title: 2009 m. balandžio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2009/15/EB dėl laivų patikrinimo ir apžiūros organizacijų ir atitinkamos jūrų administracijų veiklos bendrųjų taisyklių ir standartų (Tekstas svarbus EEE)

text:
28.5.2009

               LT

               Europos Sąjungos oficialusis leidinys

               L 131/47

      EUROPOS PARLAMENTO IR TARYBOS DIREKTYVA 2009/15/EB
   2009 m. balandžio 23 d.
   dėl laivų patikrinimo ir apžiūros organizacijų ir atitinkamos jūrų administracijų veiklos bendrųjų taisyklių ir standartų
   (nauja redakcija)
   (Tekstas svarbus EEE)
   EUROPOS PARLAMENTAS IR EUROPOS SĄJUNGOS TARYBA,
   atsižvelgdami į Europos bendrijos steigimo sutartį, ypač į jos 80 straipsnio 2 dalį,
   atsižvelgdami į Komisijos pasiūlymą,
   atsižvelgdami į Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komiteto nuomonę (1),
   atsižvelgdami į Regionų komiteto nuomonę (2),
   laikydamiesi Sutarties 251 straipsnyje nustatytos tvarkos, atsižvelgdami į 2009 m. vasario 3 d. Taikinimo komiteto patvirtintą bendrą tekstą (3),
   kadangi:

               (1)

               1994 m. lapkričio 22 d. Tarybos direktyva 94/57/EB dėl laivų apžiūros ir tikrinimo organizacijų ir atitinkamos jūrų administracijų veiklos bendrųjų taisyklių ir standartų (4) buvo keletą kartų iš esmės pakeista. Kadangi ji turi būti iš dalies keičiama dar kartą, siekiant aiškumo reikėtų ją išdėstyti nauja redakcija.

               (2)

               Atsižvelgiant į Direktyvos 94/57/EB nuostatų prigimtį, atrodo tinkama jos nuostatas išdėstyti nauja redakcija dviejuose skirtinguose Bendrijos teisės aktuose – Direktyvoje ir Reglamente.

               (3)

               1993 m. birželio 8 d. savo rezoliucijoje dėl bendros saugių jūrų politikos Taryba iškėlė tikslą iš Bendrijos vandenų pašalinti visus standartų neatitinkančius laivus ir suteikė pirmenybę Bendrijos veiksmams, skirtiems užtikrinti veiksmingą ir vienodą tarptautinių taisyklių įgyvendinimą, parengiant bendruosius standartus klasifikacinėms bendrovėms.

               (4)

               Saugumas jūroje ir jūrų taršos prevencija gali būti veiksmingai gerinami griežtai taikant tarptautines konvencijas, kodeksus ir rezoliucijas bei tuo pat metu skatinant laisvę teikti paslaugas.

               (5)

               Laivo vėliavos ir uosto valstybės privalo kontroliuoti, kad laivas atitinka vienodus tarptautinius saugumo jūroje ir jūros taršos prevencijos standartus.

               (6)

               Valstybės narės yra atsakingos, kad būtų išduodami tarptautiniai saugumo ir taršos prevencijos liudijimai pagal tokias konvencijas kaip 1974 m. lapkričio 1 d. Tarptautinė konvencija dėl žmogaus gyvybės apsaugos jūroje (SOLAS 74), 1966 m. balandžio 5 d. Tarptautinė konvencija dėl laivų krovininės vaterlinijos nustatymo ir 1973 m. lapkričio 2 d. Tarptautinė konvencija dėl teršimo iš laivų prevencijos (Marpol), ir kad šios konvencijos būtų įgyvendinamos.

               (7)

               Laikydamosi tokių konvencijų visos valstybės narės gali pripažintoms organizacijoms suteikti įvairius įgaliojimus patvirtinti, kad minėtų konvencijų laikomasi, ir gali suteikti joms teisę išduoti atitinkamus liudijimus siekiant užtikrinti saugumą ir taršos prevenciją.

               (8)

               Daugelis visame pasaulyje veikiančių Tarptautinės jūrų organizacijos (TJO) susitariančiųjų šalių pripažintų organizacijų neužtikrina nei tinkamo taisyklių įgyvendinimo, nei pakankamo patikimumo, kai nacionalinių administracijų vardu vykdo savo funkcijas, nes klasifikacinės bendrovės neturi patikimų ir tinkamų struktūrų ir patirties, kurios jas įgalintų savo įsipareigojimus atlikti labai profesionaliai.

               (9)

               Pagal SOLAS 74 II-I skyriaus A-1 dalies 3-1 taisyklę valstybės narės yra atsakingos už tai, kad su jų vėliava plaukiojantys laivai būtų projektuojami, statomi ir prižiūrimi taip, kaip tai numatyta administracijų pripažintų organizacijų nustatytose laivų konstrukcijos, jų mechaninės bei elektros įrangos reikalavimuose. Todėl šios organizacijos rengia ir įgyvendina laivų projektavimo, statybos, remonto ir patikrinimo taisykles ir yra atsakingos už laivų tikrinimą jų vėliavos valstybių vardu bei už patvirtinimą, kad išduodant atitinkamus liudijimus laikomasi tarptautinių konvencijų reikalavimų. Siekiant, kad jos galėtų gerai atlikti šias pareigas, šios organizacijos turi būti visiškai nepriklausomos, turėti labai specializuotą techninę kompetenciją ir griežtą kokybės valdymą.

               (10)

               Laivų patikrinimo ir priežiūros organizacijoms tenka svarbus vaidmuo su saugia laivyba susijusiuose Bendrijos teisės aktuose.

               (11)

               Laivų patikrinimo ir apžiūros organizacijos turėtų galėti teikti paslaugas visoje Bendrijoje ir tarpusavyje konkuruoti, užtikrindamos vienodą saugumo ir aplinkos apsaugos lygį. Todėl jų veiklai turėtų būti nustatyti ir visoje Bendrijoje taikomi vienodi reikalingi profesiniai standartai.

               (12)

               Krovininio laivo radijo įrangos saugos liudijimo išdavimas gali būti patikėtas privatiems subjektams, turintiems reikiamą patirtį ir kvalifikuotus darbuotojus.

               (13)

               Valstybė narė gali riboti pripažintų organizacijų, kurioms dėl objektyvių ir skaidrių priežasčių ji pagal savo poreikius suteikia įgaliojimus, skaičių, jeigu Komisija, laikydamasi komiteto procedūros, vykdo kontrolę.

               (14)

               Ši direktyva turėtų užtikrinti laisvę teikti paslaugas Bendrijoje, Bendrijai atitinkamai turėtų susitarti su tomis trečiosiomis šalimis, kuriose įsikūrusios kai kurios pripažintos organizacijos, užtikrinti vienodą požiūrį į Bendrijoje esančias pripažintas organizacijas.

               (15)

               Nacionalines administracijas būtina labiau įtraukti į laivų apžiūras ir į atitinkamų liudijimų išdavimą, kad būtų visiškai laikomasi tarptautinių saugumo taisyklių, net jeigu valstybės narės pasitiki pripažintomis organizacijomis, kurios nėra valstybių narių administruojamos, vykdant teisės aktų numatytus įpareigojimus. Todėl yra tikslinga tarp administracijų ir pripažintų organizacijų, kurioms jos yra suteikusios įgaliojimus, užmegzti glaudžius bendradarbiavimo santykius, o tam pripažintoms organizacijoms gali prireikti turėti savo atstovybę valstybės narės, kurios vardu organizacijos vykdo savo įsipareigojimus, teritorijoje.

