title: 1998 m. liepos 6 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 98/44/EB dėl teisinės biotechnologinių išradimų apsaugos

text:
Svarbus teisinis pranešimas

|

31998L0044

Oficialusis leidinys L 213 , 30/07/1998 p. 0013 - 0021

		Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 98/44/EB1998 m. liepos 6 d.dėl teisinės biotechnologinių išradimų apsaugosEUROPOS PARLAMENTAS IR EUROPOS SĄJUNGOS TARYBA,atsižvelgdami į Europos bendrijos steigimo sutartį, ypač į jos 100a straipsnį,atsižvelgdami į Komisijos pasiūlymą [1],atsižvelgdami į Ekonomikos ir socialinių reikalų komiteto nuomonę [2],laikydamiesi Sutarties 189b straipsnyje nustatytos tvarkos [3],(1) kadangi biotechnologija ir genetinė inžinerija daugelyje pramonės šakų įgauna vis svarbesnį vaidmenį, o biotechnologinių išradimų apsauga, be abejonės, turės esminės reikšmės Bendrijos pramonės plėtrai;(2) kadangi, ypač genetinės inžinerijos srityje, mokslo tyrimams ir plėtrai reikia daug labai rizikingų investicijų, ir todėl tik tinkama teisinė apsauga gali padaryti jas pelningas;(3) kadangi veiksminga ir suderinta apsauga visose valstybėse narėse yra būtina, kad investicijos biotechnologijos srityje būtų palaikomos ir skatinamos;(4) kadangi, Europos Parlamentui atmetus Taikinimo komiteto patvirtintą bendrą Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos dėl teisinės biotechnologinių išradimų apsaugos tekstą [4], Europos Parlamentas ir Taryba nustatė, kad teisinė biotechnologinių išradimų apsauga stokoja aiškumo;(5) kadangi įvairių valstybių narių įstatymais numatyta ir praktikoje taikoma teisinė biotechnologinių išradimų apsauga yra skirtinga; kadangi tokie skirtumai galėtų tapti kliūtimis prekybai ir tokiu būdu trukdyti vidaus rinkai deramai funkcionuoti;(6) kadangi, valstybėms narėms priimant naujus skirtingus įstatymus ir taikant skirtingą administracinę praktiką, tokie skirtumai galėtų dar padidėti arba kadangi nacionalinės teismų praktikos, aiškinančios šiuos įstatymus, raida yra skirtinga;(7) kadangi nederinama nacionalinių įstatymų, reglamentuojančių teisinę biotechnologinių išradimų apsaugą Bendrijoje, raida galėtų toliau stabdyti prekybą padarydama žalą pramoniniam tokių išradimų plėtojimui ir sklandžiai vidaus rinkos veiklai;(8) kadangi teisinė biotechnologinių išradimų apsauga nereikalauja, kad vietoje nacionalinių patentų įstatymų taisyklių būtų sukurtas naujas įstatymų paketas; kadangi nacionalinių patentų įstatymų taisyklės ir toliau lieka esminis teisinės biotechnologinių išradimų apsaugos pagrindas su sąlyga, kad tam tikrais konkrečiais atvejais jas reikės pritaikyti ar papildyti, kad būtų deramai atsižvelgiama į technologijų, į kurias įeina biologinės medžiagos, raidą taip pat atitinkančią patentabilumo reikalavimus;(9) kadangi atskirais atvejais, kai neleidžiama patentuoti augalų ir gyvūnų veislių ir iš esmės biologinių augalų ir gyvūnų išvedimo būdų, tam tikros nacionalinių įstatymų, pagrįstų tarptautinėmis patentų ir augalų veislių konvencijomis, koncepcijos sukėlė neaiškumų dėl biotechnologinių ir tam tikrų mikrobiologinių išradimų apsaugos; kadangi suderinimas yra būtinas šiems neaiškumams pašalinti;(10) kadangi reikėtų atsižvelgti į galimą biotechnologijų plėtros įtaką aplinkai ir ypač į šių technologijų panaudojimą kuriant mažiau teršiančius ir ekonomiškesnius žemės kultivavimo metodus; kadangi patentų sistema turėtų skatinti šių procesų tyrimus ir taikymą;(11) kadangi besivystančioms šalims biotechnologijos plėtojimas yra svarbus tiek sveikatos apsaugai, tiek kovojant su epidemijomis ir endeminėmis ligomis, tiek nugalint badą pasaulyje; kadangi patentų sistema panašiai turėtų skatinti šios srities mokslo tyrimus; kadangi reikėtų propaguoti tarptautines procedūras, pagal kurias tokios technologijos būtų skleidžiamos trečiojo pasaulio šalyse bei pasitarnautų suinteresuotoms gyventojų grupėms;(12) kadangi Europos bendrijos ir valstybių narių pasirašyta Sutartis dėl intelektinės nuosavybės teisių aspektų, susijusių su prekyba (TRIPs) [5], įsigaliojo ir joje nustatyta, kad visose technikos srityse gaminiams ir technologiniams procesams turi būti užtikrinta patentinė apsauga;(13) kadangi Bendrijos teisinė biotechnologinių išradimų apsauga gali apsiriboti tam tikrų principų, taikytinų patentuojant iš esmės biologines medžiagas, nustatymu, kad šie principai ypač būtų taikomi nustatant skirtumą tarp išradimų ir atradimų, patentuojant tam tikrus žmogiškosios kilmės elementus, nustatant biotechnologinių išradimų patentais teikiamos apsaugos ribas, apibrėžiant teisę kartu su aprašymais panaudoti ir deponavimo mechanizmą ir pagaliau nustatant galimybę įsigyti priverstinę neišimtinę licenciją, kai tarp augalų veislių ir išradimų yra tarpusavio ryšys, ir priešingai;(14) kadangi išradimo patentas neįpareigoja jo savininko tą išradimą įgyvendinti, o tiktai suteikia jam teisę uždrausti tretiesiems asmenims panaudoti jį gamybiniams ir komerciniams tikslams; kadangi todėl materialinė patentų teisė negali pakeisti ar pataisyti per daug sudėtingos nacionalinės, Europos ar tarptautinės teisės, kuri gali įvesti apribojimus ar draudimus arba kuri susijusi su tyrimų ir jų rezultatų panaudojimo ar panaudojimo komerciniams tikslams kontrole, ypač atsižvelgiant į visuomenės sveikatos, saugos, aplinkos apsaugos, gyvūnų gerovės, genetinės įvairovės išsaugojimo ir tam tikrų etikos standartų laikymosi reikalavimus;(15) kadangi nacionalinė ar Europos patentų teisė (Miuncheno konvencija) nedraudžia ir nenumato išimčių, neleidžiančių a priori patentuoti biologines medžiagas;(16) kadangi patentų teisė turi būti taikoma vadovaujantis pagrindiniais asmens garbės ir orumo principais; kadangi svarbu pabrėžti principą, jog negalima užpatentuoti žmogaus kūno jokiame jo formavimosi ar raidos etape ar žmogaus lytinių ląstelių, ar paprasčiausio kurio nors jo elemento ar jo produkto atradimo, ar žmogaus geno sekos ar jos dalies; kadangi šie principai atitinka patentų teisės patentabilumo kriterijus, pagal kuriuos negalima patentuoti paprasčiausio atradimo;(17) kadangi medicinos produktų, gaunamų iš žmogaus kūno išskirtų elementų ir (ar) pagamintų kitokiu būdu, dėka ligų gydymas padarė didelę pažangą, kai tokie medicinos produktai gaunami taikant technologinius procesus, kuriais gaunami elementai, savo sudėtimi panašūs į natūraliai žmogaus kūne egzistuojančiuosius, kadangi tokių medicinos produkcijai svarbių elementų gavimui ir išskyrimui skirtus tyrimus turėtų skatinti patentų sistema;(18) kadangi patentų sistema nepakankamai skatina atlikti tyrimus ir gaminti biotechnologinius vaistus, kurie reikalingi kovai su retomis ar pavienėmis ligomis, Bendrijos ir valstybių narių pareiga yra deramai spręsti šią problemą;(19) kadangi buvo atsižvelgta į Europos Komisijos patarėjų grupės biotechnologijų etikos klausimais nuomonę Nr. 8;(20) kadangi turėtų būti aišku, jog išradimas, pagrįstas elemento, išskirto iš žmogaus kūno ar pagaminto technologinio proceso metu, kurį galima panaudoti pramonėje, nėra išskiriamas kaip nepatentabilus, net jeigu to elemento sudėtis yra tapati natūralaus elemento sudėčiai, su sąlyga, kad patentu suteikiamos teisės nebus taikomos žmogaus kūno ir jo elementų natūralioje aplinkoje atžvilgiu;(21) kadangi tokio iš žmogaus kūno ar kitokiu būdu gauto elemento nedraudžiama patentuoti, nes jis, pavyzdžiui, gautas taikant technologinį procesą, naudojamą tam elementui nustatyti, išgryninti, suklasifikuoti ir atgaminti jį ne žmogaus kūne, bei metodikas, kurias tik žmonės gali įdiegti praktikoje, o gamtoje jos pačios negali būti sukurtos;(22) kadangi diskusija dėl genų sekų ar jų dalių patentavimo yra prieštaringa; kadangi pagal šią direktyvą patentai išradimams, susijusiems su tomis sekomis ar jų dalimis turi būti suteikiami pagal tuos pačius kriterijus kaip ir kitose technikos srityse: naujumas, išradimo lygis ir pramoninis pritaikomumas; kadangi sekos ar jos dalies pramoninį pritaikomumą reikia atskleisti patentinėje paraiškoje ją pateikiant;(23) kadangi vien DNR seka, jei nenurodoma jos funkcija, neturi savyje jokios techninės informacijos ir todėl nėra patentuotinas išradimas;(24) kadangi tam, kad būtų laikomasi pramoninio pritaikomumo kriterijaus, tais atvejais, kai geno seka ar jos dalis panaudojama baltymo ar jo dalies gamybai, būtina patikslinti, kuris baltymas ar kokia jo dalis yra gaminama ar kokią funkciją atlieka;(25) kadangi, aiškinant patentu suteikiamas teises, kai sutampa sekų dalys, kurios nėra esminės išradimui, pagal patentų teisę kiekviena seka laikoma nepriklausoma seka;(26) kadangi jeigu išradimas pagrįstas žmogaus kilmės biologine medžiaga arba jeigu jame ši medžiaga panaudojama, pateikiant patentinę paraišką, asmuo, iš kurio kūno medžiaga yra paimta, prieš tai turėjo turėti galimybę išreikšti savo laisvą ir informuotumu pagrįstą sutikimą nacionalinės teisės nustatyta tvarka;(27) kadangi jeigu išradimas yra pagrįstas augalinės ar gyvulinės kilmės biologine medžiaga arba jeigu ši medžiaga jame panaudojama, patentinėje paraiškoje, kur tinkama, turi būti nurodyta informacija apie šios medžiagos geografinę kilmę, jeigu ji yra žinoma; kadangi tai netrukdo patentinių paraiškų nagrinėjimui ir nepažeidžia patentu suteiktų teisių;(28) kadangi ši direktyva jokiu būdu nedaro įtakos dabartinio patentų įstatymo pagrindams, pagal kuriuos patentą galima suteikti bet kuriam naujam patentuoto gaminio panaudojimui;(29) kadangi ši direktyva nepažeidžia draudimo patentuoti augalų ir gyvūnų veisles; kadangi, kita vertus, su augalais ir gyvūnais susiję išradimai gali būti patentuojami, jeigu tokio išradimo panaudojimas techniškai neapsiriboja vienintele augalo ar gyvūno veisle;(30) kadangi sąvoką "augalo veislė" apibrėžia naujas augalų veisles saugantys įstatymai, pagal kuriuos veislė apibrėžiama