title: 2003 m. lapkričio 25 d. Tarybos direktyva 2003/109/EB dėl trečiųjų valstybių piliečių, kurie yra ilgalaikiai gyventojai, statuso

text:
Svarbus teisinis pranešimas

|

32003L0109

Oficialusis leidinys L 016 , 23/01/2004 p. 0044 - 0053

		Tarybos direktyva 2003/109/EB2003 m. lapkričio 25 d.dėl trečiųjų valstybių piliečių, kurie yra ilgalaikiai gyventojai, statusoEUROPOS SĄJUNGOS TARYBA,atsižvelgdama į Europos bendrijos steigimo sutartį, ypač į jos 63 straipsnio 3 ir 4 dalis,atsižvelgdama į Komisijos pasiūlymą [1],atsižvelgdama į Europos Parlamento nuomonę [2],atsižvelgdama į Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komiteto nuomonę [3],atsižvelgdama į Regionų komiteto nuomonę [4],kadangi:(1) Siekiant laipsniškai įgyvendinti laisvės, saugumo ir teisingumo erdvę, Europos bendrijos steigimo sutartis numato laisvą asmenų judėjimą užtikrinančių priemonių įgyvendinimą, kartu su šalutinėmis priemonėmis, susijusiomis su išorinių sienų kontrole, prieglobsčiu ir imigracija, taip pat priemonių, susijusių su prieglobsčiu, imigracija ir trečiųjų šalių piliečių teisių apsauga, įgyvendinimą.(2) Europos Vadovų Taryba savo specialiajame susitikime Tamperėje 1999 m. spalio 15 ir 16 d. pareiškė, kad trečiųjų šalių piliečių juridinis statusas turėtų būti derinamas su valstybių narių piliečių statusu, ir kad tam tikrą laikotarpį, kurį reikėtų nustatyti, valstybėje narėje teisėtai gyvenančiam ir turinčiam ilgalaikio gyventojo leidimą toje valstybėje narėje asmeniui būtų suteiktos tam tikros vienodos teisės, kurios kaip galima labiau atitinka Europos Sąjungos piliečių turimas teises.(3) Ši direktyva gerbia pagrindines teises ir laikosi visų pirma Europos Žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijoje bei Europos Sąjungos Pagrindinių teisių chartijoje nustatytų principų.(4) Trečiųjų šalių piliečių, kurie yra ilgalaikiai valstybių narių gyventojai, integracija yra esminis elementas skatinant ekonominę ir socialinę sanglaudą, kurią Sutartis nurodo pagrindiniu Bendrijos tikslu.(5) Valstybės narės turi įgyvendinti šios direktyvos nuostatas be diskriminacijos lyties, rasės, odos spalvos, etninės ar socialinės kilmės, genetinių savybių, kalbos, religijos ar įsitikinimų, politinių ar kitokių nuomonių, priklausymo nacionalinei mažumai, turto, prigimties, negalios, amžiaus ar seksualinės orientacijos pagrindu.(6) Pagrindinis kriterijus, kad būtų suteiktas ilgalaikio gyventojo statusas turi būti gyvenimo valstybės narės teritorijoje trukmė. Gyvenama turi būti teisėtai ir nuolat, kad būtų galima parodyti, jog žmogus įsitvirtino toje šalyje. Reikėtų numatyti prielaidas tam tikram lankstumui, kas leistų atsižvelgti į tokias aplinkybes, dėl kurių asmeniui gali tekti laikinai išvykti iš tos teritorijos.(7) Norėdami gauti ilgalaikio gyventojo statusą, trečiosios šalies piliečiai turi įrodyti, kad jie turi pakankamus išteklius ir sveikatos draudimą, kad netaptų našta valstybei narei. Valstybės narės, atlikdamos pastovių ir reguliarių išteklių įvertinimą, gali atsižvelgti į tokius faktorius, kaip įnašai į pensijų sistemą ir su mokesčiais susijusių įsipareigojimų vykdymas.(8) Be to, ilgalaikio gyventojo statusą norintys gauti ir išlaikyti trečiosios šalies piliečiai neturėtų kelti grėsmės viešajai tvarkai arba visuomenės saugumui. Viešosios tvarkos sąvoka gali apimti teistumą už rimto nusikaltimo įvykdymą.(9) Atsisakymas suteikti ilgalaikio gyventojo statusą neturėtų būti grindžiamas ekonominiais sumetimais, ir jie nelaikomi turinčiais įtakos atitinkamoms sąlygoms.(10) Turi būti priimtos taisyklės, nustatančios pareiškimų ilgalaikio gyventojo statusui gauti nagrinėjimo darbo tvarką. Ši tvarka turi būti veiksminga ir lengvai taikoma, ji turi atsižvelgti į įprastinį valstybių narių administracijos institucijų darbo krūvį, ji taip pat turi būti skaidri ir teisinga, siekiant suteikti pakankamą teisinį aiškumą su ja susijusiems asmenims. Ji neturi būti kliudymo naudotis teise apsigyventi priemone.(11) Ilgalaikio gyventojo statusą suteikimui patvirtinti turi būti išduotas leidimas gyventi, suteikiantis atitinkamiems asmenims galimybę lengvai ir nedelsiant įrodyti savo juridinį statusą. Tokie leidimai gyventi taip pat turi būti aukšto techninio lygio, ypač siekiant apsaugos nuo padirbinėjimo ir klastojimo, siekiant išvengti piktnaudžiavimų toje valstybėje narėje, kurioje gautas tas statusas ir valstybėse narėse, kuriose įgyvendinama teisė apsigyventi.(12) Norint sukurti autentišką dokumentą dėl ilgalaikių gyventojų integracijos į tą visuomenę, kurioje jie gyvena, su ilgalaikiais gyventojais įvairiausiais ekonominiais ir socialiniais klausimais turi būti elgiamasi šioje direktyvoje atitinkamomis nustatytomis sąlygomis lygiai taip pat, kaip ir su valstybės narės piliečiais.(13) Kalbant apie socialinę pagalbą, galimybė apriboti išmokas ilgalaikiams gyventojams, paliekant tik esmines socialines išmokas, turi būti suprantama, kad į šią sąvoką įeina nors minimalus priedas prie pajamų, pagalba ligos, nėštumo atveju, pagalba tėvams ir ilgalaikės priežiūros atveju. Tokių išmokų teikimo sąlygos turėtų būti nustatytos nacionaliniais įstatymais.(14) Valstybei narei ir toliau turi būti privalu suteikti galimybę nepilnamečiams naudotis švietimo sistema panašiomis sąlygomis, kokios yra nustatytos tos šalies piliečiams.(15) Į profesinio mokymo stipendijų sąvoką neįeina pagal socialinės pagalbos sistemą finansuojamos priemonės. Be to, galimybė gauti stipendiją gali priklausyti nuo to, ar stipendijos prašantis asmuo pats tenkina ilgalaikio gyventojo statuso suteikimo sąlygas. Kalbant apie stipendijų skyrimą, valstybės narės gali atsižvelgti į tą faktą, kad Sąjungos piliečiai gali naudotis ta pačia galimybe savo kilmės šalyje.(16) Ilgalaikiams gyventojams turi būti taikomos sustiprintos apsaugos nuo išsiuntimo priemonės. Tokia apsauga grindžiama Europos žmogaus teisių teismo sprendimuose nustatytais kriterijais. Norėdamos užtikrinti apsaugą nuo išsiuntimo, valstybės narės turi numatyti veiksmingą teisės gynimą teisine tvarka.(17) Ilgalaikio gyventojo statuso įgijimo sąlygų suderinimas skatina valstybių narių savitarpio pasitikėjimą. Kai kurios valstybės narės išduoda nuolatinio arba neriboto galiojimo leidimus palankesnėmis sąlygomis, nei numatyta šioje direktyvoje. Sutartis neatmeta galimybės taikyti palankesnes nacionalines nuostatas. Tačiau, siekiant šios direktyvos tikslų, turėtų būti nustatyta, kad palankesnėmis sąlygomis išduoti leidimai nesuteikia teisės gyventi kitoje valstybėje narėje.(18) Sąlygų, pagal kurias trečiųjų šalių piliečiai, kurie yra ilgalaikiai gyventojai, gali įgyti teisę gyventi kitoje valstybėje narėje, sukūrimas turėtų veiksmingai prisidėti kuriant vidaus rinkos erdvę, kurioje užtikrintas laisvas asmenų judėjimas. Tai taip pat galėtų tapti reikšmingu mobilumo faktoriumi, ypač Sąjungos darbo rinkoje.