               (16)

               Kai pripažinta organizacija, jos inspektoriai arba jos techninis personalas administracijos vardu išduoda atitinkamus liudijimus, valstybės narės turėtų apsvarstyti galimybę sudaryti sąlygas, kiek tai yra susiję su šia perduota veikla, jiems taikyti atitinkamas teisines apsaugos priemones ir teisminę apsaugą, įskaitant naudojimąsi atitinkamomis teisėmis į gynybą, išskyrus imunitetą (tai yra neatskiriama suvereni teisė, kurią gali taikyti tik valstybės narės ir kurios dėl šios priežasties negalima perduoti).

               (17)

               Valstybių narių vardu veikiančių pripažintų organizacijų finansinės atsakomybės tvarkos skirtumai trukdytų tinkamai įgyvendinti šią direktyvą. Siekiant prisidėti sprendžiant šią problemą, reikia Bendrijos lygiu suderinti pripažintos organizacijos atsakomybės už laivo avarijos jūroje, įvykusį dėl jos kaltės, laipsnį, kai jos kaltę savo sprendimu nustato teismas, įskaitant arbitražo teisme priimtus sprendimus dėl ginčų.

               (18)

               Šios direktyvos įgyvendinimui reikalingos priemonės turėtų būti priimamos pagal 1999 m. birželio 28 d. Tarybos sprendimą 1999/468/EB, nustatantį Komisijos naudojimosi jai suteiktais įgyvendinimo įgaliojimais tvarką (5).

               (19)

               Visų pirma Komisijai reikėtų suteikti įgaliojimus iš dalies keisti šią direktyvą siekiant įtraukti vėlesnius su ja susijusius tarptautinių konvencijų, protokolų, kodeksų ir rezoliucijų pakeitimus. Kadangi šios priemonės yra bendro pobūdžio ir skirtos iš dalies pakeisti neesmines šios direktyvos nuostatas, inter alia, ją papildant naujomis neesminėmis nuostatomis, jos turi būti patvirtintos pagal Sprendimo 1999/468/EB 5a straipsnyje numatytą reguliavimo procedūrą su tikrinimu.

               (20)

               Valstybėms narėms vis dėlto turėtų būti palikta galimybė laikinai sustabdyti arba panaikinti pripažintai organizacijai jų suteiktus įgaliojimus, informuojant Komisiją ir kitas valstybes nares apie savo sprendimą bei pateikiant pagrįstas priežastis, dėl kurių buvo priimtas toks sprendimas.

               (21)

               Valstybės narės turėtų periodiškai vertinti pripažintų organizacijų, kurios veikia valstybių narių vardu, darbą ir Komisijai bei visoms kitoms valstybėms narėms pateikti tikslią informaciją apie tokių organizacijų veiklą.

               (22)

               Iš valstybių narių, kaip uostų institucijų, yra reikalaujama Bendrijos vandenyse gerinti saugumą ir taršos prevenciją tikrinant pirmiausia tuos laivus, kuriems liudijimus yra išdavusios organizacijos, neatitinkančios bendrųjų kriterijų, ir tuo būdu užtikrinant, kad laivams, plaukiojantiems su trečiosios šalies vėliava, nebus taikomas palankesnis režimas.

               (23)

               Šiuo metu nėra vienodų laivo korpuso, mašinų ir elektros bei valdymo įrenginių tarptautinių standartų, kurių turi būti laikomasi visuose statomuose laivuose arba vėliau visą laivo eksploatavimo laiką. Tokie standartai gali būti nustatyti pagal pripažintų organizacijų nuostatas arba pagal lygiaverčius standartus, dėl kurių nacionalinės administracijos sprendžia 1998 m. birželio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje 98/34/EB, nustatančioje informacijos apie techninius standartus, reglamentus ir informacinės visuomenės paslaugų taisykles teikimo tvarką (6), nustatyta tvarka.

               (24)

               Kadangi šios direktyvos tikslo, tai yra nustatyti priemones, kurių turi laikytis valstybės narės bendradarbiaudamos su Bendrijoje veikiančiomis organizacijomis, tikrinančiomis, apžiūrinčiomis laivus ir jiems išduodančiomis liudijimus, valstybės narės negali deramai pasiekti ir kadangi dėl veiksmo masto ir poveikio tų tikslų būtų geriau siekti Bendrijos lygiu, laikydamasi Sutarties 5 straipsnyje nustatyto subsidiarumo principo Bendrija gali patvirtinti priemones. Pagal tame straipsnyje nustatytą proporcingumo principą šia direktyva neviršijama to, kas būtina nurodytam tikslui pasiekti.

               (25)

               Pareiga perkelti šią direktyvą į nacionalinę teisę turėtų apsiriboti tomis nuostatomis, kurios yra iš esmės pakeistos palyginti su Direktyva 94/57/EB. Ta direktyva nustato pareigą perkelti nepakeistas nuostatas.

               (26)

               Ši direktyva neturėtų pažeisti valstybių narių įsipareigojimų, susijusių su direktyvų perkėlimo į nacionalinę teisę terminais, numatytais I priedo B dalyje.

               (27)

               Pagal Tarpinstitucinio susitarimo dėl geresnės teisėkūros (7) 34 punktą valstybės narės yra raginamos savo ir Bendrijos interesų labui parengti lenteles, kurios kuo geriau iliustruotų šios direktyvos ir jos perkėlimo į nacionalinę teisę priemonių atitiktį, ir viešai jas paskelbti.

               (28)

               Priemonės, kurių turi laikytis laivų patikrinimo ir apžiūros organizacijos, nustatytos 2009 m. balandžio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamente (EB) Nr. 391/2009 dėl laivų patikrinimo ir apžiūros organizacijų bendrųjų taisyklių ir standartų (nauja redakcija) (8),

         PRIĖMĖ ŠIĄ DIREKTYVĄ:
   1 straipsnis
   Ši direktyva nustato priemones, kuriomis turi vadovautis valstybės narės bendradarbiaudamos su organizacijomis, kurioms patikėtas laivų tikrinimas, apžiūra ir liudijimų, patvirtinančių, kad yra laikomasi tarptautinių konvencijų dėl saugumo jūroje ir jūrų taršos prevencijos, išdavimas, tuo pat metu skatinant įgyvendinti paslaugų teikimo laisvės tikslą. Tai apima laivų, kuriems taikomos tarptautinės konvencijos, korpuso, mašinų, elektros ir valdymo įrenginių saugumo reikalavimų rengimą ir įgyvendinimą.
   2 straipsnis
   Šioje direktyvoje vartojamos šios sąvokos:

               a)

               laivas – laivas, kuriam taikomos tarptautinės konvencijos;

               b)

               laivas, plaukiojantis su valstybės narės vėliava – valstybėje narėje registruotas laivas, plaukiojantis su valstybės narės vėliava pagal jos įstatymus. Šios sąvokos neatitinkantys laivai prilyginami laivams, plaukiojantiems su trečiosios šalies vėliava;

               c)

               patikrinimai ir apžiūros – patikrinimai ir apžiūros, kurie yra privalomi pagal tarptautines konvencijas;

               d)

               tarptautinės konvencijos – 1974 m. lapkričio 1 d. Tarptautinė konvencija dėl žmogaus gyvybės apsaugos jūroje (SOLAS 74), išskyrus jos priedo XI–2 skyrių, 1966 m. balandžio 5 d. Tarptautinė konvencija dėl laivų krovininės vaterlinijos nustatymo ir 1973 m. lapkričio 2 d. Tarptautinė konvencija dėl teršimo iš laivų prevencijos (MARPOL) kartu su protokolais ir šių konvencijų papildymais bei atitinkamais privalomais visose valstybėse narėse kodeksais, jų naujausia redakcija;

               e)

               organizacija – juridinis asmuo, jo dukterinės įmonės ir visi kiti jo kontroliuojami subjektai, kurie kartu arba atskirai vykdo šios direktyvos taikymo srityje nurodytas užduotis;

               f)