visu jos genomu ir todėl turi charakteringus požymius ir aiškiai išsiskiria iš kitų veislių;(31) kadangi naujų veislių apsauga netaikoma augalų grupėms, sudarytoms pagal tam tikrą geną (o ne pagal visą genomą) ir todėl jos gali būti patentuojamos net tais atvejais, kai jų sudėtyje yra naujos augalų veislės;(32) kadangi jeigu išradimą sudaro tiktai genetiška tam tikros augalo veislės modifikacija ir jeigu išvedama nauja augalo veislė, jo vis tiek negalima patentuoti net jeigu genetinė modifikacija yra iš esmės ne biologinio bet biotechnologinio proceso rezultatas;(33) kadangi šioje direktyvoje būtina apibrėžti, kada augalų ir gyvūnų naujų veislių išvedimas yra iš esmės biologinis procesas;(34) kadangi ši direktyva neprieštarauja išradimo ir atradimo sąvokoms, kaip jas apibrėžia nacionalinė, Europos ar tarptautinė patentų teisė;(35) kadangi ši direktyva neprieštarauja nacionalinės patentų teisės nuostatoms, pagal kurias negalima patentuoti žmonių ar gyvūnų gydymo procese naudojamų chirurginių, terapinių bei diagnostinių metodų;(36) kadangi TRIPs sutartis leidžia Pasaulio prekybos organizacijos narėms nepatentuoti išradimų, kurių komercinį panaudojimą jų teritorijose būtina uždrausti saugant viešąją tvarką ar moralę, ar žmonių, gyvūnų ar augalų gyvybę ar sveikatą, ar vengiant rimtos žalos aplinkai, jeigu draudžiama patentuoti ne vien todėl, kad panaudojimas uždraustas pagal tų šalių teisę;(37) kadangi šioje direktyvoje taip pat turi būti pabrėžtas principas, pagal kurį neleidžiama patentuoti išradimų, kurių komercinis panaudojimas pažeidžia viešąją tvarką ar moralę;(38) kadangi rezoliucinėje šios direktyvos dalyje taip pat turėtų būti pavyzdinis neleidžiamų patentuoti išradimų sąrašas, kad nacionaliniai teismai ir patentų biurai turėtų bendrą orientyrą, kaip suprasti nuorodą į viešąją tvarką ir moralę; kadangi akivaizdu, jog tas sąrašas negali būti išsamus; kadangi taip pat negalima leisti patentuoti būdų, kurių panaudojimas gali įžeisti žmogaus orumą, pvz., chimerų išvedimas iš žmogaus ar gyvūno gemalo ar iš totipotentiškų ląstelių;(39) kadangi viešoji tvarka ir moralė atitinka bet kurioje valstybėje narėje pripažįstamus etikos ar moralės principus, kuriuos ypač svarbu gerbti biotechnologijos srityje atsižvelgiant į galimą šios srities išradimų apimtį ir į jų natūralų ryšį su gyva medžiaga; kadangi šie etikos ar moralės principai papildo pagal patentų teisę atliekamas tipines teisines ekspertizes nepriklausomai nuo išradimo technikos srities;(40) kadangi Bendrijoje yra susitarta, kad kišimasis į žmogaus lytinių ląstelių liniją ir žmonių klonavimas prieštarauja viešajai tvarkai ir moralei; kadangi svarbu vienareikšmiškai uždrausti patentuoti būdus, keičiančius žmogaus lytinių ląstelių genetinio tapatumo liniją, bei žmonių klonavimo būdus;(41) kadangi žmonių klonavimo procesą galima apibrėžti kaip bet kurį procesą, taip pat ir embriono dalijimo būdus, kuriais sukuriamas žmogus su tokia pačia branduolio genetine informacija kaip ir kito gyvo ar mirusio žmogaus;(42) kadangi taip pat būtina neleisti patentuoti pramoninio ar komercinio žmonių embrionų panaudojimo; kadangi bet kuriuo atveju tokios išimtys neturės įtakos išradimams, terapijos ar diagnostikos tikslais naudingai taikomiems žmogaus embrionui;(43) kadangi pagal Europos Sąjungos sutarties F straipsnio 2 dalį Sąjungoje turi būti gerbiamos pagrindinės teisės, kurias garantuoja 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašyta Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių konvencija ir kurios atsirado iš vienodų valstybių narių konstitucinių tradicijų kaip bendrieji Bendrijos teisės principai;(44) kadangi Komisijos Mokslo etikos ir naujų technologijų Europos grupė vertina visus biotechnologijos etikos aspektus; kadangi remiantis tuo reikėtų pabrėžti, kad ši grupė gali konsultuoti tik vertinant biotechnologiją pagrindinių etikos principų lygiu bei patentų teisės klausimais;(45) kadangi gyvūnų genetinio tapatumo modifikavimo procesai, kurie gali sukelti jiems kančių, medicinos požiūriu (tyrimų, prevencijos, diagnozavimo ar terapijos) nebūdami ypatingai naudingi žmonėms ar gyvūnams bei tų procesų būdu gautiems gyvūnams, negali būti patentuojami;(46) kadangi, atsižvelgiant į tą faktą, kad patento funkcija yra atlyginti išradėjui už jo kūrybines pastangas suteikiant jam išimtinę, nors laiko atžvilgiu ribotą teisę, tokiu būdu skatinant išradybinę veiklą, patento savininkas turėtų turėti teisę uždrausti naudoti patentuotą savaime besidauginančią medžiagą aplinkybėmis, kurios būtų analogiškos aplinkybėms, kuriomis būtų galima uždrausti naudoti patentuotus savaime nesidauginančius produktus, kitaip tariant, paties patentuoto produkto gamybą;(47) kadangi kai patento savininkas parduoda arba sutinka, kad ūkininkavimo tikslais ūkininkui būtų parduota reklaminė medžiaga su patentu apsaugotu išradimu, būtina numatyti pirmąją išimtį iš patento savininko teisių; kadangi ta pirmoji išimtis turi suteikti ūkininkui teisę naudoti jo išaugintą produktą tolesniam dauginimui ar veisimui jo ūkyje; kadangi tokios išimties apimtis ir sąlygos turi būti ribotos atsižvelgiant į 1994 m. liepos 27 d. Tarybos reglamente (EB) Nr. 2100/94 dėl augalų veislių teisinės apsaugos Bendrijoje [6] nustatytą apimtį ir sąlygas;(48) kadangi už naudojimąsi nuostata, kuria leidžiama nukrypti nuo Bendrijos augalų veislių teisinės apsaugos iš ūkininko galima reikalauti tik Bendrijos teisėje numatyto mokesčio, susijusio su augalų veislių teisine apsauga;(49) kadangi, nežiūrint to, patento savininkas gali ginti savo teises nuo leidžiančia nukrypti nuostata piktnaudžiaujančio ūkininko ar selekcininko, kuris išvedė augalo veislę, į kurią įeina apsaugotas išradimas, jei pastarasis nesilaiko savo įsipareigojimų;(50) kadangi antrasis nukrypimas nuo patento savininko teisių ūkininkui turi leisti žemės ūkio tikslais naudoti patentu apsaugotus gyvulius;(51) kadangi antrojo nukrypimo ribas ir sąlygas turi nustatyti nacionaliniai įstatymai, kiti teisės aktai ir praktika, nes Bendrijos teisė nenumato gyvūnų veislių teisinės apsaugos;(52) kadangi būtina suteikti galimybę naudoti naujas augalų savybes, atsiradusias dėl genų inžinerijos, už mokestį suteikiant priverstinę licenciją, kai genties ar rūšies atžvilgiu augalo veislė reiškia didelę techninę pažangą ir turi svarią ekonominę reikšmę, palyginti su patentuotu išradimu;(53) kadangi būtina suteikti galimybę naudoti naujas augalų savybes, genų inžinerijoje atsiradusias iš naujų augalų veislių, už mokestį suteikiant priverstinę licenciją, kai išradimas ekonomiškai reikšmingas ir yra svarbus technikos pasiekimas;(54) kadangi TRIPs sutarties 34 straipsnyje yra detalios nuostatos dėl visoms valstybėms narėms privalomos įrodinėjimo pareigos; kadangi todėl šioje direktyvoje tokia nuostata nėra reikalinga;(55) kadangi pagal Sprendimą 93/626/EEB [7] Bendrija yra 1992 m. birželio 5 d. Konvencijos dėl biologinės įvairovės šalis; kadangi šiuo požiūriu valstybės narės, priimdamos įstatymus ir kitus teisės aktus, reikalingus tam, kad būtų laikomasi šios direktyvos, privalo teikti ypatingos reikšmės tos Konvencijos 3 straipsniui, 8 straipsnio j punktui, 16 straipsnio 2 dalies antrajam sakiniui ir 16 straipsnio 5 daliai;(56) kadangi 1996 m. lapkričio mėnesį įvykusi Biologinės įvairovės konvencijos šalių trečioji konferencija Sprendime III/17 pažymėjo, kad "reikalingas tolesnis darbas siekiant bendro intelektinės nuosavybės teisių bei atitinkamų TRIPs sutarties ir Biologinės įvairovės konvencijos nuostatų ryšio pripažinimo, ypač klausimais, susijusiais su technologijų perdavimu bei išsaugojimu, tolygiu biologinės įvairovės naudojimu, teisingai ir sąžiningai pasidalijant naudą, gaunamą panaudojant genetinius išteklius, tarp jų ir čiabuvių ir vietos bendruomenių žinių, naujovių ir praktikos, įkūnijančios tradicinį gyvenimo būdą, tinkamą biologinės įvairovės išsaugojimui bei tolydžiam naudojimui, apsauga",PRIĖMĖ ŠIĄ DIREKTYVĄ:I SKYRIUSPatentabilumas1 straipsnis1. Valstybės narės nacionaline patentų teise saugo biotechnologinius išradimus. Jeigu reikia, jos pataiso savo nacionalinę patentų teisę atsižvelgdamos į šios direktyvos nuostatas.2. Ši direktyva nepažeidžia valstybių narių įsipareigojimų pagal tarptautines sutartis, ypač pagal TRIPs sutartį ir Biologinės įvairovės konvenciją.2 straipsnis1. Šioje direktyvoje:a) "biologinė medžiaga" – tai bet kuri medžiaga, turinti genetinės informacijos ir sugebanti daugintis arba būti dauginama biologinėje sistemoje;b) "mikrobiologinis procesas" – tai bet kuris procesas, susijęs su mikrobiologine medžiaga arba kuris atliekamas su biologine medžiaga, arba kurio rezultatas yra mikrobiologinė medžiaga.2. Augalų ar gyvūnų išvedimo procesas yra iš esmės biologinis, jeigu jį sudaro tik natūralūs reiškiniai, kaip kryžminimas ar selekcija.3. "Augalo veislės" sąvoka yra apibrėžta Reglamento (EB) Nr. 2100/94 5 straipsnyje.3 straipsnis1. Šioje direktyvoje patentabiliais laikomi nauji, išradimo lygio ir turintys pramoninį pritaikomumą išradimai, net jei jie susiję su objektu, kurį sudaro ar kurio sudėtyje yra biologinė medžiaga arba procesai, kuriais biologinė medžiaga gaunama, apdorojama ar panaudojama.2. Biologinė medžiaga, kuri išskiriama iš natūralios aplinkos arba gaminama techninių procesų metu, gali būti išradimo objektas, net jeigu ji ligi tol egzistavo gamtoje.4 straipsnis1. Nepatentabilūs yra:a) augalų ir gyvūnų veislės;b) iš esmės biologiniai augalų ir gyvūnų išvedimo būdai.2. Su augalais ar gyvūnais susiję išradimai yra patentabilūs, jeigu techninis išradimo pagrindimas neapsiriboja konkrečia augalo ar gyvūno veisle.3. 