(19) Reikėtų numatyti, kad teise apsigyventi kitoje valstybėje narėje galėtų būti naudojamasi norint dirbti arba dirbant savarankiškai, mokytis, ar netgi įsikurti neužsiimant jokia ekonominės veiklos forma.(20) Kartu su ilgalaikiu gyventoju turėtų būti sudaryta galimybė įsikurti kitoje valstybėje narėje ir jo šeimos nariams, kad būtų išlaikyta šeimos vienybė ir nekliudoma ilgalaikiam gyventojui naudotis savo teise apsigyventi. Kalbant apie šeimos narius, kuriems gali būti leista lydėti arba atvykti pas ilgalaikius gyventojus, valstybės narės turėtų skirti ypatingą dėmesį jų išlaikomiems neįgaliems suaugusiems vaikams ir pirmos eilės giminaičiams pagal tiesiąją aukštutinę giminystės liniją.(21) Valstybė narė, kurioje ilgalaikis gyventojas ketina pasinaudoti savo teise apsigyventi, privalo turėti galimybę patikrinti, ar atitinkamas asmuo tenkina gyvenimo jos teritorijoje sąlygas. Ji taip pat turi turėti galimybę patikrinti, ar atitinkamas asmuo nekelia grėsmės viešajai tvarkai, visuomenės saugumui arba visuomenės sveikatai.(22) Norint išvengti, kad teisė apsigyventi netaptų negaliojančia, su ilgalaikiais gyventojais antrojoje valstybėje narėje turėtų būti elgiamasi, šioje direktyvoje nustatytomis sąlygomis, taip pat, kaip ir statusą suteikusioje valstybėje narėje. Socialinės pagalbos išmokų skyrimas nepažeidžia valstybės narės galių panaikinti leidimą gyventi, jei atitinkamas asmuo nebetenkina šioje direktyvoje nurodytų reikalavimų.(23) Trečiosios šalies piliečiams turėtų būti suteikta galimybė gauti ilgalaikio gyventojo statusą toje valstybėje narėje, kur jie persikraustė ir nusprendė įsikurti tokiomis sąlygomis, kurios prilygsta toms sąlygoms, kurių reikalaujama norint gauti šį statusą pirmojoje valstybėje narėje.(24) Kadangi valstybės narės negali deramai įgyvendinti siūlomos veiklos tikslų, t. y. nustatyti ilgalaikio gyventojo statuso suteikimo ir panaikinimo sąlygų, bei su tuo susijusių teisų, taip pat ilgalaikių gyventojų teisės apsigyventi kitose valstybėse narėse įgyvendinimo sąlygų, todėl, atsižvelgiant į tokios veiklos mastą ir poveikį, tai gali lengviau pasiekti Bendrija, Bendrija gali priimti priemones atsižvelgdama į Sutarties 5 straipsnyje nustatytą subsidiarumo principą. Pagal tame straipsnyje nurodytą proporcingumo principą, ši direktyva neperžengia šiems tikslams pasiekti reikalingų ribų.(25) Pagal prie Europos Sąjungos sutarties ir prie Europos bendrijos steigimo sutarties pridėto Protokolo dėl Jungtinės Karalystės ir Airijos pozicijos 1 ir 2 straipsnius, ir nenusižengiant minimo protokolo 4 straipsniui, šios valstybės narės nedalyvauja priimant šią direktyvą, nėra ja saistomos ir ji joms netaikoma.(26) Pagal prie Europos Sąjungos sutarties ir prie Europos bendrijos steigimo sutarties pridėto Protokolo dėl Danijos pozicijos 1 ir 2 straipsnius, Danija nedalyvauja priimant šią direktyvą, nėra ja saistoma ir ji jai netaikoma,PRIĖMĖ ŠIĄ DIREKTYVĄ:I SKYRIUSBENDROSIOS NUOSTATOS1 straipsnisReguliavimo dalykasŠi direktyva nustato:a) sąlygas, kuriomis valstybė narė suteikia ilgalaikio gyventojo statusą jos teritorijoje teisėtai gyvenantiems trečiųjų šalių piliečiams ir panaikina tokį statusą, bei su tokiu statusu susijusias teises; irb) ilgalaikio gyventojo statusą turinčių trečiųjų šalių piliečių apsigyvenimo sąlygas kitoje valstybėje narėje, nei toje, kuri suteikė tokį statusą.2 straipsnisSąvokosŠioje direktyvoje:a) "trečiosios šalies pilietis" - bet kuris pilietis, kuris nėra Sąjungos pilietis, kaip nustatyta Sutarties 17 straipsnio 1 dalyje;b) "ilgalaikis gyventojas" - bet kuris trečiosios šalies pilietis, turintis ilgalaikio gyventojo statusą, kaip nustatyta 4-7 straipsniuose;c) "pirmoji valstybė narė" - valstybė narė, kuri pirmoji suteikė trečiosios šalies piliečiui ilgalaikio gyventojo statusą;d) "antroji valstybė narė" - bet kuri valstybė narė, išskyrus tą, kuri pirmoji suteikė trečiosios šalies piliečiui ilgalaikio gyventojo statusą ir kurioje tas ilgalaikis gyventojas įgyvendina savo teisę apsigyventi;e) "šeimos nariai" - trečiosios šalies piliečiai, gyvenantys atitinkamoje valstybėje narėje pagal 2003 m. rugsėjo 22 d. Tarybos direktyvą 2003/86/EB dėl teisės į šeimos susijungimą [5];f) "pabėgėlis" - bet kuris trečiosios šalies pilietis, turintis pabėgėlio statusą, kaip nustatyta 1951 m. liepos 28 d. Ženevos konvencijoje dėl pabėgėlių statuso, su daliniais pakeitimais, padarytais 1967 m. sausio 31 d. Niujorke pasirašytu protokolu;g) "ilgalaikio gyventojo leidimas gyventi EB" - atitinkamos valstybės narės išduotas leidimas, gavus ilgalaikio gyventojo statusą.3 straipsnisTaikymo sritis1. Ši direktyva taikoma trečiųjų šalių piliečiams, teisėtai gyvenantiems valstybėje narėje.2. Ši direktyva netaikoma trečiųjų šalių piliečiams, kurie:a) apsigyvena turėdami tikslą studijuoti arba įgyti profesinį išsilavinimą;b) turi leidimą gyventi valstybėje narėje laikinosios apsaugos pagrindu, arba kreipėsi dėl leidimo gyventi tokiu pagrindu ir laukia, kol bus priimtas sprendimas dėl jų statuso;c) turi leidimą gyventi valstybėje narėje pritaikius papildomos apsaugos formą pagal tarptautinius įsipareigojimus, nacionalinės teisės aktus arba valstybėse narėse galiojančią praktiką, arba kreipėsi dėl leidimo gyventi tokiu pagrindu ir laukia, kol bus priimtas sprendimas dėl jų statuso;d) yra pabėgėliai arba kreipėsi su prašymu pripažinti juos pabėgėliais, ir dėl jų prašymo dar nepriimtas galutinis sprendimas;e) yra apsigyvenę tiktai laikinais pagrindais, pavyzdžiui, pagal "au pairs" programą ar kaip sezoniniai darbuotojai, arba kaip darbuotojai, pasiųsti paslaugos tiekėjo tarpvalstybiniam paslaugų teikimui, arba patys teikdami tarpvalstybines paslaugas, arba tais atvejais, kai jų leidimas gyventi yra oficialiai apribotas;f) naudojasi teisiniu statusu, kurį suteikia 1961 m. Vienos konvencija dėl diplomatinių santykių, 1963 m. Vienos konvencija dėl konsulinių santykių, 1969 m. Vienos konvencija dėl specialiųjų misijų arba 1975 m. Vienos konvencija dėl valstybių atstovavimo jų santykiuose su visuotinio pobūdžio tarptautinėmis organizacijomis.3. Ši direktyva taikoma nepažeidžiant palankesnių nuostatų, nustatytų:a) dvišaliuose ir daugiašaliuose susitarimuose Bendrijos mastu ar tarp Bendrijos ir jos valstybių narių su trečiosiomis šalimis;b) dvišaliuose susitarimuose, kurie buvo sudaryti tarp valstybės narės ir trečiosios šalies iki šios direktyvos įsigaliojimo;c) 1995 m. gruodžio 13 d. Europos konvencijoje dėl įsisteigimo, 1961 m. spalio 18 d. Europos socialinėje chartijoje, iš dalies pakeistoje 1987 m. gegužės 3 d. Europos socialinėje chartijoje ir 1997 m. lapkričio 24 d. Europos konvencijoje dėl migruojančių darbuotojų teisinio statuso.II SKYRIUSILGALAIKIO GYVENTOJO STATUSAS VALSTYBĖJE NARĖJE4 straipsnisBuvimo trukmė1. Valstybės narės suteikia ilgalaikio gyventojo statusą trečiųjų šalių piliečiams, kurie prieš pat paduodami atitinkamą pareiškimą yra penkerius metus teisėtai ir nuolat pragyvenę