentinė leistinos paros normos dalis turėtų būti dauginama iš vaiko svorio, apskaičiuoto kaip 7,5 kg, ir dalinama iš praryjamos žaislų medžiagos kiekio, kad būtų galima apskaičiuoti ribines Direktyvoje 2009/48/EB išvardytų cheminių medžiagų koncentracijos vertes;

               (3)

               RIVM kadmio atveju taikė leistiną 7 μg/kg savaitės normą, nustatytą Jungtinių Tautų bendros maisto ir žemės ūkio organizacijos ir Pasaulio sveikatos organizacijos jungtinio maisto priedų ekspertų komiteto (JEFCA) 1989 m. ir to paties komiteto patvirtintą 2001 m. Buvo taikomas saugos koeficientas 2, todėl buvo nustatyta 3,5 μg/kg leistina savaitės norma ir 0,5 μg/kg leistina paros norma;

               (4)

               siekiant nustatyti galimus sąlyčio su cheminėmis medžiagomis scenarijus, RIVM apskaičiuotas prarytos žaislų medžiagos kiekis buvo 8 mg per parą nugrandytos žaislų medžiagos, 100 mg – trapios žaislų medžiagos ir 400 mg – skystos ar lipnios žaislų medžiagos atvejais. Šioms praryjamos žaislų medžiagos kiekio ribinėms vertėms Pavojų sveikatai ir aplinkai mokslinis komitetas (SCHER) pritarė 2010 m. kovo 18 d. priimtoje nuomonėje „Organinių CMR medžiagų žaisluose keliami pavojai“;

               (5)

               taikant 5 proc. leistinos paros normos dalį, padaugintą iš vaiko svorio ir padalintą iš praryjamos žaislų medžiagos kiekio, nustatytos tokios kadmio koncentracijos ribinės vertės: 23 mg/kg – nugrandytoje medžiagoje, 1,9 mg/kg – sausoje medžiagoje ir 0,5 mg/kg – skystoje medžiagoje;

               (6)

               Europos maisto saugos tarnyba (EMST) 2009 m. sausio 30 d. nuomonėje padarė išvadą, kad 1989 m. JEFCA nustatyta ir to paties komiteto 2001 m. patvirtinta leistina paros norma nebėra tinkama, atsižvelgiant į naujus duomenis apie kadmio toksikologiją. EMST nustatė naują 2,5 μg/kg leistiną savaitės normą ir atitinkamai – leistiną 0,36 μg/kg paros normą;

               (7)

               taikant 5 proc. naujos leistinos paros normos dalį, padaugintą iš vaiko svorio ir padalintą iš praryjamos žaislų medžiagos kiekio, nustatytos tokios kadmio koncentracijos ribinės vertės: 17 mg/kg – nugrandytoje medžiagoje, 1,3 mg/kg – sausoje medžiagoje ir 0,3 mg/kg – skystoje medžiagoje;

               (8)

               Todėl Direktyva 2009/48/EB turėtų būti atitinkamai iš dalies pakeista.

               (9)

               šiame reglamente numatytos priemonės atitinka Žaislų saugos komiteto nuomonę,

         PRIĖMĖ ŠIĄ DIREKTYVĄ:
   1 straipsnis
   Direktyvos 2009/48/EB II priedo III dalis iš dalies keičiama pagal šios direktyvos priedą.
   2 straipsnis
   1.   Valstybės narės ne vėliau kaip iki 2013 m. sausio 20 d. priima ir paskelbia įstatymus ir kitus teisės aktus, būtinus, kad būtų laikomasi šios direktyvos. Jos nedelsdamos pateikia Komisijai tų nuostatų tekstą.
   Tas nuostatas jos taiko nuo 2013 m. liepos 20 d.
   Valstybės narės, priimdamos tas nuostatas, daro jose nuorodą į šią direktyvą arba tokia nuoroda daroma jas oficialiai skelbiant. Nuorodos darymo tvarką nustato valstybės narės.
   2.   Valstybės narės perduoda Komisijai šios direktyvos taikymo srityje priimtų pagrindinių nacionalinės teisės aktų nuostatų tekstus.
   3 straipsnis
   Ši direktyva įsigalioja dvidešimtą dieną po jos paskelbimo Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje.
   4 straipsnis
   Ši direktyva skirta valstybėms narėms.

      Priimta Briuselyje 2012 m. kovo 2 d.

            Komisijos vardu

            Pirmininkas

         José Manuel BARROSO

      (1)  OL L 170, 2009 6 30, p. 1.