1 dalies b punktas netrukdo patentuoti išradimų, susijusių su mikrobiologiniais ar kitais techniniais procesais ar tokių procesų būdu gautais produktais.5 straipsnis1. Patentabiliu išradimu negali būti žmogaus kūnas jokiuose jo formavimosi ir raidos etapuose, nei paprasčiausias vieno iš jo elementų atradimas, nei geno seka ar jos dalis.2. Iš žmogaus kūno išskirtas ar kitaip techninio proceso metu gautas elementas, taip pat geno seka ar jos dalis, gali būti patentuojami, net jeigu to elemento sudėtis yra tapati natūralaus elemento sudėčiai.3. Geno sekos ar jos dalies pramoninis pritaikomumas privalo būti atskleistas patentinėje paraiškoje.6 straipsnis1. Nepatentabiliais laikomi tokie išradimai, kurių komercinis panaudojimas prieštarautų viešajai tvarkai ar moralei; tačiau jų eksploatavimą nederėtų tokiu laikyti vien todėl, kad jį draudžia įstatymai ar kiti teisės aktai.2. Pagal 1 dalį nepatentabilūs yra:a) žmonių klonavimo būdai;b) žmogaus lytinių ląstelių genetinės linijos tapatumo modifikavimo būdai;c) žmonių embrionų panaudojimas pramoniniais ar komerciniais tikslais;d) genetinio gyvūnų tapatumo modifikavimo būdai, kurie gali jiems sukelti kančių be apčiuopiamos naudos žmonėms ar gyvūnams bei po tokio proceso gauti gyvūnai.7 straipsnisKomisijos Mokslo etikos ir naujų technologijų Europos grupė įvertina visus biotechnologijos aspektus.II SKYRIUSApsaugos ribos8 straipsnis1. Išrastai biologinei medžiagai, pasižyminčiai specifiniais požymiais, patentu teikiama apsauga apima ir iš jos veisimo ar dauginimo būdu gautą bet kurią biologinę medžiagą, kuri yra tokios pačios ar panašios formos bei su tais pačiais požymiais.2. Išrastam būdui, kuriuo galima gauti specifinius požymius turinčią biologinę medžiagą, patentu teikiama apsauga taikoma ir tiesiogiai tuo būdu gautai medžiagai bei iš pastarosios tiesiogiai veisimo ar dauginimo būdu gautai bet kuriai kitai medžiagai, kuri yra tokios pačios ar panašios formos bei su tais pačiais požymiais.9 straipsnisProduktui, kuriame yra genetinės informacijos ar kurį sudaro genetinė informacija, patentu teikiama apsauga apima ir visą medžiagą, išskyrus, kaip numatyta 5 straipsnio 1 dalyje, tą, kurios sudėtyje yra tas produktas bei savo funkcijas atliekanti genetinė informacija.10 straipsnis8 ir 9 straipsniuose minėta apsauga neapima biologinės medžiagos, veisimo ar dauginimo būdu gautos iš kitos biologinės medžiagos, kurią patento savininkas pateikė ar leido pateikti į valstybės narės rinką ir kai dauginimas ar veisimas yra neišvengiamas panaudojimo, kuriuo tikslu biologinė medžiaga buvo pateikta į rinką, rezultatas, jeigu gauta medžiaga vėliau nebus naudojama veisimui ar dauginimui.11 straipsnis1. Nukrypstant nuo 8 ir 9 straipsnių, kai patento savininkas leidžia ar pats parduoda, ar kitokiu komerciniu būdu perleidžia ūkininkui augalų veisimo medžiagą naudoti žemės ūkyje, reiškia, kad jis suteikia ūkininkui teisę naudoti savo derliaus produktą veisimui ar dauginimui jo ūkyje. Šios išimties ribos ir sąlygos yra tokios, kaip numatyta Reglamento (EB) Nr. 2100/94 14 straipsnyje.2. Nukrypstant nuo 8 ir 9 straipsnių, kai patento savininkas leidžia, pats parduoda ar kitokiu komerciniu būdu perleidžia ūkininkui veislinius gyvulius ar kitokią gyvūnų dauginimo medžiagą, reiškia, kad jis suteikia ūkininkui teisę naudoti teisinę apsaugą turinčius naminius gyvulius žemės ūkio tikslais. Tai taip pat reiškia, kad jis suteikia gyvūnus ar kitą gyvūnų veisimo medžiagą naudoti žemės ūkyje, bet ne pardavimui ar komerciniam veisimui.3. 2 dalyje numatytos išimties ribas ir sąlygas nustato nacionaliniai įstatymai, kiti teisės aktai bei praktika.III SKYRIUSPriverstinė abipusė licencija12 straipsnis1. Kai selekcininkas negali gauti ar pasinaudoti augalo veislės teisine apsauga nepažeisdamas ankstesnio patento, jis už deramą atlyginimą gali prašyti priverstinės licencijos dėl neišimtinės teisės naudotis patentu saugomu išradimu, kiek tokia licencija reikalinga augalo veislės apsaugai panaudoti. Valstybės narės nustato, kad suteikiant tokią licenciją patento savininkas normaliomis sąlygomis turės teisę gauti abipusę licenciją naudoti apsaugotą veislę.2. Kai su biotechnologiniu išradimu susijusio patento savininkas negali juo naudotis nepažeisdamas ankstesnės augalo veislės teisinės apsaugos, jis gali prašyti už deramą atlyginimą priverstine licencija suteikti jam neišimtinę teisę naudoti apsaugotą augalo veislę. Valstybės narės nustato, kad suteikiant tokią licenciją augalo veislės teisės savininkas normaliomis sąlygomis turės teisę į abipusę licenciją apsaugoto išradimo naudojimui.3. Pareiškėjai dėl 1 ir 2 dalyse minėtų licencijų privalo įrodyti, kad:a) jie nesėkmingai kreipėsi į patento ar augalo veislės teisinės apsaugos savininką norėdami gauti sutartinę licenciją;b) augalo veislė ar išradimas, palyginti su patentuotu išradimu ar apsaugota augalo veisle, yra svarbus technikos pasiekimas ir yra ekonomiškai reikšmingas.4. Valstybės narės paskiria instituciją arba institucijas, atsakingas už licencijų suteikimą. Kai augalo veislės licenciją gali suteikti tiktai Bendrijos augalų veislių tarnyba, taikomas Reglamento (EB) Nr. 2100/94 29 straipsnis.IV SKYRIUSBiologinės medžiagos deponavimas, jos prieinamumas ir pakartotinas deponavimas13 straipsnis1. Kai išradimas apima biologinės medžiagos panaudojimą ar yra susijęs su biologine medžiaga, kuri nėra viešai prieinama ir patentinėje paraiškoje negali būti aprašyta taip, kad išradimą galėtų atkurti tos srities specialistas, patentų teisės taikymo prasme aprašymas laikomas nepakankamu, nebent:a) biologinė medžiaga buvo deponuota pripažintoje deponavimo įstaigoje ne vėliau kaip patentinės paraiškos padavimo dieną. Pripažintomis laikytinos bent jau tarptautinės deponavimo įstaigos, kurios šį statusą gavo pagal 1977 m. balandžio 28 d. Budapešto sutarties dėl tarptautinio mikroorganizmų deponavimo pripažinimo patentavimo procedūros reikmėms (toliau – Budapešto sutartis) 7 straipsnį;b) pateiktoje paraiškoje yra tokia reikiama informacija apie deponuotosios biologinės medžiagos požymius, kokia yra žinoma pareiškėjui;c) patentinėje paraiškoje nurodomas deponavimo įstaigos pavadinimas ir registravimo numeris.2. Su biologine medžiaga pagal jos pavyzdį gali susipažinti:a) iki pirmojo patentinės paraiškos paskelbimo – tik pagal nacionalinę patentų teisę įgalioti asmenys;b) laikotarpiu tarp pirmojo paraiškos paskelbimo ir patento suteikimo – visi besikreipiantys asmenys arba pareiškėjui pareikalavus – tik nepriklausomas ekspertas;c) suteikus patentą, nepriklausomai nuo jo panaikinimo ar pripažinimo negaliojančiu – visi besikreipiantys asmenys.3. Pavyzdys pateikiamas tik tokiu atveju, jeigu patento galiojimo laikotarpiui prašantysis įsipareigoja:a) neperduoti jo ar iš jo gautos medžiagos tretiesiems asmenims;b) nenaudoti jo ar iš jo gautos medžiagos jokiems tikslams išskyrus eksperimentams, nebent pareiškėjas ar patento savininkas aiškiai leistų nesilaikyti šio įsipareigojimo.4. Jeigu paraiška atmetama arba atsiimama, pareiškėjo prašymu galimybė susipažinti su deponuota medžiaga gali būti apribota, suteikiant tokią teisę tik nepriklausomam ekspertui dvidešimčiai metų nuo paraiškos padavimo dienos. Šiuo atveju taikoma 3 dalis.5. 2 dalies b punkte ir 4 dalyje minėti pareiškėjo prašymai gali būti pateikiami tiktai iki dienos, kurią laikoma, kad yra baigtas techninis pasiruošimas skelbti patentinę paraišką.14 straipsnis1. Jeigu pagal 13 straipsnį deponuotos biologinės medžiagos nebegalima gauti iš pripažintos deponavimo įstaigos, medžiagą leidžiama vėl deponuoti Budapešto sutartyje numatytomis sąlygomis.2. Pakartotinai deponuojant medžiagą, prie jos pridedamas deponento pasirašytas pareiškimas, patvirtinantis, kad pakartotinai deponuota biologinė medžiaga yra tokia pati kaip ir pirmą kartą deponuotoji.V SKYRIUSBaigiamosios nuostatos15 straipsnis1. Valstybės narės priima įstatymus ir kitus teisės aktus, kurie įgyvendina šią direktyvą ne vėliau kaip iki 2000 m. liepos 30 d. Apie tai jos nedelsdamos praneša Komisijai.Valstybės narės, tvirtindamos šias priemones, daro jose nuorodas į šią direktyvą arba tokia nuoroda daroma jas oficialiai skelbiant. Nuorodos darymo tvarką nustato valstybės narės.2. Valstybės narės Komisijai pateikia šios direktyvos taikymo srityje priimtų nacionalinės teisės aktų nuostatų tekstus.16 straipsnisKomisija siunčia Europos Parlamentui ir Tarybai:a) kas penkeri metai nuo 15 straipsnio 1 dalyje nurodytos datos – ataskaitą apie problemas, su kuriomis susiduriama dėl šios direktyvos santykio su tarptautinėmis žmogaus teisių apsaugos sutartimis, prie kurių prisijungė valstybės narės;b) per dvejus metus nuo šios direktyvos įsigaliojimo – ataskaitą, kurioje įvertinama pavėluotai skelbtos ar iš viso neskelbtos medžiagos apie objektus, kurie galėjo būti patentabilūs, reikšmė pagrindiniams genetinės inžinerijos tyrimams;c) kasmet nuo 15 straipsnio 1 dalyje nurodytos datos – apie patentų teisės biotechnologijos ir genetinės inžinerijos srityje raidą ir reikšmę.17 straipsnisŠi direktyva įsigalioja jos paskelbimo Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje dieną.18 straipsnisŠi direktyva skirta valstybėms narėms.Priimta Briuselyje, 1998 m. liepos 6 d.Europos Parlamento varduPirmininkasJ. M. Gil-RoblesTarybos varduPirmininkasR. Edlinger[1] OL C 296, 1996 10 8, p. 4 ir OL C 311, 1997 10 11, p. 12.[2] OL C 295, 1996 10 7, p. 11.[3] 1997 m. liepos 16 d. Europos Parlamento nuomonė (OL C 286, 1997 9 22, p. 87). 1998 m. vasario 26 d. Tarybos bendroji pozicija (OL C 110, 1998 4 8, p. 17) bei 1998 m. gegužės 12 d. Europos Parlamento sprendimas (OL C 167, 1998 6 1). 1998 m. birželio 16 d. Tarybos sprendimas.[4] OL C 68, 1995 3 20, p. 26.[5] OL L 336, 1994 12 23, p. 213.[6] OL L 227, 1994 9 1, p. 1. Reglamentas su pakeitimais, padarytais Reglamentu (EB) Nr. 2506/95 (OL L 258, 1995 10 28, p. 3).[7] OL L 309, 1993 12 31, p. 1.--------------------------------------------------