jos teritorijoje.2. Apskaičiuojant šio straipsnio 1 dalyje nurodytą laikotarpį, gyvenimo dėl 3 straipsnio 2 dalies e ir f punktuose nurodytų priežasčių laikotarpių trukmė neįskaičiuojama.3 straipsnio 2 dalies a punkte nurodytais atvejais, kai suinteresuotas trečiosios šalies pilietis įgyja teisę apsigyventi, kuri suteikia jam galimybę gauti ilgalaikio gyventojo statusą, apskaičiuojant šio straipsnio 1 dalyje nurodytą laikotarpį, galima įskaičiuoti tiktai pusę gyvenimo studijų arba profesinio mokymo tikslais trukmės.3. Buvimo už valstybės narės teritorijos laikas nepertraukia šio straipsnio 1 dalyje nurodyto laikotarpio ir įskaičiuojamas į jį, jei tokia išvyka netrunka ilgiau nei šešis mėnesius iš eilės ir iš viso per straipsnio 1 dalyje nurodytą laikotarpį nesudaro daugiau kaip 10 mėnesių.Ypatingais ar išskirtiniais laikino pobūdžio atvejais valstybės narės gali pagal savo nacionalinės teisės aktus leisti, kad straipsnio 1 dalyje nurodyto laikotarpio nepertrauktų ilgesnė išvykos trukmė, nei nurodyta pirmojoje pastraipoje. Tokiais atvejais valstybės narės, apskaičiuodamos 1 dalyje nurodytą laikotarpį, neįskaičiuoja tokios išvykos trukmės.Nukrypstant nuo antrosios pastraipos, valstybės narės gali, apskaičiuodamos visą 1 dalyje nurodytą laikotarpį, atsižvelgti į tarnybinių komandiruočių, įskaitant teikiant tarpvalstybines paslaugas, išvykų trukmę.5 straipsnisIlgalaikio gyventojo statuso įgijimo sąlygos1. Valstybės narės reikalauja, kad trečiųjų šalių piliečiai įrodytų, kad jie patys ir nuo jų priklausomi šeimos nariai turi:a) pastovių ir reguliarių išteklių, kurių pakanka patiems išsilaikyti ir išlaikyti savo šeimos narius, nesikreipiant į atitinkamos valstybės narės socialinės pagalbos sistemą. Valstybės narės įvertina tokių išteklių pobūdį ir reguliarumą, bei gali atsižvelgti į minimalų atlyginimo ir pensijų lygį, iki pareiškimo ilgalaikio gyventojo statusui gauti, pateikimo;b) sveikatos draudimą, apimantį visas rizikas, kurios paprastai numatomos tos valstybės narės piliečių draudime.2. Valstybės narės gali pareikalauti, kad trečiųjų šalių piliečiai tenkintų nacionalinėje teisėje numatytas integracijos sąlygas.6 straipsnisViešoji tvarka ir visuomenės saugumas1. Valstybės narės gali atsisakyti suteikti ilgalaikio gyventojo statusą viešosios tvarkos ir visuomenės saugumo sumetimais.Priimdama atitinkamą sprendimą, valstybė narė apsvarsto suinteresuoto asmens viešosios tvarkos arba visuomenės saugumo pažeidimo sunkumą ar rūšį, arba tokio asmens keliamą pavojų, taip pat deramai atsižvelgdama į jo buvimo trukmę ir ryšius su gyvenamąja šalimi.2. Šio straipsnio 1 dalyje nurodytas atsisakymas negali būti grindžiamas ekonominiais sumetimais.7 straipsnisIlgalaikio gyventojo statuso įgijimas1. Norėdamas gauti ilgalaikio gyventojo statusą, trečiosios šalies pilietis pateikia pareiškimą tos valstybės narės, kurioje jis gyvena, kompetentingoms institucijoms. Prie pareiškimo pridedami nacionalinės teisės aktuose nurodyti dokumentiniai įrodymai, įrodantys, kad jis ar ji tenkina 4 ir 5 straipsnyje nustatytas sąlygas, taip pat, jei reikalaujama, galiojantis kelionės dokumentas arba jo patvirtinta kopija.Tarp pirmojoje straipsnio dalyje nurodytų dokumentų taip pat gali būti dokumentai, susiję su deramu būstu.2. Kompetentingos nacionalinės institucijos kaip galima greičiau, bet jokiu atveju ne vėliau kaip per šešis mėnesius nuo pareiškimo pateikimo dienos, raštu praneša pareiškėjui apie savo sprendimą. Bet kuris toks sprendimas pranešamas suinteresuotam trečiosios šalies piliečiui pagal atitinkamuose nacionalinės teisės aktuose numatytą tos šalies pranešimų pateikimo tvarką.Ypatingais atvejais, susijusiais su pareiškimo nagrinėjimo sudėtingumu, pirmojoje pastraipoje nurodytas terminas gali būti pratęstas.Be to, suinteresuotam asmeniui pranešama apie jo teises ir pareigas pagal šią direktyvą.Bet kurios pasekmės, atsiradusios dėl to, kad šioje nuostatoje nurodyto termino pabaigoje nebuvo priimta jokio sprendimo, reglamentuojamos atitinkamos valstybės narės nacionalinės teisės aktais.3. Jei yra tenkinamos 4 ir 5 straipsnyje numatytos sąlygos, ir asmuo nekelia grėsmės, kaip apibrėžta 6 straipsnyje, atitinkama valstybė narė suteikia suinteresuotam trečiosios šalies piliečiui ilgalaikio gyventojo statusą.8 straipsnisIlgalaikio gyventojo leidimas gyventi EB1. Ilgalaikio gyventojo statusas yra nuolatinis, atsižvelgiant į 9 straipsnį.2. Valstybės narės ilgalaikiams gyventojams išduoda ilgalaikio gyventojo leidimą gyventi EB. Leidimas galioja ne mažiau nei penkerius metus; pasibaigus galiojimo laikui, jis, jei to reikalaujama, pateikus pareiškimą, automatiškai pratęsiamas.3. Ilgalaikio gyventojo leidimas gyventi EB gali būti išduodamas įklijos arba atskiro dokumento pavidalu. Jis išduodamas pagal 2002 m. birželio 13 d. Tarybos reglamente (EB) Nr. 1030/2002, nustatančiame vienodą leidimų gyventi trečiųjų šalių piliečiams formą [6], nustatytas taisykles ir standartinę formą. Po antrašte "leidimo rūšis" valstybės narės įrašo – "ilgalaikis gyventojas – EB".9 straipsnisStatuso panaikinimas arba praradimas1. Ilgalaikiai gyventojai praranda teisę į ilgalaikio gyventojo statusą tais atvejais, kai:a) paaiškėja, kad ilgalaikio gyventojo statusas įgytas apgaulės būdu;b) nutarta taikyti išsiuntimo priemonę pagal 12 straipsnį;c) praleista ilgiau nei 12 mėnesių iš eilės išvykus iš Bendrijos teritorijos.2. Nukrypstant nuo šio straipsnio 1 dalies c punkto, valstybės narės gali nustatyti, kad prabuvus išvykoje ilgiau nei 12 mėnesių iš eilės arba dėl ypatingų arba išskirtinių priežasčių ilgalaikio gyventojo statusas nėra panaikinamas arba prarandamas.3. Valstybės narės gali nustatyti, kad ilgalaikis gyventojas praranda teisę išlaikyti ilgalaikio gyventojo statusą tais atvejais, jei jis ar ji kelia grėsmę viešajai tvarkai, atsižvelgiant į jo ar jos įvykdyto pažeidimo rimtumą, tačiau tokia grėsme negali būti grindžiamas išsiuntimas pagal 12 straipsnį.4. Ilgalaikis gyventojas, kuris gyveno kitoje valstybėje narėje pagal III skyrių, daugiau nebegali išlaikyti pirmojoje valstybėje narėje įgyto ilgalaikio gyventojo statuso, kai toks statusas jam suteikiamas kitoje valstybėje narėje pagal 23 straipsnį.Bet kuriuo atveju, išbuvus šešerius metus išvykus iš ilgalaikio gyventojo statusą suteikusios valstybės narės teritorijos, atitinkamas asmuo praranda teisę išlaikyti savo ilgalaikio gyventojo statusą toje valstybėje narėje.Nukrypstant nuo antrosios pastraipos nuostatų, atitinkama valstybė narė gali nustatyti, kad prabuvęs išvykoje ilgiau nei šešerius metus, ilgalaikis gyventojas dėl ypatingų priežasčių išlaiko šį statusą toje valstybėje narėje.5. Šio straipsnio 1 dalies c punkte ir straipsnio 4 dalyje nurodytais atvejais, statusą suteikusi valstybė narė taiko palengvintą ilgalaikio gyventojo statuso atstatymo tvarką.Minima tvarka ypač taikoma asmenims, gyvenusiems antrojoje valstybėje