               „kontrolė“ taikant e punktą reiškia teises, sutartis ir kitas priemones, kurios teisiškai ar faktiškai, atskirai arba derinamos tarpusavyje leidžia daryti sprendžiamąją įtaką teisės subjektui arba leidžia tam subjektui vykdyti šios direktyvos taikymo srityje nurodytas užduotis;

               g)

               pripažinta organizacija – pagal Reglamento (EB) Nr. 391/2009 nuostatas pripažinta organizacija;

               h)

               įgaliojimas – aktas, kuriuo pripažintai organizacijai valstybė narė suteikia įgaliojimus ar perduoda galias;

               i)

               teisės aktų nustatytas liudijimas – vėliavos valstybės arba jos vardu pagal tarptautines konvencijas išduotas liudijimas;

               j)

               taisyklės ir procedūros – pripažintos organizacijos reikalavimai, keliami laivų projektavimui, statybai, įrangai, remontui ir apžiūrai;

               k)

               laivo klasės liudijimas – laivo tinkamumą konkrečiam laivo naudojimui ar eksploatavimui patvirtinantis dokumentas, kurį pagal savo nustatytas ir viešai paskelbtas taisykles ir procedūras išduoda pripažinta organizacija;

               l)

               krovininio laivo radijo įrangos saugos liudijimas – liudijimas, kuris nustatytas 1988 m. Protokolu, iš dalies keičiančiu SOLAS, priimtu Tarptautinės jūrų organizacijos (TJO).

         3 straipsnis
   1.   Pagal tarptautines konvencijas prisiimdamos atsakomybę ir įsipareigojimus valstybės narės užtikrina, kad jų kompetentingos administracijos gali užtikrinti deramą jų nuostatų vykdymą, ypač tikrinant ir apžiūrint laivus bei išduodant teisės aktais nustatytus liudijimus ir išimtinius liudijimus, kaip numatyta tarptautinėse konvencijose. Valstybės narės veikia pagal TJO rezoliucijos A.847(20) dėl TJO dokumentų įgyvendinimo rekomendacijų vėliavos valstybėms priedo ir priedėlio atitinkamas nuostatas.
   2.   Jeigu vykdydama 1 dalies nuostatas valstybė narė nusprendžia dėl laivų, plaukiojančių su jos vėliava:

               i)

               įgalioti organizacijas visiškai ar iš dalies atlikti patikrinimus ir apžiūras, susijusius su teisės aktais nustatytais liudijimais, įskaitant patikrinimus bei apžiūras, skirtus įvertinti, ar laikomasi 11 straipsnio 2 dalyje nurodytų taisyklių, ir, jeigu reikia, išduoti ar pratęsti susijusius liudijimus; arba

               ii)

               patikėti organizacijoms visiškai ar iš dalies atlikti i punkte nurodytus patikrinimus ir apžiūras;

         šias pareigas valstybė narė patiki tik pripažintoms organizacijoms.
   Kompetentinga administracija visais atvejais patvirtina pirmąjį išimtinių liudijimų išdavimą.
   Tačiau dėl krovininio laivo radijo įrangos saugos liudijimo minėtos pareigos gali būti patikėtos privačiam subjektui, pripažintam kompetentingos administracijos ir turinčiam reikiamą patirtį bei kvalifikuotus darbuotojus, institucijos vardu sugebančius vykdyti tam tikrus radijo ryšio patikimumo vertinimo darbus.
   3.   Šis straipsnis netaikomas konkrečių laivo įrenginių sertifikavimui.
   4 straipsnis
   1.   Taikydamos 3 straipsnio 2 dalį, valstybės narės iš esmės neatsisako suteikti įgaliojimų nė vienai pripažintai organizacijai imtis tokių funkcijų, laikantis šio straipsnio 2 dalies ir 5 bei 9 straipsnių nuostatų. Tačiau valstybės narės pagal savo poreikius gali riboti organizacijų, kurioms jos suteikia įgaliojimus, skaičių, jeigu toks ribojimas grindžiamas skaidriomis ir objektyviomis priežastimis.
   Valstybės narės prašymu Komisija pagal 6 straipsnio 2 dalyje nurodytą reguliavimo procedūrą priima reikiamas priemones, siekdama užtikrinti teisingą šios dalies pirmos pastraipos taikymą, kiek tai susiję su atsisakymu suteikti įgaliojimą, ir 8 straipsnio teisingą taikymą, kiek tai susiję su tais atvejais, kai įgaliojimas yra laikinai sustabdomas ar panaikinamas.
   2.   Valstybė narė, sutikdama, kad pripažinta organizacija, kuri yra trečiojoje šalyje, pilnai ar iš dalies vykdytų 3 straipsnyje minimas pareigas, gali prašyti, kad pastaroji trečioji šalis taikytų tokį pat požiūrį tų pripažintų organizacijų atžvilgiu, kurios yra Bendrijoje.
   Be to, Bendrija gali prašyti, kad trečioji šalis, kurioje yra pripažinta organizacija, taikytų tokį pat požiūrį Bendrijoje esančių pripažintų organizacijų atžvilgiu.
   5 straipsnis
   1.   Valstybės narės, kurios priima sprendimą, kaip numatyta 3 straipsnio 2 dalyje, nustato savo kompetentingų administracijų ir organizacijų, veikiančių valstybės narės vardu, bendradarbiavimo santykius.
   2.   Bendradarbiavimo santykiai yra reguliuojami nustatytos formos nediskriminacine rašytine sutartimi ar lygiaverčiais teisiniais susitarimais, juose išdėstant organizacijų prisiimamas konkrečias pareigas ir funkcijas, kurios apima bent jau:

               a)

               nuostatas, išdėstytas TJO Rezoliucijos A.739(18) dėl administracijos vardu veikiančių organizacijų įgaliojimo rekomendacijų II priedėlyje, atsižvelgiant į priedo sąlygas bei į TJO MSC/710 aplinkraščio ir MEPC/307 aplinkraščio dėl administracijos vardu veikiančių pripažintų organizacijų įgaliojimo tipinės sutarties priedėlius ir papildymą;

               b)

               šias finansinę atsakomybę reglamentuojančias nuostatas:

                           i)

                           teismui ar arbitražo teismui tiksliai ir galutinai pripažinus administracijos kaltę dėl kokios nors laivo avarijos jūroje ir pateikus reikalavimą atlyginti nukentėjusioms šalims turtinę žalą ar nuostolius, susijusius su žmonių sužalojimu ar mirtimi, jei tas teismas įrodė, kad tą žalą sukėlė pripažintos organizacijos, jos organų, darbuotojų, atstovų ar kitų tos pripažintos organizacijos vardu veikiančių asmenų sąmoninga veikla ar neveikimas arba didelis neatsargumas, administracija turi teisę gauti iš pripažintos organizacijos finansinę kompensaciją, kuri atitinka to teismo pripažintai organizacijai tenkančią kaltės dalį už padarytą žalą, patirtus nuostolius, žmonių sužalojimą ar mirtį;