      PRIEDAS
      Direktyvos 2009/48/EB II priedo III dalis iš dalies keičiama taip.
      13 punkte kadmiui skirtas įrašas keičiamas taip:

                     Elementas

                     mg/kg
                     sausoje, trapioje, miltelių pavidalo ar lanksčioje žaislo medžiagoje

                     mg/kg
                     skystoje ar lipnioje žaislo medžiagoje

                     mg/kg
                     nugrandytoje žaislo medžiagoje

                     „Kadmis

                     1,3

                     0,3

                     17“


title: 2013 m. spalio 2 d. Komisijos direktyva 2013/47/ES, kuria iš dalies keičiama Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2006/126/EB dėl vairuotojo pažymėjimų  Tekstas svarbus EEE

text:
3.10.2013

               LT

               Europos Sąjungos oficialusis leidinys

               L 261/29

         KOMISIJOS DIREKTYVA 2013/47/ES
   2013 m. spalio 2 d.
   kuria iš dalies keičiama Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2006/126/EB dėl vairuotojo pažymėjimų
   (Tekstas svarbus EEE)
   EUROPOS KOMISIJA,
   atsižvelgdama į Sutartį dėl Europos Sąjungos veikimo,
   atsižvelgdama į 2006 m. gruodžio 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2006/126/EB dėl vairuotojo pažymėjimų (1), ypač į jos 8 straipsnį,
   kadangi:

               (1)

               2012 m. lapkričio 19 d. Komisijos direktyva 2012/36/ES, kuria iš dalies keičiama Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2006/126/EB dėl vairuotojo pažymėjimų (2), numatyta techniškai suderinti šios direktyvos II priedo egzaminavimo transporto priemonių specifikacijas, atsižvelgiant į techninę skirtingų transporto priemonių klasių pažangą;

               (2)

               Direktyvos 2006/126/EB, su pakeitimais, padarytais Komisijos direktyva 2012/36/ES, II priedo I skyriaus B dalies 5.2 punkte nustatyta, kad A kategorijos transporto priemonės, kuriomis laikomi įgūdžių bei elgsenos patikrinimo egzaminai, turi atitikti tam tikrus minimalius reikalavimus. Visų pirma, motociklų, kuriais laikomi egzaminai, masė be krovinio turi būti didesnė negu 180 kg, o vardinė galia – bent 50 kW. Jei motociklas varomas vidaus degimo varikliu, variklio darbinis tūris turi būti bent 600 cm3. Jei motociklas varomas elektriniu varikliu, transporto priemonės galios ir masės santykis turi būti bent 0,25 kW/kg;

               (3)

               kad mokymo sektorius galėtų suderinti savo transporto priemones, įskaitant motociklus, su rinkoje esančių transporto priemonių technine pažanga, turėtų būti nustatytas pereinamasis laikotarpis, kad valstybės narės galėtų leisti naudoti A kategorijos motociklus, kurie atitinka specifikacijas, galiojusias iki 2018 m. gruodžio 31 d. prieš Direktyva 2012/36/ES nustatytus pakeitimus;

               (4)

               todėl Direktyva 2006/126/EB turėtų būti atitinkamai iš dalies pakeista;

               (5)

               šioje direktyvoje numatytos priemonės atitinka Vairuotojo pažymėjimų reikalų komiteto nuomonę,

         PRIĖMĖ ŠIĄ DIREKTYVĄ:
   1 straipsnis
   Direktyvos 2006/126/EB II priedo I skyriaus B dalies 5.2 punktas, susijęs su A kategorijos transporto priemonėmis, papildomas šia pastraipa:

      „Valstybės narės gali leisti iki 2018 m. gruodžio 31 d. naudoti A kategorijos motociklus, kurių masė be krovinio yra mažesnė negu 180 kg, (arba) kurių vardinė galia – bent jau 40 kW ir mažesnė negu 50 kW.“

   2 straipsnis
   1.   Valstybės narės užtikrina, kad įsigaliotų įstatymai ir kiti teisės aktai, būtini, kad šios direktyvos būtų laikomasi ne vėliau kaip nuo 2013 m. gruodžio 31 d. Jos nedelsdamos perduoda Komisijai tų nuostatų tekstą.
   Valstybės narės, priimdamos tas nuostatas, daro jose nuorodą į šią direktyvą arba tokia nuoroda daroma jas oficialiai skelbiant. Nuorodos darymo tvarką nustato valstybės narės.
   2.   Valstybės narės pateikia Komisijai šios direktyvos taikymo srityje priimtų nacionalinės teisės aktų pagrindinių nuostatų tekstus.
   3 straipsnis
   Ši direktyva įsigalioja dvidešimtą dieną po jos paskelbimo Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje.
   4 straipsnis
   Ši direktyva skirta valstybėms narėms.

      Priimta Briuselyje 2013 m. spalio 2 d.

            Komisijos vardu

            Pirmininkas

         José Manuel BARROSO

      (1)  OL L 403, 2006 12 30, p. 18.

      (2)  OL L 321, 2012 11 20, p. 54.