narėje studijų tikslu.Ilgalaikio gyventojo statuso atstatymo sąlygas ir tvarką nustato nacionalinė teisė.6. Pasibaigęs ilgalaikio gyventojo leidimas gyventi EB jokiais atvejais negali būti pagrindu panaikinti ilgalaikio gyventojo statusą arba jį prarasti.7. Jei panaikinus arba praradus ilgalaikio gyventojo statusą nereiškia, kad tas asmuo turi būti išsiųstas, atitinkama valstybė narė leidžia tokiam asmeniui likti jos teritorijoje, jei jis ar ji tenkina nacionalinės teisės aktuose nustatytas sąlygas ir (arba) nekelia grėsmės viešajai tvarkai arba visuomenės saugumui.10 straipsnisProcedūrinės garantijos1. Priėmus sprendimą atmesti pareiškimą ilgalaikio gyventojo statusui gauti arba panaikinus tokį statusą, kiekvienu atveju nurodomos to sprendimo priežastys. Apie bet kurį tokį sprendimą pranešama suinteresuotam trečiosios šalies piliečiui laikantis atitinkamos valstybės nacionalinės teisės aktuose numatytos pranešimų pateikimo tvarkos. Pranešime nurodoma, kokios yra atitinkamos pažeistos teisės gynimo priemonės, bei laikotarpis, per kurį suinteresuotas asmuo gali imtis veiksmų.2. Jei yra atmetamas prašymas suteikti ilgalaikio gyventojo statusą, arba toks statusas panaikinamas ar prarandamas, arba nepratęsiamas leidimas gyventi, suinteresuotas asmuo turi teisę atitinkamoje valstybėje narėje ginčyti tokius sprendimus teismo keliu.11 straipsnisVienodas požiūris1. Ilgamečiai gyventojai kaip ir tos šalies piliečiai vienodai turi teisę:a) naudotis galimybe įsidarbinti arba dirbti savarankiškai, jei tokia veikla nereikalauja, kad ir retkarčiais, vykdyti valstybinės valdžios funkcijų, taip pat į vienodas įdarbinimo ir darbo sąlygas, įskaitant atleidimo iš darbo ir atlyginimo sąlygas;b) į švietimą ir profesinį mokymą, taip pat gauti stipendijas pagal nacionalinės teisės nuostatas;c) į profesinių diplomų, pažymėjimų ir kitų kvalifikacijos dokumentų pripažinimą pagal atitinkamą nacionalinę tvarką;d) į socialinę apsaugą, socialinę pagalbą ir socialinį saugumą, kaip numatyta nacionalinėje teisėje;e) gauti mokesčių nuolaidas;f) naudotis prekėmis ir paslaugomis, bei visuomenei prieinamų prekių ir paslaugų pasiūla, taip pat būsto įsigijimo tvarka;g) į asociacijų ir jungimosi į sąjungas bei stojimo į darbuotojus ar darbdavius atstovaujančias organizacijas ar į bet kurias kitas organizacijas, kurios nariai yra konkrečios profesijos atstovai, laisvę, taip pat į teisę naudotis visomis tokių organizacijų teikiamomis privilegijomis, nepažeidžiant nacionalinių nuostatų dėl viešosios tvarkos ir visuomenės saugumo;h) laisvai judėti visoje atitinkamos valstybės narės teritorijoje, laikantis nacionalinės teisės aktuose saugumo sumetimais nustatytų apribojimų.2. Kalbant apie straipsnio 1 dalies b, d, e, f ir g punktų nuostatas, atitinkama valstybė narė gali apsiriboti vienodo požiūrio taikymu tiktai tiems atvejams, kai ilgalaikio gyventojo, arba jo šeimos nario, kurio labui jis ar ji nori gauti išmokas, registruota arba įprastinė gyvenamoji vieta yra tos valstybės narės teritorijoje.3. Valstybės narės gali apriboti vienodo su savo šalies piliečiais požiūrio taikymą šiais atvejais:a) valstybės narės gali išlaikyti teisės į samdomą ar savarankišką darbą apribojimus tais atvejais, kai pagal veikiančius nacionalinės arba Bendrijos teisės aktus tokia veikla leidžiama užsiimti tiktai šalies piliečiams arba ES ar EEE piliečiams;b) valstybės narės gali reikalauti atitinkamo kalbos mokėjimo įrodymo, norint pasinaudoti teise į švietimą ar profesinį mokymą. Norint įstoti į universitetą, gali būti taikomi konkretūs išsilavinimo reikalavimai.4. Valstybės narės gali apriboti vienodo požiūrio taikymą socialinės pagalbos ir socialinės apsaugos atveju teikdamos tiktai esmines išmokas.5. Valstybės narės gali nuspręsti suteikti teisę į papildomas išmokas straipsnio 1 dalyje nurodytose srityse.Valstybės narės gali nuspręsti taikyti vienodą požiūrį ir straipsnio 1 dalyje nenurodytose srityse.12 straipsnisApsauga nuo išsiuntimo1. Valstybės narės gali priimti sprendimą išsiųsti ilgalaikį gyventoją tiktai tuo atveju, jei jis ar ji kelia realią ir pakankamai rimtą grėsmę viešajai tvarkai ar visuomenės saugumui.2. Straipsnio 1 dalyje nurodytas sprendimas negali būti grindžiamas ekonominiais sumetimais.3. Prieš priimdamos sprendimą išsiųsti ilgametį gyventoją, valstybės narės turi atsižvelgti į šiuos veiksnius:a) gyvenimo jų teritorijoje trukmę;b) suinteresuoto asmens amžių;c) to pasekmes suinteresuotam asmeniui ir jo šeimos nariams;d) ryšius su gyvenamąja šalimi arba ryšių su kilmės šalimi nebuvimą.4. Priėmus sprendimą išsiųsti, ilgalaikis gyventojas turi teisę naudotis atitinkamos valstybės narės teismine pažeistų teisių gynimo tvarka.5. Atitinkamų išteklių neturintiems ilgalaikiams gyventojams suteikiama teisinė pagalba tokiomis pačiomis sąlygomis, kurios taikomos tos valstybės, kurioje jie gyvena, piliečiams.13 straipsnisPalankesnės nacionalinės nuostatosValstybės narės gali išduoti nuolatinio arba neribotojo galiojimo leidimus gyventi palankesnėmis sąlygomis, nei nurodyta šioje direktyvoje. Tokie leidimai gyventi nesuteikia teisės apsigyventi kitose valstybėse narėse, kaip nurodyta šios direktyvos III skyriuje.III SKYRIUSGYVENIMAS KITOSE VALSTYBĖSE NARĖSE14 straipsnisPrincipas1. Ilgalaikis gyventojas įgyja teisę gyventi kitos, nei ilgalaikio gyventojo statusą jam suteikusios valstybės narės, teritorijoje, ilgiau kaip tris mėnesius, jei yra tenkinamos šiame skyriuje nustatytos sąlygos.2. Ilgalaikis gyventojas gali apsigyventi antroje valstybėje narėje šiais pagrindais:a) vykdydamas ekonominę veiklą samdomo arba savarankiško darbo pagrindais;b) studijų arba profesinio mokymo tikslais;c) kitais tikslais.3. Straipsnio 2 dalies a punkte minimos ekonominės veiklos, vykdomos samdomo arba savarankiško darbo pagrindais, atveju, valstybės narės gali ištirti padėtį savo darbo rinkoje ir taikyti savo nacionalinius reikalavimus, numatytus, atitinkamai, laisvų vietų užėmimui arba tokios veiklos vykdymui.Valstybės narės, atsižvelgdamos į darbo rinkos politiką, gali teikti pirmenybę Sąjungos piliečiams, trečiosios šalies piliečiams, kai taip yra nustatyta Bendrijos teisės aktuose, taip pat trečiosios šalies piliečiams, teisėtai gyvenantiems ir gaunantiems nedarbo išmokas atitinkamoje valstybėje narėje.4. Nukrypstant nuo straipsnio 1 dalies nuostatų, valstybės narės gali riboti visą teisę apsigyventi galinčių gauti asmenų skaičių, jei tuo metu, kai buvo priimta ši direktyva, tokie apribojimai dėl trečiųjų šalių piliečių priėmimo jau buvo nustatyti galiojančiuose teisės aktuose.5. Šis skyrius netaikomas tokių ilgalaikių gyventojų gyvenimo valstybių narių teritorijose, kurie yra atvykę:a) kaip samdomi darbuotojai, atsiųsti paslaugos tiekėjo teikti tarpvalstybines paslaugas;b) kaip tarpvalstybinių paslaugų teikėjai.Remdamosi savo nacionaline teise, valstybės narės gali nustatyti sąlygas, pagal kurias