                           ii)

                           teismui ar arbitražo teismui tiksliai ir galutinai pripažinus administracijos kaltę dėl kokios nors laivo avarijos jūroje ir pateikus reikalavimą atlyginti nukentėjusioms šalims nuostolius, susijusius su žmonių sužalojimu ar mirtimi, jei tas teismas įrodė, kad tą žalą sukėlė pripažintos organizacijos, jos organų, darbuotojų, atstovų ar kitų tos pripažintos organizacijos vardu veikiančių asmenų aplaidumas ar neatsargi veikla arba neveikimas, administracija turi teisę gauti iš pripažintos organizacijos finansinę kompensaciją, kuri atitinka to teismo pripažintai organizacijai tenkančią kaltės dalį už žmonių sužalojimą ar mirtį; valstybės narės gali nustatyti maksimalią sumą, kurios galima reikalauti iš pripažintos organizacijos, bet ta suma negali būti mažesnė kaip 4 mln. EUR;

                           iii)

                           teismui ar arbitražo teismui tiksliai ir galutinai pripažinus administracijos kaltę dėl kokios nors laivo avarijos jūroje ir pateikus reikalavimą atlyginti nukentėjusioms šalims turtinę žalą ar nuostolius, jei tas teismas įrodė, kad tą žalą sukėlė pripažintos organizacijos, jos organų, darbuotojų, atstovų ar kitų tos pripažintos organizacijos vardu veikiančių asmenų aplaidumas ar neatsargi veikla arba neveikimas, administracija turi teisę gauti iš pripažintos organizacijos finansinę kompensaciją, kuri atitinka to teismo pripažintai organizacijai tenkančią kaltės dalį už minėtąją žalą ar nuostolius; valstybės narės gali nustatyti maksimalią sumą, kurios galima reikalauti iš pripažintos organizacijos, bet ta suma negali būti mažesnė kaip 2 milijonai EUR;

               c)

               nuostatas dėl administracijos arba administracijos paskirtos nešališkos išorinės įstaigos atliekamo administracijos vardu prisiimamų įsipareigojimų periodiško audito, kaip nurodyta 9 straipsnio 1 dalyje;

               d)

               galimybę atlikti atsitiktinius ir išsamius laivų patikrinimus;

               e)

               nuostatas dėl privalomo esminės informacijos apie jų klasifikuotą laivyną bei pasikeitimus, laikino klasės sustabdymo ir klasės panaikinimo atvejus teikimo.

         3.   Sutartyje ar lygiaverčiame teisiniame susitarime gali būti reikalaujama, kad pripažinta organizacija turėtų savo atstovybę valstybės narės, kurios vardu organizacija vykdo 3 straipsnyje nurodytas pareigas, teritorijoje. Tokį reikalavimą gali patenkinti atstovybė, pagal tos valstybės narės teisę atitinkanti juridinio asmens požymius ir patenkanti į jos nacionalinių teismų jurisdikciją.
   4.   Kiekviena valstybė narė Komisijai teikia tikslią informaciją apie bendradarbiavimo santykius, nustatytus pagal šį straipsnį. Komisija vėliau apie tai informuoja kitas valstybes nares.
   6 straipsnis
   1.   Komisijai padeda Jūrų saugumo ir teršimo iš laivų prevencijos komitetas (COSS), įsteigtas pagal Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (EB) Nr. 2099/2002 (9).
   2.   Jei yra nuoroda į šią dalį, taikomi Sprendimo 1999/468/EB 5 ir 7 straipsniai, atsižvelgiant į jo 8 straipsnį.
   Sprendimo 1999/468/EB 5 straipsnio 6 dalyje nustatytas laikotarpis yra trys mėnesiai.
   3.   Jei yra nuorodą į šią dalį, taikomi Sprendimo 1999/468/EB 5a straipsnio 1–4 dalys ir 7 straipsnis, atsižvelgiant į jo 8 straipsnį.
   7 straipsnis
   1.   Neišplečiant šios direktyvos taikymo srities, ją galima iš dalies pakeisti tam, kad:

               a)

               į šią direktyvą būtų įtraukti vėlesni su šia direktyva susijusių tarptautinių konvencijų, protokolų, kodeksų ir rezoliucijų, nurodytų 2 straipsnio d punkte, 3 straipsnio 1 dalyje ir 5 straipsnio 2 dalyje, įsigalioję pakeitimai;

               b)

               būtų keičiamos 5 straipsnio 2 dalies b punkto ii ir iii papunkčiuose nurodytos sumos.