title: 1988 m. lapkričio 23 d. Tarybos direktyva dėl Reglamento (EEB) Nr. 3820/85 dėl tam tikrų su kelių transportu susijusių socialinių teisės aktų suderinimo ir Reglamento (EEB) Nr. 3821/85 dėl kelių transporto priemonėse naudojamų tachografų tipinių įgyvendinimo kontrolės procedūrų

text:
Svarbus teisinis pranešimas

|

31988L0599

Oficialusis leidinys L 325 , 29/11/1988 p. 0055 - 0057 specialusis leidimas suomių kalba: skyrius 5 tomas 4 p. 0135  specialusis leidimas švedų kalba: skyrius 5 tomas 4 p. 0135

		Tarybos direktyva1988 m. lapkričio 23 d.dėl Reglamento (EEB) Nr. 3820/85 dėl tam tikrų su kelių transportu susijusių socialinių teisės aktų suderinimo ir Reglamento (EEB) Nr. 3821/85 dėl kelių transporto priemonėse naudojamų tachografų tipinių įgyvendinimo kontrolės procedūrų(88/599/EEB)EUROPOS BENDRIJŲ TARYBA,atsižvelgdama į Europos ekonominės bendrijos steigimo sutartį, ypač į jos 75 straipsnį,atsižvelgdama į Komisijos pasiūlymą [1],atsižvelgdama į Europos Parlamento nuomonę [2],atsižvelgdama į Ekonomikos ir socialinių reikalų komiteto nuomonę [3],atsižvelgdama į Tarybos ir valstybių narių vyriausybių atstovų susitikimo, įvykusio 1985 m. gruodžio 20 d., rezoliuciją dėl socialinių teisės aktų kelių transporto srityje įgyvendinimo pagerinimo [4],kadangi Reglamentai (EEB) Nr. 3820/85 [5] ir (EEB) Nr. 3821/85 [6] yra svarbūs vidaus kelių transporto paslaugų bendrosios rinkos sukūrimui;kadangi tinkamam socialinių įstatymų taikymui kelių transporto srityje būtina vieninga ir efektyvi valstybių narių kontrolė;kadangi norint kontroliuoti, kaip laikomasi atitinkamų nuostatų reikalavimų, ir siekiant sumažinti arba užkirsti kelią pažeidimams, būtina nustatyti minimalius reikalavimus;kadangi Portugalijos Respublika tik dabar pradėjo laikytis nustatytų kelių transporto kontrolės procedūrų ir todėl šios direktyvos nuostatų taikymas jai turi būti atidėtas;kadangi šios direktyvos nuostatoms įgyvendinti visoje Bendrijoje būtina įvesti griežtą ir efektyvią kontrolę, kuri įmanoma tik keičiantis informacija ir teikiant abipusę pagalbą;kadangi keitimasis informacija yra privalomas ir turi vykti reguliariai;kadangi vienodas socialinių taisyklių taikymas kelių transporto srityje yra būtinas, siekiant išvengti konkurencijos tarp įmonių iškraipymo ir skatinant saugą keliuose bei socialinę pažangą,PRIĖMĖ ŠIĄ DIREKTYVĄ1 straipsnisKontrolėŠios direktyvos tikslas yra nustatyti minimalias teisingos ir vienodos Reglamentų (EEB) Nr. 3820/85 ir (EEB) Nr. 3821/85 taikymo kontrolės sąlygas.2 straipsnisKontrolės sistemos1. Valstybės narės organizuoja tinkamų ir reguliarių patikrinimų keliuose ir transporto įmonėse sistemą, kasmet apimančią didelę ir reprezentatyvią atrankinę grupę vairuotojų, įmonių ir visų kategorijų transporto priemonių, kurioms taikomi Reglamentai (EEB) Nr. 3820/85 ir (EEB) Nr. 3821/85 grupę.2. Kiekviena valstybė narė taip organizuoja patikrinimus, kad:- kasmet jie sudaro ne mažiau kaip 1% darbo dienų, kurias dirbo transporto priemonių, kuriems taikomi Reglamentai (EEB) Nr. 3820/85 ir (EEB) Nr. 3821/85, vairuotojai,- ne mažiau kaip 15 % visų patikrintų darbo dienų yra patikrinimai, atliekami keliuose ir ne mažiau kaip 25 % - įmonių teritorijose.3. Informacijoje, kuri yra pateikiama Komisijai pagal Reglamento (EEB) Nr. 3820/85 16 straipsnio 2 dalies reikalavimus, inter alia, turi būti nurodytas keliuose patikrintų vairuotojų, įmonių teritorijose atliktų patikrinimų ir nustatytų pažeidimų skaičius.3 straipsnisPatikrinimai keliuose1. Patikrinimai keliuose yra daromi bet kuriuo laiku skirtingose vietose, išdėstytose pakankamai ilgose kelių tinklo atkarpose, kad būtų sunku išvengti patikrinimo postų.2. Atliekant patikrinimus keliuose siekiama nustatyti:- kasdienio vairavimo trukmę, pertraukas ir kasdienio poilsio trukmę, o tais atvejais, kai yra akivaizdūs nusižengimai taisyklėms, − ir registracijos lapus apie kelionę ta transporto priemone už praėjusias dienas pagal Reglamento (EEB) Nr. 3821/85 15 straipsnio 7 dalies reikalavimus,- jei reikia, paskutinę kassavaitinio poilsio trukmę,- ar teisingai veikia tachografas (išsiaiškinti, ar nebuvo manipuliuojama tachografu ir (arba) nebuvo klastojami registracijos lapai), arba, jei reikia patikrinti, ar vairuotojas turi Reglamento (EEB) Nr. 3820/85 14 straipsnio 5 dalyje nurodytus dokumentus.3. Patikrinimai keliuose atliekami nediskriminuojant vairuotojų ir transporto priemonių, nepriklausomai nuo to, ar jie yra valstybės narės gyventojai, ar ne.4. Kad įgaliotasis inspektorius galėtų atlikti savo darbą, jis turi turėti:- pagrindinių kontrolės postų sąrašą,- kalbų lentelę, kurioje yra šiuo metu kelių transporto operacijose vartojami žodžiai. Tokią lentelę valstybėms narėms pateikia Komisija.5. Jeigu kelyje atliktas vairuotojo ar kitoje valstybėje narėje įregistruotos transporto priemonės patikrinimas leidžia manyti, kad buvo įvykdytas pažeidimas, kurio dėl duomenų stygiaus neįmanoma tiksliai nustatyti, kompetentingos tos valstybės narės institucijos padeda viena kitai išsiaiškinti susidariusią padėtį. Tais atvejais, kai, siekdama iki galo išsiaiškinti situaciją, valstybė narė atlieka patikrinimą įmonės teritorijoje, patikrinimo rezultatai yra perduodami suinteresuotai valstybei narei.4 straipsnisPatikrinimai įmonių teritorijose1. Patikrinimai įmonių teritorijoje, kaip numatyta 2 straipsnio 1 dalyje, yra planuojami, atsižvelgiant į tai, kokie buvo ankstesni skirtingų transporto rūšių patikrinimų rezultatai.Patikrinimai įmonių teritorijose taip pat atliekami tais atvejais, kai, tikrinant keliuose buvo nustatyti rimti Reglamentų (EEB) Nr. 3820/85 ir (EEB) Nr. 3821/85 reikalavimų pažeidimai.2. Be dalykų, kuriuos norima išsiaiškinti, atliekant patikrinimus keliuose, patikrinimų įmonės teritorijoje metu siekiama nustatyti:- kassavaitinio poilsio trukmę ir vairavimo trukmę tarp poilsio laikotarpių,- dviejų savaičių vairavimo trukmės ribas,- kokios yra kompensacijos už sutrumpintą kasdienio ir kassavaitinio poilsio trukmę,- kaip naudojami registracijos lapai ir (arba) kaip sudaromas vairuotojų darbo grafikas.3. Siekiant šiame straipsnyje numatytų tikslų, patikrinimai atliekami kompetentingose institucijose, panaudojant tų institucijų prašymu iš įmonių gautus atitinkamus dokumentus, turi tą patį statusą, kaip ir pačiose įmonėse atliekami patikrinimai.5 straipsnisSuderinti ir koordinuojami patikrinimai1. Ne mažiau kaip du kartus per metus valstybės narės atlieka suderintus vairuotojų ir transporto priemonių, kuriems taikomi Reglamentai (EEB) Nr. 3820/85 ir (EEB) Nr. 3821/85, patikrinimus keliuose.2. Kai galima, tokius patikrinimus atlieka dviejų ar daugiau valstybių narių teisės aktų vykdymą užtikrinančios institucijos, kiekviena tikrindama savo šalies teritorijoje.6 straipsnisKeitimasis informacija1. Informacija, kuria keičiamasi dvišaliu pagrindu pagal Reglamento (EEB) Nr. 3820/85 17 straipsnio 3 dalies nuostatas ir Reglamento (EEB) Nr. 3821/85 19 straipsnio 3 dalies nuostatas, pateikiama kas 12 mėn., pradedant praėjus 6mėnesiams po pranešimo apie šią direktyvą [7] ir, jei atskirais atvejais valstybė narė pati prašo jai pateikti ją dominančią informaciją.2. Šiam tikslui kompetentingos kiekvienos valstybės institucijos naudoja standartinę ataskaitos formą, kurią, suderinusi su valstybėmis narėmis, paruošia Komisija.7 straipsnis1. Visos valstybės narės, išskyrus Portugalijos Respubliką, priima įstatymus ir kitus teisės aktus, kurie, įsigalioję ne vėliau kaip nuo 1989 m. sausio 1 d., įgyvendina šią direktyvą.Portugalijos Respublika priima minėtus įstatymus ir kitus teisės aktus ne vėliau kaip iki 1990 m. sausio 1 d.2. Valstybės narės pateikia Komisijai savo įstatymus ir kitus teisės aktus, susijusius su šios direktyvos taikymu.8 straipsnisŠi direktyva skirta valstybėms narėms.Priimta Briuselyje, 1988 m. lapkričio 23 d.Tarybos varduPirmininkasTh. Pangalos[1] OL C 116, 1988 5 3, p. 17.[2] Nuomonė pareikšta 1988 m. lapkričio 17 d. (dar nepaskelbta Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje).[3] OL C 208, 1988 8 8, p. 26.[4] OL C 348, 1985 12 31, p. 1.[5] OL L 370, 1985 12 31, p. 1.[6] OL L 370, 1985 12 31, p. 8.[7] Apie šią direktyvą valstybėms narėms buvo pranešta 1988m. lapkričio 24 d.--------------------------------------------------


title: 1983 m. gruodžio 30 d. Antroji Tarybos direktyva dėl valstybių narių teisės aktų, susijusių su motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu, suderinimo

text:
Svarbus teisinis pranešimas

|

31984L0005

Oficialusis leidinys L 008 , 11/01/1984 p. 0017 - 0020 specialusis leidimas suomių kalba: skyrius 6 tomas 2 p. 0090  specialusis leidimas ispanų kalba: skyrius 13 tomas 15 p. 0244  specialusis leidimas švedų kalba: skyrius 6 tomas 2 p. 0090  specialusis leidimas portugalų kalba skyrius 13 tomas 15 p. 0244