ilgalaikiai gyventojai, norintys persikelti į antrą valstybę narę, kad galėtų vykdyti ekonominę veiklą dirbdami sezoniniais darbuotojais, gali gyventi toje valstybėje narėje. Tarpvalstybiniams darbuotojams gali taip pat būti taikomos nacionalinės teisės nuostatos.6. Šiuo skyriumi nepažeidžiami atitinkami Bendrijos teisės aktai dėl socialinės trečiųjų valstybių piliečių apsaugos.15 straipsnisGyvenimo antroje valstybėje narėje sąlygos1. Atvykęs į antros valstybės narės teritoriją, ilgalaikis gyventojas kaip galima greičiau, ne vėliau kaip praėjus trims mėnesiams po atvykimo, kreipiasi į tos valstybės narės kompetentingas institucijas, prašydamas išduoti leidimą gyventi.Valstybės narės gali sutikti, kad ilgalaikis gyventojas paduotų kompetentingoms antrosios valstybės narės institucijoms prašymą išduoti leidimą gyventi dar tebegyvendamas pirmosios valstybės narės teritorijoje.2. Valstybės narės gali pareikalauti, kad suinteresuoti asmenys pateiktų dokumentus, įrodančius, kad jie turi:a) pastovių ir reguliarių išteklių, kurių pakanka išsilaikyti patiems ir išlaikyti savo šeimos narius, neprašant socialinės pagalbos iš atitinkamos valstybės narės. Kiekvienos 14 straipsnio 2 dalyje nurodytos kategorijos atveju valstybė narė įvertina tokių išteklių pobūdį ir reguliarumą bei gali atsižvelgti į minimalų atlyginimo ir pensijų lygį;b) sveikatos draudimą, apimantį visas rizikas, kurios paprastai numatomos suinteresuotos valstybės narės piliečių draudime.3. Valstybės narės gali pareikalauti, kad trečiųjų šalių piliečiai laikytųsi integracijos priemonių pagal nacionalinės teisės aktus.Ši sąlyga netaikoma, jei iš suinteresuotų trečiosios šalies piliečių jau buvo pareikalauta, pagal 5 straipsnio 2 dalį, kad jie atitiktų integracijos sąlygas, kad galėtų gauti ilgalaikio gyventojo statusą.Nenusižengiant antrajai pastraipai, atitinkamiems asmenims gali būti nurodyta lankyti kalbos kursus.4. Prie pareiškimo pridedami nacionaliniuose įstatymuose nurodyti dokumentiniai įrodymai, įrodantys, kad suinteresuoti asmenys tenkina atitinkamas sąlygas, taip pat ilgalaikio gyventojo leidimas gyventi ir galiojantis kelionės dokumentas, arba jų patvirtintos kopijos.Tarp pirmojoje pastraipoje minimų įrodymų taip pat gali būti dokumentai, susiję su deramu būstu.Konkrečiai:a) tuo atveju, jei yra vykdoma ekonominė veikla, antroji valstybė narė gali pareikalauti, kad suinteresuoti asmenys pateiktų įrodymus:i) jei jie dirba samdomą darbą – darbo sutartį, darbdavio pareiškimą, kad jie yra pasamdyti, arba siūlymą sudaryti darbo sutartį nacionalinės teisės aktuose nustatytomis sąlygomis. Valstybės narės nustato, kurio iš šių nurodytų įrodymų bus reikalaujama;ii) jei jie dirba savarankišką darbą – turi atitinkamus išteklius, kurių pagal nacionalinės teisės aktus yra reikalaujama norint vykdyti tokią veiklą, pateikdami būtinus dokumentus ir leidimus;b) studijų arba profesinio mokymo atveju antroji valstybė narė gali pareikalauti, kad suinteresuoti asmenys pateiktų dokumentus, įrodančius, kad jie priimti studijuoti arba mokytis profesijos akredituotoje įstaigoje.16 straipsnisŠeimos nariai1. Kai ilgalaikis gyventojas naudojasi savo teise gyventi antrojoje valstybėje narėje, ir kai jo ar jos šeima buvo sudaryta jau pirmojoje valstybėje narėje, jo šeimos nariai, kurie atitinka Direktyvos 2003/86/EB 4 straipsnio 1 dalyje nurodytas sąlygas, turi teisę lydėti ilgalaikį gyventoją arba pas jį atvykti.2. Kai ilgalaikis gyventojas naudojasi savo teise gyventi antrojoje valstybėje narėje, ir kai jo ar jos šeima buvo sudaryta jau pirmojoje valstybėje narėje, jo šeimos nariams, nenurodytiems Direktyvos 2003/86/EB 4 straipsnio 1 dalyje, gali būti leidžiama lydėti ilgalaikį gyventoją arba pas jį atvykti.3. Pateikiant prašymą dėl leidimo gyventi, taikomos 15 straipsnio 1 dalies nuostatos.4. Antroji valstybė narė gali pareikalauti, kad atitinkami šeimos nariai kartu su prašymu išduoti leidimą gyventi pateiktų:a) savo ilgalaikio gyventojo leidimą gyventi EB arba leidimą gyventi ir galiojantį kelionės dokumentą, arba jų patvirtintas kopijas;b) įrodymus, įrodančius, kad jie, kaip ilgalaikio gyventojo šeimos nariai, gyveno pirmojoje valstybėje narėje;c) įrodymus, įrodančius, kad jie turi pastovių ir reguliarių išteklių, kurių pakanka išsilaikyti neprašant socialinės pagalbos iš atitinkamos valstybės narės, arba, kad ilgalaikis gyventojas turi jiems tokius išteklius ir draudimą, taip pat ir sveikatos draudimą, apimantį visas rizikas antrojoje valstybėje narėje. Valstybė narė įvertina tokių išteklių pobūdį ir reguliarumą bei gali atsižvelgti į minimalų atlyginimo ir pensijų lygį.5. Jei šeima dar nebuvo sudaryta pirmojoje valstybėje narėje, taikoma Direktyva 2003/86/EB.17 straipsnisViešoji tvarka ir visuomenės saugumas1. Valstybės narės gali atsisakyti patenkinti ilgalaikių gyventojų ar jų šeimos narių prašymus dėl leidimo gyventi, jei atitinkamas asmuo kelia grėsmę viešajai tvarkai ar visuomenės saugumui.Priimdamos atitinkamą sprendimą, valstybės narės atsižvelgia į ilgalaikio gyventojo ar jo šeimos nario (narių) viešosios tvarkos ar visuomenės saugumo pažeidimo sunkumą ar rūšį, ar suinteresuoto asmens keliamą pavojų.2. Straipsnio pirmojoje dalyje nurodytas sprendimas negali būti grindžiamas ekonominiais sumetimais18 straipsnisVisuomenės sveikata1. Valstybės narės gali atsisakyti patenkinti ilgalaikių gyventojų ar jų šeimos narių prašymus dėl leidimo gyventi, jei atitinkamas asmuo kelia grėsmę visuomenės sveikatai.2. Vienintelės ligos, kuriomis gali būti grindžiamas atsisakymas įsileisti į šalį ar suteikti teisę apsigyventi antrosios valstybės narės teritorijoje, yra atitinkamuose taikytinuose Pasaulio sveikatos organizacijos teisiniuose dokumentuose nurodytosios ligos arba tokios infekcinės ar parazitų platinamos užkrečiamosios ligos, kurios yra priimančiosios šalies piliečius saugančių nuostatų objektas. Valstybės narės nepriima naujų griežtesnio ribojančio pobūdžio nuostatų arba praktikos.3. Ligos, kuriomis susergama po to, kai buvo išduotas pirmasis leidimas gyventi antrojoje valstybėje narėje, negali būti atsisakymo pratęsti leidimą arba išsiuntimo iš teritorijos pagrindu.4. Norint įsitikinti, kad asmenys, kuriems taikoma ši direktyva, neserga jokiomis straipsnio 2 dalyje minimomis ligomis, valstybė narė gali pareikalauti jų sveikatos patikrinimo. Tokie sveikatos patikrinimai, kurie gali būti atliekami nemokamai, neatliekami sistemingai.19 straipsnisPareiškimų nagrinėjimas ir leidimų gyventi išdavimas1. Kompetentingos nacionalinės institucijos išnagrinėja pareiškimus per keturis mėnesius nuo jų pateikimo dienos.Jei prie pareiškimo nepridėti 15 ir 16 straipsniuose išvardyti dokumentiniai įrodymai arba esant išskirtinėms aplinkybėms, susijusioms su pareiškimo nagrinėjimo sudėtingumu, pirmojoje straipsnio pastraipoje nurodytas terminas gali būti pratęstas ne ilgesniam nei trijų mėnesių laikotarpiui. Tokiais