         Šios priemonės, skirtos iš dalies pakeisti neesmines šios direktyvos nuostatas, tvirtinamos pagal 6 straipsnio 3 dalyje nurodytą reguliavimo procedūrą su tikrinimu.
   2.   Priėmus naujus su 2 straipsnio d punkte nurodytomis tarptautinėmis konvencijomis susijusius dokumentus ar jų protokolus, Taryba Komisijos pasiūlymu ir atsižvelgdama į valstybių narių parlamentines procedūras bei atitinkamas TJO procedūras sprendžia dėl išsamios tų naujų dokumentų ar protokolų ratifikavimo tvarkos, tuo pat metu užtikrindama, kad jie valstybėse narėse būtų taikomi vienodai ir vienu metu.
   2 straipsnio d punkte ir 5 straipsnyje nurodytų tarptautinių dokumentų pakeitimai gali būti pašalinti iš šios direktyvos taikymo srities remiantis Reglamento (EB) Nr. 2099/2002 5 straipsniu.
   8 straipsnis
   Jei valstybė narė mano, kad pripažinta organizacija nebegali būti įgaliota jos vardu vykdyti 3 straipsnyje išvardytus uždavinius, valstybė narė, neatsižvelgdama į Reglamento (EB) Nr. 391/2009 I priede nustatytus būtiniausius kriterijus, tokį įgaliojimą gali laikinai sustabdyti ar panaikinti. Tokiu atveju valstybė narė apie savo sprendimą nedelsdama informuoja Komisiją ir kitas valstybes nares ir nurodo pagrįstas tokio sprendimo priežastis.
   9 straipsnis
   1.   Kiekviena valstybė narė įsitikina, kad jos vardu veikiančios pripažintos organizacijos, vykdydamos 3 straipsnio 2 dalies nuostatas, veiksmingai atlieka tame straipsnyje nurodytas funkcijas ir kad jų darbu yra patenkinta tos valstybės narės kompetentinga administracija.
   2.   Siekdama atlikti 1 dalyje nurodytą užduotį, kiekviena valstybė narė bent kas dvejus metus atlieka visų jos vardu veikiančių organizacijų stebėseną ir ne vėliau kaip tų metų, kurie eina po metų, kuriais buvo atliekama stebėsena, kovo 31 d. pateikia kitoms valstybėms narėms bei Komisijai tokios stebėsenos veiklos rezultatų ataskaitą.
   10 straipsnis
   Įgyvendindamos savo, kaip uosto valstybių, teises ir pareigas tikrinti laivus, valstybės narės praneša Komisijai ir kitoms valstybėms narėms bei informuoja atitinkamą vėliavos valstybę apie tuos užfiksuotus atvejus, kai vėliavos valstybės vardu veikiančios pripažintos organizacijos išduoda galiojančius teisės aktais nustatytus liudijimus laivui, neatitinkančiam tarptautinių konvencijų reikalavimų, arba apie galiojantį klasės liudijimą turinčio laivo gedimo atvejus, jei sugenda ta dalis, kuriai taikomas liudijimas. Pagal šio straipsnio nuostatas pranešama tik apie tuos laivus, kurie kelia didelę grėsmę saugumui ir aplinkai arba kai matyti ypač aplaidus pripažintų organizacijų elgesys. Atitinkama pripažinta organizacija informuojama pirminio patikrinimo metu, kad galėtų skubiai imtis tinkamų tolesnių veiksmų.
   11 straipsnis
   1.   Kiekviena valstybė narė užtikrina, kad laivai, plaukiojantys su jos vėliava, būtų projektuojami, statomi, įrengiami ir prižiūrimi pagal pripažintų organizacijų taisykles ir procedūras, taikomas laivo korpusui, mašinoms ir elektros bei valdymo įrenginiams.
   2.   Valstybė narė gali nuspręsti taikyti taisykles, kurias ji laiko lygiavertėmis pripažintų organizacijų taisyklėms ir procedūroms, su sąlyga, kad valstybė narė nedelsdama minėtas taisykles Direktyvoje 98/34/EB nustatyta tvarka perduos Komisijai ir kitoms valstybėms narėms ir kad taisyklėms neprieštarauja kita valstybė narė arba Komisija, ir jeigu, taikant šios direktyvos 6 straipsnio 2 dalyje nurodytą reguliavimo procedūrą, nepaaiškėja, kad taisyklės yra nelygiavertės.
   3.   Valstybės narės bendradarbiauja su pripažintomis organizacijomis, kurias jos įgalioja, rengiant jų taisykles ir procedūras. Jos tariasi su pripažintomis organizacijomis siekiant nuoseklaus tarptautinių konvencijų išaiškinimo.
   12 straipsnis
   Komisija kas dvejus metus informuoja Europos Parlamentą ir Tarybą apie šios direktyvos įgyvendinimo pažangą valstybėse narėse.
   13 straipsnis
   1.   Valstybės narės užtikrina, kad įsigaliotų įstatymai ir kiti teisės aktai, būtini šiai direktyvai įgyvendinti, ne vėliau kaip 2011 m. birželio 17 d. Jos nedelsdamos apie tai informuoja Komisiją.
   Priimdamos šias priemones valstybės narės daro jose nuorodą į šią direktyvą arba tokia nuoroda daroma jas oficialiai skelbiant. Jos taip pat turi įtraukti teiginį, kad nuorodos, esančios dabartiniuose įstatymuose ir kituose teisės aktuose, į direktyvas, kurias panaikina ši direktyva, laikomos nuorodomis į šią direktyvą. Tokių nuorodų darymo tvarką nustato valstybės narės.
   2.   Valstybės narės pateikia Komisijai šios direktyvos taikymo srityje priimtų pagrindinių nacionalinės teisės aktų nuostatų tekstus.
   14 straipsnis
   Direktyva 94/57/EB su pakeitimais, padarytais I priedo A dalyje išvardytomis direktyvomis, panaikinama nuo 2009 m. birželio 17 d. nepažeidžiant valstybių narių įsipareigojimų dėl I priedo B dalyje išvardytų direktyvų perkėlimo į nacionalinę teisę terminų.
   Nuorodos į panaikintas direktyvas laikomos nuorodomis į šią direktyvą ir skaitomos pagal II priede pateiktą koreliacinę lentelę.
   15 straipsnis
   Ši direktyva įsigalioja dvidešimtą dieną nuo jos paskelbimo Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje.
   16 straipsnis
   Ši direktyva skirta valstybėms narėms.

      Priimta Strasbūre, 2009 m. balandžio 23 d.

            Europos Parlamento vardu

            Pirmininkas

         H.-G. PÖTTERING

            Tarybos vardu

            Pirmininkas

         P. NEČAS

      (1)  OL C 318, 2006 12 23, p. 195.

      (2)  OL C 229, 2006 9 22, p. 38.

      (3)  2007 m. balandžio 25 d. Europos Parlamento nuomonė (OL C 74 E, 2008 3 20, p. 633), 2008 m. birželio 6 d. Tarybos bendroji pozicija (OL C 184 E, 2008 7 22, p. 11), 2008 m. rugsėjo 24 d. Europos Parlamento pozicija (dar nepaskelbta Oficialiajame leidinyje), 2009 m. vasario 26 d. Tarybos sprendimas ir 2009 m. kovo 11 d. Europos Parlamento teisėkūros rezoliucija (dar nepaskelbta Oficialiajame leidinyje).

      (4)  OL L 319, 1994 12 12, p. 20.

      (5)  OL L 184, 1999 7 17, p. 23.

      (6)  OL L 204, 1998 7 21, p. 37.

      (7)  OL C 321, 2003 12 31, p. 1.

      (8)  Žr. šio Oficialiojo leidinio p. 11.

      (9)  OL L 324, 2002 11 29, p. 1.

      I PRIEDAS

         A   DALIS

         Panaikinta direktyva su vėlesniais pakeitimais

      (nurodyta 14 straipsnyje)

                  Tarybos direktyva 94/57/EB

                     OL L 319, 1994 12 12, p. 20

                  Komisijos direktyva 97/58/EB

                     OL L 274, 1997 10 7, p. 8

                  Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2001/105/EB

                     OL L 19, 2002 1 22, p. 9

                  Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2002/84/EB

                     OL L 324, 2002 11 29, p. 53

         B   DALIS

         Perkėlimo į nacionalinę teisę terminų sąrašas

      (nurodytas 14 straipsnyje)

                  Direktyva

                  Perkėlimo į nacionalinę teisę terminas

                  94/57/EB

                  1995 m. gruodžio 31 d.

                  97/58/EB

                  1998 m. rugsėjo 30 d.

                  2001/105/EB

                  2003 m. liepos 22 d.

                  2002/84/EB

                  2003 m. lapkričio 23 d.