		Antroji Tarybos Direktyva1983 m. gruodžio 30 d.dėl valstybių narių teisės aktų, susijusių su motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu, suderinimo(84/5/EEB)EUROPOS BENDRIJŲ TARYBA,atsižvelgdama į Europos ekonominės bendrijos steigimo sutartį, ypač į jos 100 straipsnį,atsižvelgdama į Komisijos pasiūlymą [1],atsižvelgdama į Europos Parlamento nuomonę [2],atsižvelgdama į Ekonomikos ir socialinių reikalų komiteto nuomonę [3],kadangi Taryba savo Direktyva 72/166/EEB [4], su pakeitimais, padarytais Direktyva 72/430/EEB [5], suderino valstybių narių įstatymus, susijusius su motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu ir privalomojo tokios atsakomybės draudimo įgyvendinimu;kadangi Direktyvos 72/166/EEB 3 straipsnis reikalauja, kad kiekviena valstybė narė imtųsi visų reikiamų priemonių, būtinų garantuoti, kad transporto priemonių, kurių įprastinė buvimo vieta yra jos teritorijoje, valdytojų civilinė atsakomybė būtų apdrausta; kadangi apdraustosios atsakomybės apimtis, draudimo nuostatos ir sąlygos turi būti nustatomos remiantis šiomis priemonėmis;kadangi vis dėl to vis dar egzistuoja ženklūs skirtumai tarp įvairių valstybių narių įstatymų dėl privalomojo draudimo apimties; kadangi tokie skirtumai daro tiesioginį poveikį bendrosios rinkos sukūrimui ir veikimui;kadangi privalomasis draudimas visiškai pagrįstai turėtų būti išplėstas, įtraukiant atsakomybę, atsirandančią dėl turtui padarytos žalos;kadangi privalomojo draudimo sumos bet kuriuo atveju turi garantuoti nukentėjusiems asmenims deramą žalos atlyginimą, nepriklausomai nuo to, kurioje valstybėje narėje atsitiko įvykis;kadangi yra būtina numatyti instituciją, kuri leistų garantuoti, kad nukentėjusysis neliktų be žalos atlyginimo, jeigu įvykį sukėlė neapdrausta arba nenustatyta transporto priemonė; kadangi yra svarbu, nekeičiant valstybėse narėse galiojančių nuostatų dėl tos institucijos išmokamos žalos atlyginimo subsidiarinio arba nesubsidiarinio pobūdžio bei taisyklių, taikomų draudiko teisei perimti draudėjo teises trečiojo asmens atžvilgiu, numatyti, kad ši institucija taptų pirmąją įstaiga, į kurią galėtų tiesiai kreiptis tokio įvykio metu nukentėjęs asmuo; kadangi vis dėl to valstybėms narėms turėtų būti palikta galimybė taikyti tam tikras ribotas išimtis dėl tos institucijos mokamo žalos atlyginimo ir numatyti, kad, stengiantis išvengti sukčiavimų, nenustatyta transporto priemone padarytos žalos turtui atveju atlyginimas galėtų būti ribotas arba visai nemokamas;kadangi, nukentėjusiųjų asmenų interesų labui, tam tikras išimtis numatantys straipsniai turėtų būti taikomi tiktai draudiko ir už įvykį atsakingo asmens santykiams; kadangi vis dėl to valstybės narės gali nustatyti, kad pavogtų arba prievarta užvaldytų transporto priemonių atveju žalos atlyginimą išmokėtų pirmiau minėta institucija;kadangi, stengiantis palengvinti šios institucijos finansinę naštą, valstybės narės gali numatyti tam tikro dydžio franšizės taikymą, jei ši institucija išmoka atlyginimą už žalą, padarytą turtui neapdraustomis arba, tam tikrais atvejais, pavogtomis ar prievarta užvaldytomis transporto priemonėmis;kadangi draudėjo, vairuotojo ar kito kurio atsakingo asmens šeimos nariams turi būti suteikta apsauga, lygiavertė tretiesiems asmenims suteikiamai apsaugai, jų asmeniui padarytos žalos atveju;kadangi būtina draudimo tikrinimų panaikinimo sąlyga yra ta, kad priimančiosios valstybės nacionalinis draudikų biuras garantuotų atlyginimą už žalą, padarytą jų šalyje transporto priemonėmis, kurių įprastinė buvimo vieta yra kitoje valstybėje narėje; kadangi transporto priemonių valstybinės registracijos numeriai yra patogiausias būdas nustatyti, ar transporto priemonės įprastinė buvimo vieta yra toje valstybėje narėje; kadangi todėl turėtų būti atitinkamai pakeista Direktyvos 72/166/EEB 1 straipsnio 4 dalies pirmoji įtrauka;kadangi, atsižvelgiant į pradinę padėtį tam tikrose valstybėse narėse, kalbant, viena vertus, apie minimalias sumas ir, kita vertus, apie pirmiau minėtos institucijos taikomą žalos atlyginimo apimtį bei franšizes turtui padarytos žalos atveju, turėtų būti priimtos nuostatos dėl pereinamųjų priemonių, kurios leistų tose valstybėse narėse palaipsniui įgyvendinti šios direktyvos nuostatas dėl minimalių sumų ir tos institucijos išmokamo atlyginimo turtui padarytos žalos atveju,PRIĖMĖ ŠIĄ DIREKTYVĄ:1 straipsnis1. Direktyvos 72/166/EEB 3 straipsnio 1 dalyje minimas draudimas privalomai apima draudiminę apsaugą ir turtui padarytos žalos, ir žalos asmeniui atveju.2. Nepažeidžiant jokių didesnių garantijų, kurias gali nustatyti valstybės narės, kiekviena valstybė narė reikalauja, kad privalomojo draudimo sumos turi būti ne mažesnės kaip:- žalos asmeniui atveju — 350000 ekiu, kai yra tiktai vienas nukentėjusysis; jeigu vienas žalos atlyginimo reikalavimas yra susijęs su daugiau negu vienu nukentėjusiuoju, ši suma yra dauginama iš nukentėjusiųjų skaičiaus,- turtui padarytos žalos atveju — 100000 ekiu vienam žalos atlyginimo reikalavimui, nepriklausomai nuo nukentėjusiųjų skaičiaus.Valstybės narės gali vietoje nurodytų minimalių sumų numatyti minimalią 500000 ekiu sumą žalos asmeniui atveju, jei vienas žalos atlyginimo reikalavimas yra susijęs su daugiau negu vienu nukentėjusiuoju, o žalos asmeniui ir turtui padarytos žalos atveju — minimalią bendrą 600000 ekiu sumą vienam žalos atlyginimo reikalavimui, nepriklausomai nuo nukentėjusiųjų skaičiaus ir žalos pobūdžio.3. Šioje direktyvoje "ekiu" yra atsiskaitymo vienetas, apibūdintas Reglamento (EEB) Nr. 3180/78 [6] 1 straipsnyje. Jo konvertavimo į nacionalines valiutas vertė ketverių metų trukmės laikotarpiams kiekvieno tokio laikotarpio pirmųjų metų sausio 1 d. nustatoma ta, kuri buvo taikoma paskutinę prieš tai ėjusių metų rugsėjo dieną, kai buvo turimas ekiu konvertavimo kursas į visas Bendrijos valiutas. Pirmojo tokio laikotarpio pradžia yra 1984 m. sausio 1 d.4. Kiekviena valstybė narė įsteigia arba įgalioja instituciją, kurios užduotis būtų atlyginti, bent jau pagal privalomojo draudimo ribas, žalą, padarytą turtui arba asmeniui nenustatyta transporto priemone arba tokia transporto priemone, kurios atžvilgiu neįvykdyta šio straipsnio 1 dalyje nustatyta pareiga apdrausti. Ši nuostata nepažeidžia valstybių narių teisės laikyti šios institucijos išmokamą žalos atlyginimą subsidiariniu arba nesubsidiariniu, bei jų teisės reglamentuoti žalos atlyginimo reikalavimų patenkinimą tarp šios institucijos ir už įvykį atsakingo asmens arba asmenų, bei kitų draudikų arba socialinės apsaugos įstaigų, turinčių išmokėti atlyginimą nukentėjusiajam dėl to paties įvykio.Nukentėjusysis bet kuriuo atveju gali tiesiogiai kreiptis į šią instituciją, kuri, remdamasi informacija, kurią jos prašymu pateikia nukentėjusysis, privalo duoti jam pagrįstą atsakymą apie bet kokio žalos atlyginimo mokėjimą.Tačiau valstybės narės gali leisti šiai institucijai nemokėti žalos atlyginimo tokiems asmenims, kurie savo noru naudojosi nuostolį arba žalą padariusia transporto priemone, jeigu institucija gali įrodyti juos žinojus, jog transporto priemonė buvo neapdrausta.Valstybės narės gali numatyti, kad šios institucijos išmokamas žalos atlyginimas bus riboto dydžio arba visai nemokamas, jeigu žala turtui buvo padaryta nenustatyta transporto priemone.Neapdrausta transporto priemone turtui padarytos žalos atveju, jos taip pat gali leisti nustatyti ne didesnę kaip 500 ekiu franšizę, už kurią atsakingas pats nukentėjusysis.Be to, kiekviena valstybė narė šios institucijos atliekamą žalos atlyginimo išmokėjimą reglamentuoja savo įstatymais ir kitais teisės aktais, jeigu tai neprieštarauja kokiai nors kitokiai praktikai, kuri yra palankesnė nukentėjusiajam.2 straipsnis1. Kiekviena valstybė narė imasi visų priemonių, būtinų užtikrinti, kad visos teisės aktų nuostatos ar bet kokios sutarties sąlygos, įtrauktos į draudimo polisą, išduotą pagal Direktyvos 72/166/EEB 3 straipsnio 1 dalies reikalavimus, pagal kurias draudiminė apsauga nesuteikiama transporto priemonėms, kuriomis naudojasi arba jas vairuoja:- asmenys, kurie nėra tiesiogiai ar netiesiogiai tam įgalioti, arba- asmenys, neturintys vairuotojo pažymėjimo, suteikiančio teisę vairuoti atitinkamą transporto priemonę, arba- asmenys, kurie nesilaiko teisės aktuose numatytų techninių reikalavimų dėl atitinkamos transporto priemonės būklės ar saugos reikalavimų,taikant Direktyvos 72/166/EEB 3 straipsnio 1 dalį, yra laikomos niekinėmis įvykio metu nukentėjusių trečiųjų šalių reikalavimų atlyginti žalą atžvilgiu.Tačiau pirmoje pastraipoje nurodytos nuostatos ar sąlygos gali būti taikomos tokių asmenų atžvilgiu, kurie savo noru naudojosi žalą arba nuostolį padariusia transporto priemone, jeigu draudikas gali įrodyti juos žinojus, jog ta transporto priemonė buvo pavogta.Valstybės narės gali, atsitikus jų teritorijoje įvykiui, netaikyti pirmosios pastraipos nuostatų tuo atveju, jeigu nukentėjusiajam jo patirtą žalą gali atlyginti socialinės apsaugos įstaiga, ir tokia apimtimi, kokia žalos dalis jam gali būti atlyginta.2. Jeigu transporto priemonė buvo pavogta arba užvaldyta prievarta, valstybės narės gali nustatyti, kad šio straipsnio 1 dalyje numatytomis sąlygomis žalą atlygina 1 straipsnio 4 dalyje nurodyta institucija o ne draudikas; jeigu transporto priemonės įprastinė buvimo vieta yra kitoje valstybėje narėje, ši institucija negali pateikti žalos atlyginimo reikalavimo jokiai tos valstybės narės institucijai.Valstybė narė, kuri nustato, kad pavogta arba prievarta užvaldyta transporto priemone padarytą žalą atlygina 1 straipsnio 4 dalyje minima institucija, turtui padarytos žalos atveju gali nustatyti ne didesnę kaip 250 ekiu franšizę, už kurią atsakingas pats nukentėjusysis.3 straipsnisDraudėjo, vairuotojo, ar bet kurio kito asmens, kuris pagal civilinę teisę įvykio atveju turi atsakyti ir kurio atsakomybė apdrausta 1 straipsnio 1 dalyje nurodytu draudimu, šeimos nariams draudiminė apsauga žalos jų asmeniui atveju negali būti netaikoma dėl jų ryšio su tuo asmeniu.4 straipsnisDirektyvos 72/166/EEB 1 straipsnio 4 dalies pirma įtrauka pakeičiama tokia įtrauka:"— valstybės, kurios valstybinės registracijos numerius turi transporto priemonė, teritorija, arba."5 straipsnis1. Valstybės narės ne vėliau kaip iki 1987 m. gruodžio 31 d. pakeičia savo nacionalines nuostatas, kad įgyvendintų šią direktyvą. Apie tai jos nedelsdamos praneša Komisijai.2. Atitinkamai pakeistos nuostatos pradedamos taikyti ne vėliau kaip nuo 1988 m. gruodžio 31 d.3. Nepaisant šio straipsnio 2 dalies:a) Graikijos Respublikai laikotarpis pratęsiamas iki 1995 m. gruodžio 31 d., per kurį garantijos turi būti padidintos iki 1 straipsnio 2 dalyje reikalaujamų lygių. Jeigu ji pasinaudoja šia galimybe, garantijos turi pasiekti:- daugiau kaip16 % tame straipsnyje minimos sumos ne vėliau kaip iki 1988 m. gruodžio 31 d.,- 31 % tame straipsnyje minimos sumos ne vėliau kaip iki 1992 m. gruodžio 31 d.;b) kitoms valstybėms narėms laikotarpis pratęsiamas iki 1990 m. gruodžio 31 d., per kurį garantijos turi būti padidintos iki 1 straipsnio 2 dalyje reikalaujamų lygių. Valstybės narės, kurios pasinaudoja šia galimybe, privalo iki šio straipsnio 1 dalyje nurodytos datos padidinti garantijas bent jau puse tos sumos, kuri sudaro skirtumą tarp 1984 m. sausio 1 d. galiojusių garantijų ir 1 straipsnio 2 dalyje nurodytų sumų.4. Nepaisant šio straipsnio 2 dalies:a) Italijos Respublika gali nustatyti, kad iki 1990 m. gruodžio 31 d. 1 straipsnio 4 dalies penktoje pastraipoje nurodyta franšizė yra 1000 ekiu;b) Graikijos Respublika ir Airija gali nustatyti, kad:- 1 straipsnio 4 dalyje nurodyta institucija iki 1992 m. gruodžio 31 d. nemokės atlyginimo už turtui padarytą žalą,- iki 1995 m. gruodžio 31 d. 1 straipsnio 4 dalies penktoje pastraipoje nurodyta franšizė ir 2 straipsnio 2 dalies antroje pastraipoje nurodyta franšizė yra 1500 ekiu.6 straipsnis1. Ne vėliau kaip iki 1989 m. gruodžio 31 d. Komisija pateikia Tarybai ataskaitą apie padėtį tose valstybėse narėse, kurios pasinaudojo 5 straipsnio 3 dalies a punkte ir 4 dalies b punkte numatytomis pereinamojo laikotarpio priemonėmis, ir prireikus bei priklausomai nuo pasikeitusių aplinkybių pateikia siūlymus peržiūrėti šias priemones.2. Ne vėliau kaip iki 1993 m. gruodžio 31 d. Komisija pateikia Tarybai ataskaitą apie šios direktyvos įgyvendinimo eigą ir prireikus pateikia siūlymus, pirmiausia dėl 1 straipsnio 2 ir 4 dalyse nurodytų sumų patikslinimo.7 straipsnisŠi direktyva skirta valstybėms narėms.Priimta Briuselyje, 1983 m. gruodžio 30 d.Tarybos varduPirmininkasG. Varfis[1] OL C 214, 1980 8 21, p. 9 ir OL C 78, 1982 3 30, p. 17.[2] OL C 287, 1981 11 9, p. 44.[3] OL C 138, 1981 6 9, p. 15.[4] OL L 103, 1972 5 2, p. 2.[5] OL L 291, 1972 12 28, p. 162.[6] OL L 379, 1978 12 30, p. 1.--------------------------------------------------