atvejais kompetentingos valdžios institucijos apie tai praneša pareiškėjui.2. Jei įvykdytos 14, 15 ir 16 straipsniuose nurodytos sąlygos, antroji valstybė narė, atsižvelgdama į 17 ir 18 straipsnių nuostatas, susijusias su viešąja tvarka, visuomenės saugumu ir visuomenės sveikata, ilgalaikiam gyventojui išduoda pratęsiamą leidimą gyventi. Pasibaigus šio leidimo gyventi galiojimo laikui, jis gali būti pratęstas, pateikus, jei to reikalaujama, pareiškimą. Antroji valstybė narė praneša apie savo sprendimą pirmajai valstybei narei.3. Antroji valstybė narė ilgalaikio gyventojo šeimai išduota pratęsiamus leidimus gyventi, galiojančius tokį patį laikotarpiui, kaip ir ilgalaikiam gyventojui išduotas leidimas.20 straipsnisProcedūrinės garantijos1. Atmetus prašymą dėl leidimo gyventi, turi būti nurodomos tokio sprendimo priežastys. Apie tai pranešama suinteresuotam trečiosios šalies piliečiui, laikantis atitinkamuose nacionalinės teisės aktuose nustatytos pranešimų pateikimo tvarkos. Pranešime detaliai nurodoma, kokia yra galiojanti pažeistų teisių gynimo tvarka ir terminai, kurių laikantis galima imtis atitinkamų veiksmų.Be kurios pasekmės, atsiradusios dėl to, kad nebuvo priimta jokio sprendimo pasibaigus 19 straipsnio 1 dalyje nurodytam terminui, reglamentuojamos atitinkamos valstybės narės nacionalinės teisės aktais.2. Jei yra atmetamas prašymas dėl leidimo gyventi, arba toks leidimas nepratęsiamas arba panaikinamas, suinteresuotas asmuo turi teisę atitinkamoje valstybėje narėje ginčyti tokį sprendimą teismo keliu.21 straipsnisPožiūris antrojoje valstybėje narėje1. Gavę 19 straipsnyje nurodytą leidimą gyventi antrojoje valstybėje narėje, ilgalaikiai gyventojai iš karto turi teisę naudotis vienodo požiūrio principu 11 straipsnyje nurodytoje srityje ir sąlygomis.2. Ilgalaikiai gyventojai turi teisę dalyvauti darbo rinkoje pagal straipsnio 1 dalies nuostatas.Valstybės narės gali nustatyti, kad 14 straipsnio 2 dalies a punkte nurodytiems asmenims ne ilgesniam nei 12 mėnesių laikotarpiui gali būti ribojama teisė į kitokią samdomą veiklą nei ta veikla, dėl kurios jiems buvo suteiktas leidimas gyventi nacionalinės teisės aktuose numatytomis sąlygomis.Valstybės narės gali pagal nacionalinę teisę nustatyti sąlygas, kuriomis 14 straipsnio 2 dalies b arba c pastraipose minimi asmenys galės dirbti samdomą ar savarankišką darbą.3. Gavę 19 straipsnyje nurodytą leidimą gyventi antrojoje valstybėje narėje, ilgalaikio gyventojo šeimos nariai gali tuojau pat toje valstybėje narėje naudotis Direktyvos 2003/86/EB 14 straipsnyje išvardytomis teisėmis.22 straipsnisLeidimo gyventi panaikinimas ir pareiga priimti asmenį atgal1. Kol trečiosios šalies piliečiui nesuteiktas ilgalaikio gyventojo statusas, antroji valstybė narė gali nuspręsti nepratęsti leidimo gyventi arba jį panaikinti, ir nurodyti atitinkamam asmeniui ir jo šeimos nariams nacionalinės teisės aktuose nustatyta tvarka, įskaitant ir išsiuntimo tvarką, palikti jos teritoriją šiais atvejais:a) viešosios tvarkos ir visuomenės saugumo sumetimais, kaip nurodyta 17 straipsnyje;b) jei nebetenkinamos 14, 15 ir 16 straipsniuose nurodytos sąlygos;c) jei tas trečiosios šalies pilietis gyvena atitinkamoje valstybėje narėje neteisėtai.2. Antrajai valstybei narei pritaikius bet kurią iš straipsnio 1 dalyje nurodytų priemonių, pirmoji valstybė narė nedelsdama ir be jokių formalumų priima tą ilgalaikį gyventoją ir jo šeimos narius atgal į savo teritoriją. Antroji valstybė narė praneša pirmajai valstybei narei apie savo sprendimą.3. Kol trečiosios šalies piliečiui nesuteiktas ilgalaikio gyventojo statusas, ir nenusižengiant straipsnio 2 dalyje nurodytai pareigai priimti asmenį atgal, antroji valstybė narė gali nuspręsti, remdamasi svariais viešosios tvarkos ir visuomenės saugumo sumetimais, išsiųsti trečiosios šalies pilietį iš Sąjungos teritorijos pagal 12 straipsnyje nustatytas garantijas ir jų laikydamasi.Tokiais atvejais, antroji valstybė narė, priimdama minėtą sprendimą, pasikonsultuoja su pirmąja valstybe nare.Priėmusi sprendimą išsiųsti atitinkamą trečiosios šalies pilietį, antroji valstybė narė imasi visų deramų priemonių veiksmingai įgyvendinti tokį sprendimą. Tokiais atvejais antroji valstybė narė pateikia pirmajai valstybei narei reikiamą informaciją, susijusią su sprendimo išsiųsti įgyvendinimu.4. Kartu su sprendimu išsiųsti negali būti taikomas ir nuolatinis draudimas apsigyventi straipsnio 1 dalies b ir c pastraipose numatytais atvejais.5. Straipsnio 2 dalyje nurodyta pareiga priimti asmenį nepažeidžia galimybės ilgalaikiam gyventojui ir jo ar jos šeimos nariams persikelti į trečiąją valstybę narę.23 straipsnisIlgalaikio gyventojo statuso įgijimas antrojoje valstybėje narėje1. Pateikus pareiškimą, antroji valstybė narė, laikydamasi 3, 4, 5 ir 6 straipsnio nuostatų, suteikia ilgalaikiams gyventojams 7 straipsnyje numatytą statusą. Antroji valstybė praneša apie savo sprendimą pirmajai valstybei narei.2. Pareiškimai dėl ilgalaikio gyventojo statuso antrojoje valstybėje narėje pateikiami ir nagrinėjami 7 straipsnyje nustatyta tvarka. Išduodant leidimą apsigyventi taikomas 8 straipsnis. Jei pareiškimas yra atmetamas, taikomos 10 straipsnyje nustatytos procedūrinės garantijos.IV SKYRIUSBAIGIAMOSIOS NUOSTATOS24 straipsnisPranešimai ir pataisosKomisija periodiškai, pirmąjį kartą ne vėliau kaip 2011 m. sausio 23 d., teikia pranešimus Tarybai ir Europos Parlamentui apie šio direktyvos taikymą valstybėse narėse ir pasiūlo bet kurias jos nuomone reikalingas pataisas. Tokie pataisų siūlymai visų pirma teikiami dėl 4, 5, 9, 11 straipsnių ir III skyriaus.25 straipsnisPunktai ryšiams palaikytiValstybės narės paskiria punktus ryšiams palaikyti, kurie bus atsakingi už 19 straipsnio 2 dalyje, 22 straipsnio 2 dalyje ir 23 straipsnio 1 dalyje minimos informacijos priėmimą ir perdavimą.Valstybės narės deramai bendradarbiauja keičiantis straipsnio 1 dalyje nurodyta informacija ir dokumentacija.26 straipsnisPerkėlimas į nacionalinę teisęValstybės narės priima įstatymus ir kitus teisės aktus, kurie, įsigalioję vėliausiai iki 2006 m. sausio 23 d. įgyvendina šią direktyvą. Jos nedelsdamos apie tai praneša Komisijai.Valstybės narės, priimdamos šias priemones, daro jose nuorodą į šią direktyvą arba tokia nuoroda daroma jas oficialiai skelbiant. Nuorodos darymo tvarką nustato valstybės narės.27 straipsnisĮsigaliojimasŠi direktyva įsigalioja jos paskelbimo Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje dieną.28 straipsnisAdresataiŠi direktyva skirta valstybėms narėms pagal Europos bendrijos steigimo sutartį.Priimta Briuselyje 2003 m. lapkričio 25 d.Tarybos varduPirmininkasG. Tremonti[1] OL C 240 E, 2001 8 28, p. 79.[2] OL C 284 E, 2002 11 21, p. 102.[3] OL C 36, 2002 2 8, p. 59.[4] OL C 19, 2002 1 22, p. 18.[5] OL L 251, 2003 10 3, p. 12.[6] OL L 157, 2002 6 15, p. 1.--------------------------------------------------