      II PRIEDAS

         Koreliacinė lentelė

                  Direktyva 94/57/EB

                  Ši direktyva

                  Reglamentas (EB) Nr. 391/2009

                  1 straipsnis

                  1 straipsnis

                  1 straipsnis

                  2 straipsnio a punktas

                  2 straipsnio a punktas

                  2 straipsnio a punktas

                  2 straipsnio b punktas

                  2 straipsnio b punktas

                  –

                  2 straipsnio c punktas

                  2 straipsnio c punktas

                  –

                  2 straipsnio d punktas

                  2 straipsnio d punktas

                  2 straipsnio b punktas

                  2 straipsnio e punktas

                  2 straipsnio e punktas

                  2 straipsnio c punktas

                  –

                  2 straipsnio f punktas

                  2 straipsnio d punktas

                  2 straipsnio f punktas

                  2 straipsnio g punktas

                  2 straipsnio e punktas

                  2 straipsnio g punktas

                  2 straipsnio h punktas

                  2 straipsnio f punktas

                  2 straipsnio h punktas

                  2 straipsnio i punktas

                  2 straipsnio g punktas

                  2 straipsnio i punktas

                  2 straipsnio k punktas

                  2 straipsnio i punktas

                  –

                  2 straipsnio j punktas

                  2 straipsnio h punktas

                  2 straipsnio j punktas

                  2 straipsnio l punktas

                  –

                  2 straipsnio k punktas

                  –

                  2 straipsnio j punktas

                  3 straipsnis

                  3 straipsnis

                  –

                  4 straipsnio 1 dalies pirmas sakinys

                  –

                  3 straipsnio 1 dalis

                  4 straipsnio 1 dalies antras sakinys

                  –

                  3 straipsnio 2 dalis

                  4 straipsnio 1 dalies trečias sakinys

                  –

                  –

                  4 straipsnio 1 dalies ketvirtas sakinys

                  –

                  4 straipsnio 1 dalis

                  –

                  –

                  3 straipsnio 3 dalis

                  –

                  –

                  4 straipsnio 2, 3, 4 dalys

                  –

                  –

                  5 straipsnis

                  –

                  –

                  6 straipsnis

                  –

                  –

                  7 straipsnis

                  5 straipsnio 1 dalis

                  4 straipsnio 1 dalis

                  –

                  5 straipsnio 3 dalis

                  4 straipsnio 2 dalis

                  –

                  6 straipsnio 1, 2, 3, 4 dalys

                  5 straipsnio 1, 2, 3, 4 dalys

                  –

                  6 straipsnio 5 dalis

                  –

                  –

                  7 straipsnis

                  6 straipsnis

                  12 straipsnis

                  8 straipsnio 1 dalies pirma įtrauka

                  7 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos a punktas

                  –

                  8 straipsnio 1 dalies antra įtrauka

                  –

                  13 straipsnio 1 dalis

                  8 straipsnio 1 dalies trečia įtrauka

                  7 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos b punktas

                  –

                  –

                  7 straipsnio 1 dalies antra pastraipa

                  13 straipsnio 1 dalies antra pastraipa

                  8 straipsnio 2 dalis

                  7 straipsnio 2 dalis

                  –

                  8 straipsnio 2 dalies antra pastraipa

                  –

                  13 straipsnio 2 dalis

                  9 straipsnio 1 dalis

                  –

                  –

                  9 straipsnio 2 dalis

                  –

                  –

                  10 straipsnio 1 dalies įvadiniai žodžiai

                  8 straipsnis

                  –

                  10 straipsnio 1 dalies a, b, c punktai bei 2, 3, 4 dalys

                  –

                  –

                  11 straipsnio 1 ir 2 dalys

                  9 straipsnio 1 ir 2 dalys

                  –

                  11 straipsnio 3 ir 4 dalys

                  –

                  8 straipsnio 1 ir 2 dalys

                  12 straipsnis

                  10 straipsnis

                  –

                  13 straipsnis

                  –

                  –

                  14 straipsnis

                  11 straipsnio 1 ir 2 dalys

                  –

                  –

                  11 straipsnio 3 dalis

                  –

                  –

                  12 straipsnis

                  –

                  –

                  –

                  9 straipsnis

                  15 straipsnio 1 dalis

                  –

                  –

                  –

                  –

                  10 straipsnio 1 ir 2 dalys

                  15 straipsnio 2 dalis

                  –

                  10 straipsnio 3 dalis

                  15 straipsnio 3 dalis

                  –

                  10 straipsnio 4 dalis

                  15 straipsnio 4 dalis

                  –

                  10 straipsnio 5 dalis

                  15 straipsnio 5 dalis

                  –

                  10 straipsnio 6 dalies pirma, antra, trečia, penkta pastraipos

                  –

                  –

                  10 straipsnio 6 dalies ketvirta pastraipa

                  16 straipsnis

                  13 straipsnis

                  –

                  17 straipsnis

                  16 straipsnis

                  –

                  –

                  14 straipsnis

                  –

                  –

                  15 straipsnis

                  –

                  –

                  –

                  11 straipsnis

                  –

                  –

                  14 straipsnis

                  –

                  –

                  15 straipsnis

                  –

                  –

                  16 straipsnis

                  –

                  –

                  17 straipsnis

                  –

                  –

                  18 straipsnis

                  –

                  –

                  19 straipsnis

                  Priedas

                  –

                  I priedas

                  –

                  I priedas

                  –

                  –

                  II priedas

                  II priedas


title: 1987 m. birželio 22 d. Tarybos Direktyva dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su teisinių išlaidų draudimu, derinimo

text:
Svarbus teisinis pranešimas

|

31987L0344

Oficialusis leidinys L 185 , 04/07/1987 p. 0077 - 0080 specialusis leidimas suomių kalba: skyrius 6 tomas 2 p. 0161  specialusis leidimas švedų kalba: skyrius 6 tomas 2 p. 0161