title: 2008 m. balandžio 16 d. Komisijos direktyva 2008/49/EB, iš dalies keičianti Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/36/EB II priedą dėl orlaivių, kurie naudojasi Bendrijos oro uostais, tikrinimo perone kriterijų (Tekstas svarbus EEE)

text:
19.4.2008

               LT

               Europos Sąjungos oficialusis leidinys

               L 109/17

      KOMISIJOS DIREKTYVA 2008/49/EB
   2008 m. balandžio 16 d.
   iš dalies keičianti Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/36/EB II priedą dėl orlaivių, kurie naudojasi Bendrijos oro uostais, tikrinimo perone kriterijų
   (Tekstas svarbus EEE)
   EUROPOS BENDRIJŲ KOMISIJA,
   atsižvelgdama į Europos bendrijos steigimo sutartį,
   atsižvelgdama į 2004 m. balandžio 21 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2004/36/EB dėl trečiųjų šalių orlaivių, kurie naudojasi Bendrijos oro uostais, saugos (1), ypač į jos 12 straipsnį,
   kadangi:

               (1)

               Direktyvoje 2004/36/EB nustatomas suderintas veiksmingo tarptautinių saugos standartų įgyvendinimo Bendrijoje metodas suderinant valstybių narių oro uostuose nusileidžiančių trečiųjų šalių orlaivių tikrinimo perone taisykles ir tvarką. Direktyvoje reikalaujama, kad valstybės narės pagal suderintą tvarką perone tikrintų trečiųjų šalių orlaivius, nusileidžiančius bet kuriuose jų oro uostuose, atviruose tarptautiniam oro eismui, ir dalyvautų renkant informaciją apie atliktus tikrinimus perone bei ja keičiantis.

               (2)

               Valstybės narės didelę savo kaip Bendrijos narių įsipareigojimų, nustatytų Direktyvoje 2004/36/EB, dalį gali vykdyti savanoriškai dalyvaudamos Užsienio valstybių orlaivių saugos įvertinimo (SAFA) programoje, kurią 1996 m. pradėjo įgyvendinti Europos civilinės aviacijos konferencija (ECAC) ir kurios valdymas buvo perduotas Jungtinei aviacijos administracijai (JAA).

               (3)

               Nuo 2007 m. sausio 1 d. programa SAFA priklauso išimtinei Bendrijos kompetencijai, ir dabar ją valdo Komisija, kuriai padeda Europos aviacijos saugos agentūra (EASA), kaip numatyta 2006 m. gegužės 19 d. Komisijos reglamente (EB) Nr. 768/2006, įgyvendinančiame Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2004/36/EB informacijos apie Bendrijos oro uostais besinaudojančių orlaivių saugą rinkimo ir keitimosi ta informacija bei informacijos sistemos valdymo atžvilgiu (2).

               (4)

               Programą SAFA turėtų papildyti atitinkamos priemonės, skirtos bendriesiems tikrinimo perone standartams užtikrinti, pavyzdžiui, tikrinimo perone vadovas.

               (5)

               Direktyvos 2004/36/EB II priede pateikti tik labai bendro pobūdžio kriterijai, nes ją priimant išsamias technines gaires ir procedūras skelbdavo ir nuolat atnaujindavo JAA, o vėliau savanoriškai įgyvendindavo programoje SAFA dalyvaujančios ECAC valstybės.

               (6)

               Atsižvelgiant į tai, kad SAFA programa buvo perduota Bendrijos kompetencijai ir dėl didesnės svarbos, kurią Komisija teikia pagal programą SAFA atliekamo tikrinimo perone rezultatams, priimant sprendimus dėl vežėjų įtraukimo į oro vežėjų, kuriems draudžiama vykdyti veiklą Bendrijoje, Bendrijos sąrašą, sudarytą pagal 2005 m. gruodžio 14 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (EB) Nr. 2111/2005 dėl oro vežėjų, kuriems taikomas draudimas vykdyti veiklą Bendrijoje, Bendrijos sąrašo sudarymo ir oro transporto keleivių informavimo apie skrydį vykdančio oro vežėjo tapatybę bei panaikinantį Direktyvos 2004/36/EB 9 straipsnį, būtina nurodyti pagrindines tikrinimo perone vadovo dalis.

               (7)

               Svarbiausios vadovo dalys yra pagrindiniai veiksmingo tikrinimo perone standartai, todėl – ypač perdavus programą SAFA Bendrijos kompetencijai – juos reikėtų kuo skubiau įtraukti į Direktyvos 2004/36/EB II priedą, kuriame nustatoma tikrinimo perone atlikimo tvarka.

               (8)

               EASA pateikė pasiūlymą dėl Direktyvos 2004/36/EB II priedo pakeitimo, kaip numatyta Komisijos reglamento (EB) Nr. 768/2006 4 straipsnio 1 dalyje.

               (9)

               Todėl Direktyvą 2004/36/EB reikėtų atitinkamai iš dalies pakeisti.

               (10)

               Šioje direktyvoje numatytos priemonės atitinka Tarybos reglamento (EEB) Nr. 3922/91 12 straipsniu įsteigto komiteto nuomonę (3),

         PRIĖMĖ ŠIĄ DIREKTYVĄ:
   1 straipsnis
   Direktyvos 2004/36/EB pakeitimas
   Direktyvos 2004/36/EB II priedas pakeičiamas šios direktyvos priedo tekstu.
   2 straipsnis
   Gairės
   Rengdama šios direktyvos priede nurodytas gaires, kurias turi taikyti valstybės narės, Europos aviacijos saugos agentūra sukuria skaidrią konsultavimosi su valstybėmis narėmis tvarką, remdamasi valstybių narių aviacijos priežiūros institucijų kompetencija ir prireikus įtraukdama atitinkamus susijusių suinteresuotųjų šalių ekspertus. Tuo tikslu ji gali sudaryti darbo grupę.
   3 straipsnis
   Perkėlimas
   Valstybės narės ne vėliau kaip per šešis mėnesius nuo direktyvos įsigaliojimo priima įstatymus ir kitus teisės aktus, kurie įsigalioję įgyvendina šią direktyvą.
   Apie tai jos nedelsdamos praneša Komisijai.
   4 straipsnis
   Įsigaliojimas
   Ši direktyva įsigalioja kitą dieną po jos paskelbimo Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje.
   5 straipsnis
   Ši direktyva skirta valstybėms narėms.

      Priimta Briuselyje, 2008 m. balandžio 16 d.

            Komisijos vardu

         Jacques BARROT

            Pirmininko pavaduotojas

      (1)  OL L 143, 2004 4 30, p. 76. Direktyva su pakeitimais, padarytais Reglamentu (EB) Nr. 2111/2005 (OL L 344, 2005 12 27, p. 15).

      (2)  OL L 134, 2006 5 20, p. 16.

      (3)  OL L 373, 1991 12 31, p. 4. Reglamentas su paskutiniais pakeitimais, padarytais Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 216/2008 (OL L 79, 2008 3 19, p. 1).

      PRIEDAS
      „
            II PRIEDAS
            EB SAFA tikrinimo perone procedūrų vadovas. Pagrindinės dalys
            1.   BENDRIEJI NURODYMAI
            1.1.   SAFA tikrinimus perone atlieka inspektoriai, turintys būtinų su tikrinama sritimi susijusių žinių; jei tikrinami visi kontrolinio sąrašo punktai, visų pirma reikalingos techninės, tinkamumo skraidyti ir eksploatavimo žinios. Kai tikrinimą perone atlieka du arba daugiau inspektorių, jie gali pasidalyti pagrindines tikrinimo dalis orlaivio išorės vizualinį tikrinimą, įgulos kabinos, keleivių salono ir (arba) krovinių skyriaus tikrinimą.
            1.2.   Prieš pradėdami tikrinimui perone priklausančią tikrinimo orlaivio viduje dalį, inspektoriai turi prisistatyti orlaivio vadui arba, jeigu jo nėra, orlaivio įgulos nariui arba vyriausiajam orlaivio naudotojo atstovui. Kai neįmanoma prisistatyti jokiam orlaivio naudotojo atstovui arba kai orlaivyje arba prie jo tokio atstovo nėra, bendras principas yra neatlikti SAFA tikrinimo perone. Ypatingomis aplinkybėmis gali būti nuspręsta atlikti SAFA tikrinimą perone, bet tokį tikrinimą turi sudaryti tik orlaivio išorės vizualinė apžiūra.
            1.3.   Tikrinimas yra kuo išsamesnis, atsižvelgiant į turimą laiką ir išteklius. Tai reiškia, kai jeigu laiko yra nedaug arba ištekliai riboti, gali būti patikrinta tik dalis punktų. Atsižvelgiant į SAFA tikrinimui perone turimą laiką ir išteklius, punktai, kurie bus tikrinami, pasirenkami pagal EB programos SAFA tikslus.
            1.4.   Dėl tikrinimo perone tikrinamo orlaivio skrydis negali būti nepagrįstai atidedamas. Galimos skrydžio atidėjimo priežastys gali būti, be kita ko, abejonės dėl pasirengimo skrydžiui tinkamumo, orlaivio tinkamumo skraidyti arba bet kurie kiti dalykai, tiesiogiai susiję su orlaivio ir jame esančių asmenų sauga.
            2.   INSPEKTORIŲ KVALIFIKACIJA
            2.1.   Valstybės narės užtikrina, kad nuo 2009 m. sausio 1 d. visus jų teritorijoje atliekamus SAFA tikrinimus perone atliktų kvalifikuoti inspektoriai.
            2.2.   Valstybės narės užtikrina, kad jų inspektoriai atitiktų toliau nurodytus kvalifikacinius kriterijus.
            2.3.   Kvalifikaciniai kriterijai
            2.3.1.   Tinkamumo kriterijai
            Valstybės narės užtikrina būtiną tinkamumo kvalifikacijai gauti sąlygą kad kandidatai SAFA inspektorių kvalifikacijai įgyti turėtų būtiną aviacinį išsilavinimą ir (arba) praktinių žinių, susijusių su tikrinama(-omis) sritimi(-s):

                        a)

                        orlaivio eksploatavimas;

                        b)

                        personalo licencijos;

                        c)

                        orlaivio tinkamumas skraidyti;

                        d)

                        pavojingi kroviniai.