title: 1990 m. gruodžio 4 d. Tarybos Direktyva dėl komandiruotų darbuotojų, dirbančių kontroliuojamose zonose, kuriose jie gali būti veikiami jonizuojančiosios spinduliuotės apšvitos, apsaugos darbo metu

text:
Svarbus teisinis pranešimas

|

31990L0641

Oficialusis leidinys L 349 , 13/12/1990 p. 0021 - 0025 specialusis leidimas suomių kalba: skyrius 15 tomas 10 p. 0013  specialusis leidimas švedų kalba: skyrius 15 tomas 10 p. 0013

		Tarybos Direktyva1990 m. gruodžio 4 d.dėl komandiruotų darbuotojų, dirbančių kontroliuojamose zonose, kuriose jie gali būti veikiami jonizuojančiosios spinduliuotės apšvitos, apsaugos darbo metu(90/641/Euratomas)EUROPOS BENDRIJŲ TARYBA,atsižvelgdama į Europos atominės energijos bendrijos steigimo sutartį, ypač į jos 31 ir 32 straipsnius,atsižvelgdama į Komisijos pasiūlymą, pateiktą pasikonsultavus su grupe asmenų, kuriuos iš valstybių narių mokslinių ekspertų paskyrė Mokslo ir technikos komitetas, kaip nustatyta Sutarties 31 straipsnyje,atsižvelgdama į Europos Parlamento nuomonę [1],atsižvelgdama į Ekonomikos ir socialinių reikalų komiteto nuomonę [2],kadangi Sutarties 2 straipsnio b punktas numato, kad, siekdama užtikrinti darbuotojų ir gyventojų sveikatos apsaugą, Bendrija nustato vienodus saugos standartus ir užtikrina jų laikymąsi Sutarties II antraštinės dalies III skyriuje nustatyta tvarka;kadangi 1959 m. vasario 2 d. Taryba priėmė direktyvas, nustatančias darbuotojų ir gyventojų apsaugos nuo jonizuojančiosios spinduliuotės pavojų pagrindinius standartus [3], su pakeitimais, padarytais Direktyvomis 80/836/Euratomas [4] ir 84/467/Euratomas [5];kadangi Direktyvos 80/836/Euratomas VI antraštinė dalis nustato pagrindinius apšvitos veikiamų darbuotojų apsaugos darbo metu principus;kadangi tos direktyvos 40 straipsnio 1 dalis numato, kad kiekviena valstybė narė imasi visų būtinų priemonių užtikrinti veiksmingą apšvitos veikiamų darbuotojų apsaugą;kadangi tos direktyvos 20 ir 23 straipsniai nustato darbo zonų klasifikaciją ir apšvitos veikiamų darbuotojų kategorijas pagal apšvitos lygį;kadangi darbuotojai, dirbantys kontroliuojamoje zonoje, kaip apibrėžta minėtuose 20 ir 23 straipsniuose, gali priklausyti operatoriaus personalui arba būti komandiruotais veiklai darbuotojais;kadangi Direktyvos 80/836/Euratomas 3 straipsnis tos direktyvos 2 straipsnyje nurodytų darbų atžvilgiu numato, kad kiekvienos valstybės narės nustatytais atvejais apie juos turėtų būti oficialiai pranešama arba jie turėtų būti atliekami gavus išankstinį leidimą;kadangi komandiruoti darbuotojai jonizuojančiosios spinduliuotės gali būti veikiami vienoje po kitos keliose kontroliuojamose zonose toje pačioje valstybėje narėje arba skirtingose valstybėse narėse; kadangi dėl šių specifinių darbo sąlygų yra reikalinga atitinkama radiologinio monitoringo sistema;kadangi bet kokia komandiruotų darbuotojų radiologinio monitoringo sistema turi užtikrinti apsaugą, lygiavertę tai, kuri bendromis nuostatomis suteikiama nuolatiniams operatoriaus darbuotojams;kadangi, kol Bendrijos mastu dar nenustatyta vienoda sistema, turėtų būti atsižvelgiama ir į komandiruotų darbuotojų radiologinio monitoringo sistemas, galinčias egzistuoti valstybėse narėse;kadangi, siekiant optimizuoti komandiruotų darbuotojų apsaugą, reikia aiškiai apibrėžti darbuotojus komandiruojančių įmonių ir operatorių pareigas, neatmetant tų įsipareigojimų, kuriuos prisiima patys komandiruoti darbuotojai dėl savo pačių apsaugos;kadangi komandiruotų darbuotojų radiologinės apsaugos sistema praktiškai įmanomu mastu taikoma ir savarankiškai dirbančiam asmeniui, turinčiam darbuotojus komandiruojančios įmonės statusą,PRIĖMĖ ŠIĄ DIREKTYVĄ:I ANTRAŠTINĖ DALISTikslas ir sąvokos1 straipsnisŠios direktyvos tikslas — papildyti Direktyvą 80/836/Euratomas, Bendrijos lygmeniu užtikrinant komandiruotų darbuotojų, atliekančių darbus kontroliuojamose zonose, apsaugos darbo metu optimizavimo tvarką.2 straipsnisŠioje direktyvoje:- "kontroliuojamoji zona" — tai bet kokia zona, kurioje galioja apsisaugojimo nuo jonizuojančiosios spinduliuotės specialiosios taisyklės ir patekimas į kurią yra kontroliuojamas, kaip nurodyta Direktyvos 80/836/Euratomas 20 straipsnyje,- "operatorius" — tai bet koks fizinis ar juridinis asmuo, pagal nacionalinės teisės aktus atsakingas už kontroliuojamą zoną, kurioje atliekamas darbas, apie kurį privaloma pranešti pagal Direktyvos 80/836/Euratomas 3 straipsnį,- "darbuotojus komandiruojanti įmonė" — tai bet koks fizinis ar juridinis asmuo, išskyrus operatorių, įskaitant to asmens personalo darbuotojus, atliekantis kokį nors darbą kontroliuojamoje zonoje,- "komandiruotas darbuotojas" — tai bet koks A kategorijos darbuotojas, kaip apibrėžta Direktyvos 80/836/Euratomas 23 straipsnyje, kontroliuojamoje zonoje atliekantis kokį nors darbą kaip laikinas ar nuolatinis darbuotojus komandiruojančios įmonės darbuotojas, įskaitant praktikantus, mokinius ir studentus, kaip numatyta minėtos direktyvos 10 straipsnyje, arba kaip paslaugą teikiantis savarankiškai dirbantis asmuo,- "radiologinio monitoringo sistema" — tai priemonės, kuriomis taikomos Direktyvoje 80/836/Euratomas, ypač jos VI antraštinėje dalyje, išdėstytos nuostatos, kai komandiruoti darbuotojai atlieka darbus,- "darbuotojo atliekami darbai" — tai bet kokia komandiruoto darbuotojo paslauga ar paslaugos, teikiamos kontroliuojamoje zonoje, už kurią atsakingas operatorius.II ANTRAŠTINĖ DALISValstybių narių atsakingų institucijų pareigos3 straipsnisKiekviena valstybė narė nustato, kad apie Direktyvos 80/836/Euratomas 2 straipsnyje nurodytus darbus, kuriuos atlieka darbuotojus komandiruojančios įmonės, būtų oficialiai pranešama arba jie būtų atliekami gavus išankstinį leidimą, kaip numatyta minėtos direktyvos II antraštinėje dalyje, ypač jos 3 straipsnyje.4 straipsnis1. Kiekviena valstybė narė užtikrina, kad komandiruotų darbuotojų radiologinio monitoringo sistema teiktų apsaugą, lygiavertę tai, kuri teikiama operatoriaus nuolatiniam darbui samdomiems darbuotojams.2. Kol Bendrijos mastu dar nenustatyta vienoda komandiruotų darbuotojų radiacinės apsaugos sistema, kaip antai kompiuterinis tinklas, naudojamasi:a) laikinai pagal bendras I priede išdėstytas nuostatas- centralizuotu nacionaliniu tinklu arba- individualaus radiologinio monitoringo dokumento išdavimu kiekvienam komandiruotam darbuotojui, dėl ko pastaruoju atveju taip pat taikomos bendros II priedo nuostatos;b) jei komandiruoti darbuotojai yra atvykę iš kitos valstybės ir kol nebus nustatyta šio straipsnio 2 dalyje nurodyta sistema — a punkte minėtu individualiu dokumentu.III ANTRAŠTINĖ DALISDarbuotojus komandiruojančių įmonių ir operatorių pareigos5 straipsnisDarbuotojus komandiruojančios įmonės tiesiogiai arba sudarydamos sutartis su operatoriais užtikrina savo darbuotojų radiacinę apsaugą pagal atitinkamas Direktyvos 80/836/Euratomas III–VI antraštinių dalių nuostatas, ir ypač:a) užtikrina, kad būtų laikomasi bendrųjų principų ir nebūtų viršijamos dozių ribos, nurodytos minėtos direktyvos 6–11 straipsniuose;b) teikia informaciją ir organizuoja radiacinės saugos mokymą, kaip nurodyta minėtos direktyvos 24 straipsnyje;c) garantuoja, kad jų darbuotojams būtų taikomi poveikio įvertinimas ir medicininė priežiūra, laikantis minėtos direktyvos 26 ir 28–38 straipsniuose išdėstytų sąlygų;d) užtikrina, kad kiekvieno iš jų darbuotojų individualaus poveikio monitoringo radiologiniai duomenys, apibūdinti šios direktyvos I priedo II dalyje, būtų nuolat atnaujinami 4 straipsnio 2 dalyje minimuose tinkluose ir individualiuose dokumentuose.6 straipsnis1. Kontroliuojamos zonos, kurioje komandiruoti darbuotojai atlieka darbus, operatorius tiesiogiai arba pagal sutartis yra atsakingas už jų radiacinės apsaugos darbinius aspektus, tiesiogiai susijusius su kontroliuojamos zonos ir atliekamų darbų pobūdžiu.2. Konkrečiai kiekvieno kontroliuojamoje zonoje darbus atliekančio komandiruoto darbuotojo atžvilgiu operatorius privalo:a) patikrinti, ar tas darbuotojas buvo medikų pripažintas tinkamu jam paskirtiems darbams;b) užtikrinti, kad, be 5 straipsnio 1 dalies b punkte nurodyto pagrindinio radiacinės saugos mokymo, jis būtų gavęs konkretų parengimą, siejamą su kontroliuojamos zonos ir atliekamų darbų ypatybėmis;c) užtikrinti, kad jis būtų aprūpintas visomis būtinomis asmeninėmis apsauginėmis priemonėmis;d) taip pat užtikrinti, kad jam būtų vykdomas atliekamų darbų pobūdį atitinkantis individualus poveikio monitoringas ir reikalingas darbo vietos dozės monitoringas;e) užtikrinti, kad būtų laikomasi bendrųjų principų ir nėra viršijamos dozių ribos, nurodytos Direktyvos 80/836/Euratomas 6–11 straipsniuose;f) užtikrinti arba imtis visų atitinkamų priemonių užtikrinti, kad po kiekvieno atlikto darbo būtų registruojami kiekvieno komandiruoto darbuotojo individualaus poveikio monitoringo duomenys, apibūdinti I priedo III dalyje.IV ANTRAŠTINĖ DALISKomandiruotų darbuotojų pareigos7 straipsnisKiekvienas komandiruotas darbuotojas įpareigojamas praktiškai įmanomu mastu pats prisidėti prie apsaugos, kurią jam suteikti siekiama 4 straipsnyje nurodyta radiologinio monitoringo sistema.V ANTRAŠTINĖ DALISBaigiamosios nuostatos8 straipsnis1. Iki 1993 m. gruodžio 31 d. valstybės narės priima įstatymus ir kitus teisės aktus, būtinus, kad būtų laikomasi šios direktyvos. Apie tai jos nedelsiant praneša Komisijai.2. Valstybėms narėms priimant 1 dalyje nurodytas priemones, jose daroma nuoroda į šią direktyvą arba tokia nuoroda daroma jas oficialiai skelbiant. Nuorodos darymo būdus nustato valstybės narės.3. Valstybės narės pateikia Komisijai pagrindines šios direktyvos reglamentuojamoje srityje priimamas vidaus teisės nuostatas.9 straipsnisŠi direktyva skirta valstybėms narėms.Priimta Briuselyje, 1990 m. gruodžio 4 d.Tarybos varduPirmininkasG. de Michelis[1] Nuomonė pateikta 1990 m. spalio 11 d. (dar nepaskelbta Oficialiajame leidinyje)[2] OL C 56, 1990 3 7, p. 1.[3] OL 11, 1959 2 20, p. 221/59.[4] OL L 246, 1980 9 17, p. 1.[5] OL L 265, 1984 10 5, p. 4.--------------------------------------------------I PRIEDASBENDROS NUOSTATOS DĖL 4 STRAIPSNIO 2 DALYJE MINIMŲ TINKLŲ IR INDIVIDUALIŲ DOKUMENTŲI DALIS1. Valstybių narių komandiruotų darbuotojų radiologinio monitoringo sistemą turi sudaryti šios trys dalys:- duomenys apie komandiruotų darbuotojų tapatybę,- duomenys, teiktini prieš kiekvieno atliekamo darbo pradžią,- duomenys, teiktini kiekvieną atliekamą darbą pabaigus.2. Valstybių narių atsakingos institucijos imasi priemonių, turinčių užkirsti kelią radiologinio monitoringo sistemos duomenų klastojimui, netinkamam naudojimui ar neteisėtam keitimui.3. Duomenyse apie komandiruotų darbuotojų tapatybę taip pat reikia nurodyti darbuotojo lytį ir gimimo datą.II DALISPrieš kiekvieno atliekamo darbo pradžią operatoriui arba jo patvirtintam gydytojui darbuotoją komandiruojanti įmonė arba atitinkamus įgaliojimus turinti institucija privalo per radiologinio monitoringo sistemą pateikti šiuos duomenis:- darbuotoją komandiruojančios įmonės pavadinimą ir adresą,- komandiruoto darbuotojo medicininės klasifikacijos grupę pagal Direktyvos 80/836/Euratomas 35 straipsnį,- paskutinio periodiško sveikatos patikrinimo datą,- komandiruoto darbuotojo individualaus poveikio monitoringo rezultatus.III DALISKiekvieną atliekamą darbą pabaigus, operatorius arba atitinkamus įgaliojimus turinti institucija radiologinio monitoringo sistemoje privalo užregistruoti šiuos duomenis:- laikotarpį, kai buvo atliekamas darbas,- komandiruoto darbuotojo gautą efektinę dozę,- esant netolygiam poveikiui, lygiavertę dozę tenkančią skirtingoms kūno dalims,- esant vidinei taršai, radionuklidų įterpį arba kaupiamąją dozę.--------------------------------------------------II PRIEDASI PRIEDĄ PAPILDANČIOS NUOSTATOS DĖL INDIVIDUALAUS RADIOLOGINIO MONITORINGO DOKUMENTO1. Valstybių narių atsakingų institucijų komandiruotiems darbuotojams išduotas individualus radiologinio monitoringo dokumentas yra dokumentas, kurio negalima perleisti.2. Pagal I priedo I dalies 2 punktą, individualius dokumentus išduoda valstybių narių kompetentingos institucijos, kurios kiekvienam individualiam dokumentui suteikia identifikavimo numerį.--------------------------------------------------