		Tarybos Direktyva1987 m. birželio 22 d.dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su teisinių išlaidų draudimu, derinimo(87/344/EEB)EUROPOS BENDRIJŲ TARYBA,atsižvelgdama į Europos ekonominės bendrijos steigimo sutartį, ypač į jos 57 straipsnio 2 dalį,atsižvelgdama į Komisijos pasiūlymą [1],atsižvelgdama į Europos Parlamento nuomonę [2],atsižvelgdama į Ekonomikos ir socialinių reikalų komiteto nuomonę [3],kadangi 1973 m. liepos 24 d. Tarybos direktyva 73/239/EEB dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su tiesioginio draudimo, išskyrus gyvybės draudimą, veiklos pradėjimu ir vykdymu, derinimo [4] su paskutiniais pakeitimais, padarytais Direktyva 87/343/EEB [5], panaikino tam tikrus nacionalinės teisės aktuose buvusius skirtumus, kad būtų lengviau tokią veiklą pradėti ir vykdyti;tačiau kadangi Direktyvos 73/239/EEB 7 straipsnio 2 dalies c punkte nustatyta, kad "iki tolesnio suderinimo, kuris turi būti atliktas per ketverius metus nuo pranešimo apie šią direktyvą, Vokietijos Federacinė Respublika gali ir toliau laikytis nuostatos, draudžiančios jos teritorijoje vienu metu užsiimti sveikatos, kredito ir laidavimo draudimu bei draudimu, susijusiu su atgręžtiniu reikalavimu trečiosioms šalims arba teismine gynyba, nepriklausomai nuo to, ar šios grupės derinamos tarpusavyje, ar su kitomis grupėmis";kadangi šia direktyva numatomas Direktyvos 73/239/EEB 7 straipsnio 2 dalies c punkte nustatytas teisinių išlaidų draudimo derinimas;kadangi, stengiantis apsaugoti apdraustuosius, reikėtų imtis priemonių, kad būtų kiek įmanoma išvengta bet kokio interesų konflikto tarp teisinių išlaidų draudimą turinčio asmens ir jo draudiko, kylančio dėl to, kad draudikas yra suteikęs jam kurios nors kitos Direktyvos 73/239/EEB priede nurodytos draudimo grupės apsaugą arba yra suteikęs draudiminę apsaugą kitam asmeniui bei, iškilus tokiam konfliktui, turėtų būti numatytos galimybės jį išspręsti;kadangi teisinių išlaidų, susijusių su ginčais arba rizika, atsirandančiais dėl jūros laivų naudojimo, draudimas dėl jo specifinio pobūdžio neturėtų būti reglamentuojamas šia direktyva;kadangi ši direktyva taip pat neturėtų būti taikoma draudiko, kuris suteikia apdraustajam gynybos paslaugas arba padengia jo gynybos išlaidas pagal civilinės atsakomybės sutartį, veiklai, jeigu tokia draudiko veikla tuo pačiu metu atitinka jo paties interesus pagal tą draudiminę apsaugą;kadangi valstybėms narėms turėtų būti sudaryta galimybė netaikyti šios direktyvos teisinių išlaidų draudimui, kai jį vykdo pagalbos draudikas kitoje valstybėje narėje nei paprastai gyvena apdraustasis ir jis yra vykdomas pagal sutartį, pagal kurią pagalba asmenims suteikiama tiktai tada, kai jie susiduria su problemomis kelionės metu, išvykę iš namų ar iš nuolatinės gyvenamosios vietos;kadangi privalomosios specializacijos sistema, kurią šiuo metu taiko viena valstybė narė — Vokietijos Federacinė Respublika — leidžia išvengti daugumos konfliktų; tačiau kadangi tik siekiant šio tikslo neatrodo tikslinga taikyti šią sistemą visoje Bendrijoje, nes tada tektų išskaidyti mišrias įmones;kadangi norimą rezultatą taip pat galima pasiekti, pareikalavus, kad draudimo įmonės teisines išlaidas draustų atskira sutartimi arba atskira vieno draudimo poliso dalimi ir, įpareigojus įmones įsteigti atskirą teisinių išlaidų draudimo valdymą, patikėti teisinių išlaidų draudimo žalų valdymą atskiro juridinio asmens statusą turinčiai įmonei arba suteikti asmeniui, turinčiam teisinių išlaidų draudiminę apsaugą, teisę pasirinkti savo advokatą nuo to momento, kai jis įgyja teisę pateikti reikalavimą savo draudikui;kadangi, nepriklausomai nuo pasirinkto sprendimo, asmenų, turinčių teisinių išlaidų draudiminę apsaugą, interesų apsaugos garantijos turi būti lygiavertės;kadangi asmenų, turinčių teisinių išlaidų draudiminę apsaugą, interesai reiškia, kad apdraustasis privalo turėti galimybę bet kokioje apklausoje arba teismo procese bei visais atvejais, atsiradus interesų konfliktui, pasirinkti advokatą arba kitą asmenį, kuris turi nacionalinių įstatymų numatytus reikalavimus atitinkančią kvalifikaciją;kadangi valstybėms narėms turėtų būti suteikta galimybė atleisti įmones nuo būtinybės suteikti apdraustajam šią teisę laisvai pasirinkti advokatą, jeigu teisinių išlaidų draudimas apsiriboja tiktai bylomis, susijusiomis su kelių transporto priemonių naudojimu jų teritorijoje, ir jei yra įvykdytos kitos ribojančios sąlygos;kadangi, iškilus konfliktui tarp draudiko ir apdraustojo, yra svarbu, kad jis būtų išspręstas teisingiausiu ir greičiausiu įmanomu būdu; kadangi todėl yra tikslinga priimti nuostatas, numatančias teisinių išlaidų draudimo sutartyje ginčo sprendimo procedūrą arbitražo tvarka arba lygiavertes garantijas suteikiančią procedūrą;kadangi Direktyvos 73/239/EEB priedo C dalies antroje pastraipoje nurodyta, kad rizikos, įtrauktos į šio priedo A dalies 14 ir 15 punktus, negali būti laikomos kitų draudimo grupių papildomomis rizikomis; kadangi draudimo įmonė neturėtų turėti galimybės apdrausti teisinių išlaidų kaip kitos rizikos papildomos rizikos, jei ji neturi leidimo dėl teisinių išlaidų rizikos; tačiau kadangi valstybėms narėms turėtų būti leidžiama konkrečiais atvejais laikyti 17 punkte numatytos grupės riziką 18 punkte numatytos grupės papildoma rizika; kadangi todėl turėtų būti atitinkamai pataisyta minėto priedo C dalis,PRIĖMĖ ŠIĄ DIREKTYVĄ:1 straipsnisŠios direktyvos tikslas yra suderinti teisinių išlaidų draudimą reglamentuojančių įstatymų ir kitų teisės aktų nuostatas, kaip numatyta Tarybos direktyvos 73/239/EEB priedo A dalies 17 punkte, stengiantis padėti veiksmingai naudotis steigimosi laisve ir kiek galima užkirsti kelią bet kokiam interesų konfliktui, ypač kylančiam tada, kai draudikas suteikia draudiminę apsaugą kitam asmeniui arba suteikia draudiminę apsaugą ir asmens teisinėms išlaidoms, ir kuriai nors kitai tame priede nurodytai draudimo grupei, bei, iškilus tokiam konfliktui, sudaryti galimybę jį išspręsti.2 straipsnis1. Ši direktyva yra taikoma teisinių išlaidų draudimui. Toks draudimas reiškia, kad draudimo įmonė už draudimo įmokas įsipareigoja padengti teismo proceso išlaidas ir suteikti kitas su draudimine apsauga tiesiogiai susijusias paslaugas, siekiant:- garantuoti apdraustajam jo patirtų nuostolių, žalos atlyginimą arba sužalojimo kompensaciją ikiteisminio susitarimo arba baudžiamojo ar civilinio proceso pagalba,- ginti apdraustąjį arba jam atstovauti civiliniame, baudžiamajame, administraciniame ar kitokiame procese arba dėl bet kokio jam pareikšto reikalavimo.2. Tačiau ši direktyva netaikoma:- teisinių išlaidų draudimui, kai toks draudimas apima ginčus arba riziką, atsirandančius dėl jūros laivų naudojimo, arba su tuo susijusius,- tokiai suteikusio civilinės atsakomybės draudiminę apsaugą draudiko veiklai, kurios tikslas yra ginti apdraustąjį arba jam atstovauti bet kokioje apklausoje arba teismo procese, jeigu tokia draudiko veikla vykdoma ir jo paties interesais pagal tą draudiminę apsaugą,- jei valstybė narė taip