                  2.3.2.   Mokymo reikalavimai
            Prieš įgydami kvalifikaciją, kandidatai privalo sėkmingai baigti mokymo kursą, kurį sudaro:

                        —

                        teorinis mokymas, kurį veda 2.4 punkte apibrėžta SAFA mokymo organizacija,

                        —

                        praktinis mokymas, kurį veda 2.4 punkte apibrėžta SAFA mokymo organizacija, arba valstybės narės paskirtas vyresnysis inspektorius, kaip numatyta 2.5 punkte, dirbantis nepriklausomai nuo SAFA mokymo organizacijos,

                        —

                        mokymas darbo vietoje, kurį sudaro valstybės narės paskirto vyresniojo inspektoriaus, kaip numatyta 2.5 punkte, atliekami keli tikrinimai.

                  2.3.3.   Kvalifikacijos galiojimo išlaikymo reikalavimai
            Valstybės narės užtikrina, kad kvalifikaciją įgiję inspektoriai ją išlaikytų:

                        a)

                        periodiškai mokytųsi; mokymą sudaro teorinis mokymas, kurį veda 2.4 punkte apibrėžta SAFA mokymo organizacija,

                        b)

                        kiekvienu 12 mėnesių laikotarpiu, skaičiuojant nuo paskutinio SAFA mokymo, atliktų mažiausią reikalaujamą tikrinimų perone skaičių, jeigu inspektorius nėra ir valstybės narės nacionalinės aviacijos institucijos kvalifikuotas skrydžių operacijų ar tinkamumo skraidyti inspektorius ir reguliariai netikrina šalies orlaivių naudotojų orlaivių.

                  2.3.4.   Gairės
            Ne vėliau kaip iki 2008 m. rugsėjo 30 d. EASA parengia ir paskelbia išsamias gaires, kad padėtų valstybėms narėms įgyvendinti 2.3.1, 2.3.2 ir 2.3.3 punktus.
            2.4.   SAFA mokymo organizacijos
            2.4.1.   SAFA mokymo organizacija gali būti valstybės narės kompetentingos institucijos dalis arba trečiosios šalies organizacija.
            Trečiosios šalies organizacija gali būti:

                        —

                        kitos valstybės narės kompetentingos institucijos dalis,

                        —

                        nepriklausomas subjektas.

                  2.4.2.   Valstybės narės užtikrina, kad 2.3.2 ir punkte ir 2.3.3 punkto a papunktyje nurodytus mokymo kursus jų nacionalinės institucijos rengtų bent pagal susijusią EASA sudarytą ir paskelbtą programą.
            2.4.3.   Jei su SAFA susijusiam mokymui vykdyti valstybės narės samdo trečiosios šalies organizaciją, jos nustato tokios organizacijos įvertinimo sistemą. Sistema yra paprasta, skaidri ir proporcinga, ja turi būti atsižvelgiama į visas susijusias EASA parengtas ir paskelbtas gaires. Tokia sistema gali būti atsižvelgiama į kitų valstybių narių atliktus vertinimus.
            2.4.4.   Trečiosios šalies mokymo organizacijos paslaugomis galima naudotis tik tuo atveju, jei iš vertinimo matyti, kad mokymas bus organizuojamas pagal susijusią programą, kurią parengė ir paskelbė EASA.
            2.4.5.   Valstybės narės užtikrina, kad jų kompetentingų institucijų mokymo programos ir (arba) jų trečiųjų šalių mokymo organizacijų vertinimo sistemos būtų keičiamos atsižvelgiant į visas rekomendacijas, pateiktas po standartizacijos audito, kurį EASA atliko taikydama darbo metodus, numatytus Komisijos reglamente (EB) Nr. 736/2006/EB (1).
            2.4.6.   Valstybė narė gali prašyti, kad EASA įvertintų mokymo organizaciją ir pateiktų rekomendacijas, kuriomis remdamasi valstybė narė galėtų pagrįsti savo vertinimą.
            2.4.7.   Ne vėliau kaip iki 2008 m. rugsėjo 30 d. EASA parengia ir paskelbia išsamias gaires, kad padėtų valstybėms narėms įgyvendinti šį punktą.
            2.5.   Vyresnieji inspektoriai
            2.5.1.   Valstybė narė gali paskirti vyresniuosius inspektorius, jeigu jie atitinka susijusius tos valstybės narės nustatytus kvalifikacinius kriterijus.
            2.5.2.   Valstybės narės užtikrina, kad 2.5.1 punkte nurodytuose kriterijuose būtų bent reikalavimai, pagal kuriuos paskirtas asmuo:

                        —

                        iki paskyrimo daugiau kaip 3 metus būtų buvęs kvalifikuotu SAFA inspektoriumi,

                        —

                        per 3 metus iki paskyrimo būtų atlikęs bent 36 SAFA tikrinimus.

                  2.5.3.   Valstybės narės užtikrina, kad jų vyresniųjų inspektorių teikiamas praktinis mokymas ir (arba) mokymas darbo vietoje būtų grindžiamas susijusia EASA parengta ir paskelbta programa.
            2.5.4.   Valstybės narės taip pat gali paskirti savo vyresniuosius inspektorius teikti praktinį mokymą ir (arba) mokymą darbo vietoje kitų valstybių narių stažuotojams.
            Ne vėliau kaip iki 2008 m. rugsėjo 30 d. EASA parengia ir paskelbia išsamias gaires, kad padėtų valstybėms narėms įgyvendinti šį punktą.
            2.6.   Pereinamojo laikotarpio priemonės
            2.6.1.   SAFA inspektoriai, kurie pagal Komisijos direktyvos 2008/49/EB 3 straipsnį nustatytą datą atitinka 2.3.1 punkte nurodytus tinkamumo kriterijus ir 2.3.3 punkto b papunktyje nurodytus patirties kriterijus laikomi kvalifikuotais būti inspektoriais pagal šio skyriaus reikalavimus.
            2.6.2.   Nepaisant 2.3.3 punkto a papunkčio nuostatų, pagal 2.6.1 punktą kvalifikuotais laikomi inspektoriai iki 2010 m. liepos 1 d. ir vėliau, kaip numatyta 2.3.3 punkto a papunktyje, turi išklausyti tęstinio mokymo kursą, kurį palaipsniui veda SAFA mokymo organizacija.
            3.   STANDARTAI
            3.1.   ICAO standartai ir ICAO Europai skirtos papildomosios regioninės procedūros yra pamatas, kuriuo remiantis orlaivis ir jo naudotojas tikrinami laikantis EB programos SAFA reikalavimų. Be to, tikrinant orlaivio techninę būklę turi būti atsižvelgiama į orlaivio gamintojo standartus.
            4.   TIKRINIMO EIGA
            Kontrolinio sąrašo punktai
            4.1.   Tikrintini punktai pasirenkami iš SAFA tikrinimo perone ataskaitos kontrolinio sąrašo, kuriame iš viso yra 54 punktai (žr. 1 priedėlį).
            4.2.   Atlikus tikrinimą perone turi būti parengiama SAFA tikrinimo perone ataskaita, kurioje turi būti nurodytas tikrinimas ir jo metu nustatyti galimi pastebėjimai.
            Išsamios SAFA gairės
            4.3.   Kiekvienam SAFA tikrinimo perone ataskaitos kontrolinio sąrašo tikrinamam punktui bus parengtas išsamus aprašymas, kuriame bus nurodyta tikrinimo apimtis ir būdas. Be to, bus pateikta nuoroda į susijusius ICAO priedų reikalavimus. Apie tai bus parengtos ir paskelbtos išsamios EASA gairės, kurios prireikus bus keičiamos siekiant atsižvelgti į naujausius taikomus standartus.
            Ataskaitų įtraukimas į centralizuotą SAFA duomenų bazę
            4.4.   Tikrinimo ataskaita įtraukiama į SAFA centralizuotą duomenų bazę kuo skubiau, bet kuriuo atveju ne vėliau kaip per 15 darbo dienų nuo tikrinimo dienos, net jei nebuvo padaryta jokių pastebėjimų.
            5.   PASTEBĖJIMŲ KLASIFIKAVIMAS
            5.1.   Kiekvieno tikrinamo punkto atžvilgiu pastebėjimai klasifikuojami į tris grupes pagal galimą nuokrypį nuo 3.1 punkte nustatytų susijusių standartų. Tokie pastebėjimai klasifikuojami taip:

                        —

                        1 kategorija: laikoma, kad pastebėjimas saugai turi nedidelės įtakos,

                        —

                        2 kategorija: pastebėjimas saugai gali turėti pastebimos įtakos ir

                        —

                        3 kategorija: pastebėjimas saugai gali turėti didelės įtakos.

                  5.2.   Pastebėjimų klasifikavimo instrukcijos bus parengtos ir paskelbtos kaip išsamios EASA gairės ir prireikus keičiamos, kad būtų atsižvelgta į susijusią mokslo ir technikos pažangą.
            6.   TOLESNI VEIKSMAI
            6.1.   Nepažeidžiant 1.2 punkto, baigus SAFA tikrinimą surašomas patikrinimo patvirtinimas, į kurį įtraukiami bent 2 priedėlyje nustatyti elementai, ir orlaivio vadui arba, jeigu jo nėra, orlaivio įgulos nariui arba vyriausiam orlaivyje arba netoli jo esančiam orlaivio naudotojo atstovui įteikiama jo kopija. Inspektorius gavėjo paprašo pasirašyto patvirtinimo, kad patikrinimo patvirtinimas gautas, ir jį pasilieka. Jeigu gavėjas atsisako pasirašyti, tai užregistruojama dokumente. Kaip išsamias gaires EASA parengs ir paskelbs susijusias išsamias instrukcijas.
            6.2.   Remiantis tuo, kaip suklasifikuoti pastebėjimai, apibrėžiami tam tikri tolesni veiksmai. Pastebėjimų kategorijos ir atitinkamų veiksmų, kurių reikia imtis, ryšiai nurodomi kaip veiksmų klasė, kurias, kaip išsamias gaires, patvirtins ir paskelbs EASA.
            6.3.   1 klasės veiksmas. Šį veiksmą sudaro informacijos apie SAFA tikrinimo perone rezultatus teikimas orlaivio vadui arba, jeigu jo nėra, kitam orlaivio įgulos nariui arba vyriausiajam orlaivio naudotojo atstovui. Šį veiksmą sudaro informavimas žodžiu ir patikrinimo patvirtinimo pateikimas. 1 klasės veiksmas atliekamas po kiekvieno patikrinimo nepriklausomai nuo to, ar padaryta pastebėjimų.
            6.4.   2 klasės veiksmas. Šį veiksmą sudaro:

                        1)

                        rašytinis pranešimas atitinkamam orlaivio naudotojui, į kurį įtrauktas reikalavimas įrodyti, kad imtasi taisomųjų veiksmų; ir

                        2)

                        rašytinis pranešimas atsakingai valstybei (orlaivio naudotojo valstybė ir (arba) registravimo valstybė), kuriame nurodomi orlaivio, naudojamo pagal atitinkamos valstybės saugos priežiūros reikalavimus, atliktų tikrinimų rezultatai. Pranešime prireikus turi būti reikalavimas patvirtinti, kad sutinkama su taisomaisiais veiksmais, atliktinais pagal 1 punktą.

                  Valstybės narės EASA turi parengti mėnesinę ataskaitą apie tolesnių veiksmų, kurių buvo imtasi po tikrinimų perone, įgyvendinimo eigą.
            2 klasės veiksmas atliekamas, kai per tikrinimus buvo padaryti 2 arba 3 kategorijos pastebėjimai.
            Kaip išsamias gaires EASA parengs ir paskelbs susijusias išsamius nurodymus.
            6.5.   3 klasės veiksmai. 3 klasės veiksmas atliekamas, kai per tikrinimą nustatomas 3 kategorijos rezultatas. Dėl 3 kategorijos rezultatų svarbos, jų galimos įtakos orlaivio ir jame esančių asmenų saugai buvo nustatyti tokie poklasiai:

                        1)

                        3a klasė. Orlaiviui taikomas skrydžių apribojimas. Tikrinimą perone atliekanti kompetentinga institucija nusprendžia, kad tikrinant nustatyta trūkumų, todėl orlaivis gali išskristi tik taikant tam tikrus apribojimus.