nutaria, pagalbos draudiko vykdomam teisinių išlaidų draudimui, kai jis yra vykdomas ne toje valstybėje narėje kur paprastai gyvena apdraustasis ir kai jis vykdomas pagal sutartį, numatančią pagalbos asmenims teikimą tik tada, kai jie susiduria su problemomis kelionės metu, išvykę iš namų arba iš nuolatinės gyvenamosios vietos. Tuo atveju sutartyje turi būti aiškiai nurodyta, kad minima draudiminė apsauga apsiriboja tiktai ankstesniame sakinyje nurodytomis aplinkybėmis ir yra papildoma pagalbai.3 straipsnis1. Teisinių išlaidų draudiminė apsauga turi būti sutarties, sudarytos atskirai nuo kitų draudimo grupių, objektas arba ji turi būti numatyta atskiroje vieno draudimo poliso dalyje, kur nurodomas teisinių išlaidų draudiminės apsaugos pobūdis ir, jei to reikalauja valstybė narė, atitinkamos draudimo įmokos dydis.2. Kiekviena valstybė narė imasi reikiamų priemonių užtikrinti, kad jos teritorijoje įsisteigusios draudimo įmonės taikytų pagal valstybės narės nustatytas priemones arba, jeigu tai leidžia valstybė narė, savo pačių pasirinkimu, bent vieną iš šių alternatyvių sprendimų:a) draudimo įmonė garantuoja, kad joks jos darbuotojas, kuris užsiima pretenzijų dėl teisinių išlaidų tvarkymu arba tuo susijusia teisine konsultacija, tuo pačiu metu nevykdys panašios veiklos:- jeigu tai mišri draudimo įmonė — dėl kitos jos vykdomos draudimo grupės,- nepriklausomai nuo to, ar draudimo įmonė yra mišri, ar specializuota — kitoje įmonėje, turinčioje finansinių, komercinių ar administracinių ryšių su pirmąja ir vykdančioje vieną ar daugiau kitų Direktyvoje 73/239/EEB nurodytų grupių draudimą;b) draudimo įmonė patiki su teisinių išlaidų draudimu susijusių pretenzijų tvarkymą kitai atskiro juridinio asmens statusą turinčiai įmonei. Ši įmonė nurodoma 1 dalyje minėtoje atskiroje sutartyje arba atskiroje sutarties dalyje. Jei atskiro juridinio asmens statusą turinti įmonė turi ryšį su draudimo įmone, vykdančia vieną ar daugiau kitų Direktyvos 73/239/EEB priedo A dalyje nurodytų grupių draudimą, tos įmonės darbuotojai, kurie užsiima pretenzijų tvarkymu arba su tuo susijusia teisine konsultacija, negali tuo pačiu metu vykdyti tokios pat ar panašios veiklos kitoje įmonėje. Be to, valstybės narės gali taikyti tuos pačius reikalavimus ir įmonės valdymo personalui;c) draudimo įmonė sutartyje suteikia apdraustajam teisę patikėti savo interesų gynybą savo pasirinktam advokatui arba, jei tai leidžia nacionalinės teisės aktai, bet kuriam kitam reikiamą kvalifikaciją turinčiam asmeniui, nuo to momento, kai jis įgyja teisę pagal draudimo polisą pateikti savo draudikui tokį reikalavimą.3. Nepriklausomai nuo pasirinkto sprendimo, teisines išlaidas apsidraudusių asmenų interesai pagal šią direktyvą laikomi turinčiais lygiavertės apsaugos garantijas.4 straipsnis1. Kiekvienoje teisinių išlaidų draudimo sutartyje aiškiai pripažįstama, kad:a) kai kreipiamasi į advokatą ar kitą asmenį, kuris pagal nacionalinės teisės aktus turi reikiamą kvalifikaciją ginti apdraustąjį, jam atstovauti arba ginti jo interesus bet kokiame tyrime ar teismo procese, apdraustasis turi teisę laisvai pasirinkti tokį advokatą arba kitą asmenį;b) kilus interesų konfliktui, apdraustasis turi teisę laisvai pasirinkti advokatą arba, jei jis to nori ir tą leidžia nacionalinės teisės aktai, bet kurį kitą reikiamą kvalifikaciją turintį asmenį ginti jo interesus.2. Advokatas — asmuo, turintis teisę užsiimti profesine veikla pagal vieną iš apibrėžimų, pateiktų 1977 m. kovo 22 d. Tarybos direktyvoje 77/249/EEB, skirtoje padėti advokatams veiksmingai naudotis laisve teikti paslaugas [6].5 straipsnis1. Kiekviena valstybė narė gali numatyti 4 straipsnio 1 dalies taikymo išimtis teisinių išlaidų draudimui, jeigu yra įvykdytos visos šios sąlygos:a) draudimas apsiriboja tiktai bylomis, susijusiomis su kelių transporto priemonių naudojimu atitinkamos valstybės narės teritorijoje;b) draudimas yra numatytas sutartyje dėl pagalbos suteikimo kelių transporto priemonių avarijos ar gedimo atveju;c) nei teisinių išlaidų draudikas, nei pagalbos draudikas neatlieka jokių atsakomybės grupių draudimo;d) yra numatytos priemonės, garantuojančios, kad teisines konsultacijas ir kiekvienos ginčo šalies atstovavimą vykdo visiškai nepriklausomi advokatai, jeigu šios šalys yra apdraudusios savo teismo išlaidas pas tą patį draudiką.2. Pagal šio straipsnio 1 dalį valstybės narės draudimo įmonei suteikta išimtis nedaro įtakos 3 straipsnio 2 dalies taikymui.6 straipsnisValstybės narės imasi visų reikiamų priemonių užtikrinti, kad, nepažeidžiant galimybės nacionalinės teisės aktuose numatyti teisę kreiptis į teisminę instituciją, būtų suteikta galimybė spręsti ginčą arbitražo tvarka arba naudotis bet kokia kita lygiavertes objektyvumo garantijas suteikiančia procedūra, pagal kurią, atsiradus nuomonių skirtumui tarp teisinių išlaidų draudiko ir apdraustojo, gali būti susitarta, kokios nuostatos laikytis, kad būtų išspręstas ginčas.Draudimo sutartyje turi būti nurodyta, kad apdraustasis turi teisę naudotis tokia procedūra.7 straipsnisKiekvienu atveju, kilus interesų konfliktui arba nesutariant dėl ginčo sprendimo, teisinių išlaidų draudikas arba, esant reikalui, pretenzijas tvarkanti įstaiga informuoja apdraustąjį apie:- 4 straipsnyje minėtą teisę,- galimybę pasinaudoti 6 straipsnyje nurodyta procedūra.8 straipsnisValstybės narės panaikina visas nuostatas, draudžiančias draudikui jų teritorijoje vienu metu užsiimti teisinių išlaidų draudimu ir kitų grupių draudimu.9 straipsnis"Tačiau rizikos, įtrauktos į A dalies 14, 15 ir 17 punktus, negali būti laikomos kitų draudimo grupių papildomomis rizikomis.Nepaisant to, į 17 punktą (teisinių išlaidų draudimas) įtraukta rizika gali būti papildoma 18 punkte numatytoms rizikoms, jei yra įvykdytos pirmoje pastraipoje numatytos sąlygos, kai pagrindinė rizika susijusi tiktai su pagalba asmenims, kurie susiduria su problemomis kelionės metu, išvykę iš namų arba iš nuolatinės gyvenamosios vietos.Teisinių išlaidų draudimas taip pat gali būti laikomas papildoma rizika pagal pirmoje pastraipoje numatytas sąlygas, kai jis susijęs su ginčais arba rizika, atsirandančiais dėl jūros laivų naudojimo arba su tuo susijusiais."10 straipsnisValstybės narės iki 1990 m. sausio 1 d. imasi priemonių, būtinų, kad būtų laikomasi šios direktyvos. Apie tai jos nedelsdamos praneša Komisijai.Jos šias priemones pradeda taikyti ne vėliau kaip nuo 1990 m. liepos 1 d.11 straipsnisGavusios pranešimą apie šią direktyvą [7], valstybės narės pateikia Komisijai šios direktyvos taikymo srityje priimtų pagrindinių nacionalinės teisės aktų nuostatų tekstus.12 straipsnisŠi direktyva skirta valstybėms narėmsPriimta Liuksemburge, 1987 m. birželio 22 d.Tarybos varduPirmininkasL. Tindemans[1] OL C 198, 1979 8 7, p. 2.[2] OL C 260, 1981 10 12, p. 78.[3] OL C 348, 1980 12 31, p. 22.[4] OL L 228, 1973 8 16, p. 3.[5] OL L 187, 1987 7 4, p. 72.[6] OL L 78, 1977 3 26, p. 17.[7] Valstybėms narėms apie šią direktyvą buvo pranešta 1987 m. birželio 25 d.--------------------------------------------------