                        2)

                        3b klasė. Taisomieji veiksmai prieš skrydį. Per tikrinimą perone nustatomi trūkumai, kuriems būtini taisomieji veiksmai, kad orlaivis galėtų išskristi.

                        3)

                        3c klasė. Tikrinanti nacionalinė aviacijos institucija draudžia orlaiviui išskristi. Orlaiviui draudžiama išskristi, kai, nustačius 3 kategorijos (didelių) trūkumų, tikrinimą perone atliekanti kompetentinga institucija nėra įsitikinusi, kad orlaivio naudotojas atliks taisomuosius veiksmus, kad pašalintų trūkumus prieš išskridimą; tokiu būdu kyla tiesioginis pavojus orlaivio ir jame esančių asmenų saugai. Tokiais atvejais tikrinimą perone atliekanti nacionalinė aviacijos institucija draudžia orlaiviui pakilti tol, kol pašalinamas pavojus, ir nedelsdama apie tai praneša atitinkamo orlaivio naudotojo bei orlaivio registravimo valstybės kompetentingoms institucijoms.

                  Veiksmai, kurių imamasi pagal 2 ir 3 punktus, gali apimti ir perskraidinimo skrydį be keleivių į techninės priežiūros stotį.

                        4)

                        3d klasė. Neatidėliotinas draudimas vykdyti veiklą. Valstybė narė gali atsižvelgti į tiesioginį ir akivaizdų pavojų saugai bei įvesti draudimą vykdyti veiklą pagal taikomus nacionalinius ir Bendrijos teisės aktus.

            1 priedėlis
            SAFA patikrinimo perone ataskaita

            2 priedėlis
            Patikrinimo įrodymas

         “

         (1)  OL L 129, 2006 5 17, p. 10.


title: 1990 m. gegužės 14 d. Trečioji Tarybos Direktyva dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu, suderinimo

text:
Svarbus teisinis pranešimas

|

31990L0232

Oficialusis leidinys L 129 , 19/05/1990 p. 0033 - 0035 specialusis leidimas suomių kalba: skyrius 13 tomas 19 p. 0189  specialusis leidimas švedų kalba: skyrius 13 tomas 19 p. 0189

		Trečioji Tarybos Direktyva1990 m. gegužės 14 d.dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu, suderinimo(90/232/EEB)EUROPOS BENDRIJŲ TARYBA,atsižvelgdama į Europos ekonominės bendrijos steigimo sutartį, ypač į jos 100a straipsnį,atsižvelgdama į Komisijos pasiūlymą [1],bendradarbiaudama su Europos Parlamentu [2],atsižvelgdama į Ekonomikos ir socialinių reikalų komiteto nuomonę [3],kadangi Direktyva 72/166/EEB [4] su paskutiniais pakeitimais, padarytais Direktyva 84/5/EEB [5], Taryba priėmė nuostatas dėl motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimą ir privalomojo tokios atsakomybės draudimo įgyvendinimą reglamentuojančių valstybių narių įstatymų derinimo;kadangi Direktyvos 72/166/EEB 3 straipsnis reikalauja, kad kiekviena valstybė narė imtųsi visų priemonių, būtinų užtikrinti, kad transporto priemonės, kurių įprastinė buvimo vieta yra jos teritorijoje, būtų apdraustos jų valdytojų civilinės atsakomybės draudimu; kadangi apdraustos atsakomybės apimtis bei tokio draudimo nuostatos ir sąlygos turėtų būti nustatomos remiantis šiomis priemonėmis;kadangi Direktyva 84/5/EEB su pakeitimais, padarytais Ispanijos ir Portugalijos stojimo aktu, labai sumažino privalomojo civilinės atsakomybės draudimo valstybėse narėse lygio ir apimties skirtumus; kadangi tačiau vis dar išlieka reikšmingų tokios draudiminės apsaugos skirtumų;kadangi turėtų būti garantuojama, jog su nukentėjusiaisiais autoįvykio metu bus elgiamasi vienodai, nepaisant to, kurioje Bendrijos valstybėje įvykis atsitiko;kadangi tam tikrose valstybėse narėse yra spragų, visų pirma susijusių su privalomąja motorinių transporto priemonių keleivių draudimine apsauga; kadangi turėtų būti panaikintos šios spragos, norint apsaugoti šią ypač pažeidžiamą galimų nukentėjusiųjų kategoriją;kadangi turėtų būti panaikintas bet koks su Direktyvos 72/166/EEB 3 straipsnio 2 dalies pirmos įtraukos taikymu susijęs neapibrėžtumas; kadangi visi motorinių transporto priemonių privalomojo draudimo polisai turi galioti visoje Bendrijos teritorijoje;kadangi apdraustosios šalies interesų labui kiekviena draudimo sutartis turėtų taip pat garantuoti, sumokėjus vieną draudimo įmoką, draudiminę apsaugą kiekvienoje valstybėje narėje pagal tos valstybės įstatymų reikalavimus arba draudiminę apsaugą, pagal įstatymus privalomą toje valstybėje, kurioje yra įprastinė transporto priemonės buvimo vieta, jei ši draudiminė apsauga yra didesnė;kadangi Direktyvos 84/5/EEB 1 straipsnio 4 dalyje reikalaujama, kad kiekviena valstybė narė įsteigtų arba įgaliotų instituciją, kuri atlygintų žalą per įvykius nukentėjusiems nuo neapdraustų arba nenustatytų transporto priemonių; tačiau kadangi minima nuostata nepažeidžia valstybių narių teisės laikyti tokios institucijos žalos atlyginimą subsidiariniu arba nesubsidiariniu;kadangi tačiau, jeigu žala buvo padaryta neapdrausta transporto priemone, kai kuriose valstybėse narėse yra reikalaujama, kad nukentėjusysis, prieš pateikdamas reikalavimą institucijai, privalo įrodyti, kad atsakinga šalis negali atlyginti žalos arba atsisako ją atlyginti; kadangi ši institucija turi daugiau galimybių negu nukentėjusysis pateikti ieškinį atsakingai šaliai; kadangi todėl šiai institucijai neturėtų būti leidžiama reikalauti, kad nukentėjusysis, jeigu jam priklauso žalos atlyginimas, privalėtų nustatyti, kad atsakinga šalis negali arba atsisako mokėti;kadangi, kad būtų išvengta žalos atlyginimo delsimo, valstybės narės turėtų garantuoti, kad, iškilus ginčui tarp pirmiau minimos institucijos ir civilinės atsakomybės draudiko dėl to, kuris iš jų turi atlyginti žalą nukentėjusiam asmeniui, viena iš šių šalių būtų paskirta privalanti pirma išmokėti žalos atlyginimą, kol bus išspręstas ginčas;kadangi kartais nukentėjusiems autoįvykiuose nėra lengva sužinoti, kuri draudimo įmonė yra apdraudusi avariją padariusios motorinės transporto priemonės valdytojo atsakomybę; kadangi tokių nukentėjusiųjų interesų labui valstybės narės turėtų garantuoti galimybę jiems nedelsiant gauti tokią informaciją;kadangi, atsižvelgiant į tai, dvi ankstesniosios direktyvos dėl motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimo turėtų būti vienodai papildytos;kadangi toks papildymas, leidžiantis dar geriau apsaugoti apdraustąsias šalis ir autoavarijų metu nukentėjusius asmenis, dar labiau palengvins važiavimą per Bendrijos vidaus sienas, o kartu ir vidaus rinkos kūrimą bei veikimą; kadangi todėl pagrindinis dėmesys turėtų būti kreipiamas į aukštą vartotojų apsaugos lygį;kadangi pagal Sutarties 8c straipsnį reikia atsižvelgti į tai, kad pastangų, kurias turi dėti skirtingo ekonominio išsivystymo valstybės, mastas yra nevienodas; kadangi todėl kai kurioms valstybėms narėms turėtų būti numatytos pereinamojo laikotarpio priemonės, leidžiančios laipsniškai įgyvendinti tam tikras šios direktyvos nuostatas,PRIĖMĖ ŠIĄ DIREKTYVĄ:1 straipsnisNepažeidžiant Direktyvos 84/5/EEB 2 straipsnio 1 dalies antrosios pastraipos nuostatų, Direktyvos 72/166/EEB 3 straipsnio 1 dalyje minimas draudimas apima atsakomybę dėl visiems keleiviams, išskyrus vairuotoją, padarytos žalos dėl transporto priemonės naudojimo.Šioje direktyvoje terminas "transporto priemonė" yra vartojamas ta reikšme, kaip apibrėžta Direktyvos 72/166/EEB 1 straipsnyje.2 straipsnisValstybės narės imasi visų priemonių, būtinų garantuoti, kad visos transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės privalomojo draudimo sutartys:- vienkartinės įmokos pagrindu galioja visoje Bendrijos teritorijoje ir- tos pačios vienkartinės įmokos pagrindu garantuoja kiekvienoje valstybėje narėje tokią draudiminę apsaugą, kurios reikalauja tos šalies įstatymai, arba draudiminę apsaugą, pagal įstatymus privalomą toje valstybėje narėje, kurioje yra įprastinė transporto priemonės buvimo vieta, jei ši apsauga yra didesnė.3 straipsnis"Tačiau valstybės narės negali leisti institucijai reikalauti, kad žalos atlyginimas būtų siejamas su būtinybe nukentėjusiajam bet kuriuo būdu nustatyti, jog atsakingas asmuo negali arba atsisako mokėti".4 straipsnisIškilus ginčui tarp Direktyvos 84/5/EEB 1 straipsnio 4 dalyje minimos institucijos ir civilinės atsakomybės draudiko dėl to, kuris iš jų turi atlyginti žalą nukentėjusiajam, valstybės narės imasi visų reikiamų priemonių, kad viena iš šių šalių būtų paskirta pirma privalanti nedelsiant atlyginti žalą nukentėjusiajam.Jeigu galiausiai yra nusprendžiama, kad visą žalos atlyginimą arba jo dalį turėjo sumokėti kita šalis, ta kita šalis atitinkamai atlygina sumokėjusiai šaliai.5 straipsnis1. Valstybės narės imasi priemonių, būtinų garantuoti, kad su autoįvykiu susijusios šalys galėtų nedelsiant sužinoti, kuri draudimo įmonė yra apdraudusi visų su įvykiu susijusių motorinių transporto priemonių valdytojų civilinę atsakomybę.2. Ne vėliau kaip iki 1995 m. gruodžio 31 d. Komisija pateikia Europos Parlamentui ir Tarybai ataskaitą apie šio straipsnio 1 dalies įgyvendinimą.Prireikus Komisija pateikia Tarybai reikiamus pasiūlymus.6 straipsnis1. Valstybės narės patvirtina priemones, kurios, įsigaliojusios ne vėliau kaip iki 1992 m. gruodžio 31 d., įgyvendina šią direktyvą. Apie tai jos nedelsdamos praneša Komisijai.2. Šio straipsnio 1 dalies išimtys:- Graikijos Respublika, Ispanijos Karalystė ir Portugalijos Respublika privalo įgyvendinti 1 ir 2 straipsnius iki 1995 gruodžio 31 d.,- iki 1998 m. gruodžio 31 d. Airija turi pradėti taikyti 1 straipsnio reikalavimus keleiviams, važiuojantiems ant galinės motociklo sėdynės, ir iki 1995 m. gruodžio 31 d. įgyvendinti 1 straipsnį dėl kitų transporto priemonių bei 2 straipsnį.7 straipsnisŠi direktyva skirta valstybėms narėms.Priimta Briuselyje, 1990 m. gegužės 14 d.Tarybos varduPirmininkasD. J. O'Malley[1] OL C 16, 1989 1 20, p. 12.[2] OL C 304, 1989 12 4, p. 41 irOL C 113, 1990 5 7.[3] OL C 159, 1989 6 26, p. 7.[4] OL L 103, 1972 5 2, p. 1.[5] OL L 8, 1984 1 11, p. 17.--------------------------------------------------