title: 1988 m. gruodžio 21 d. Pirmoji tarybos Direktyva valstybių narių įstatymams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti

text:
Svarbus teisinis pranešimas

|

31989L0104

Oficialusis leidinys L 040 , 11/02/1989 p. 0001 - 0007 specialusis leidimas suomių kalba: skyrius 13 tomas 17 p. 0178  specialusis leidimas švedų kalba: skyrius 13 tomas 17 p. 0178

		Pirmoji Tarybos direktyva1988 m. gruodžio 21 d.valstybių narių įstatymams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti(89/104/EEB)EUROPOS BENDRIJŲ TARYBA,atsižvelgdama į Europos ekonominės bendrijos steigimo sutartį, ypač į jos 100a straipsnį,atsižvelgdama į Komisijos pasiūlymą [1],bendradarbiaudama su Europos Parlamentu [2],atsižvelgdama į Ekonomikos ir socialinių reikalų komiteto nuomonę [3],kadangi dabar valstybių narių prekių ženklus reglamentuojančiuose įstatymuose yra skirtumų, galinčių sudaryti kliūčių laisvam prekių judėjimui, laisvei teikti paslaugas bei iškraipyti konkurenciją bendrojoje rinkoje; kadangi dėl to, atsižvelgiant į vidaus rinkos sukūrimą bei veikimą, būtina suderinti valstybių narių įstatymus;kadangi svarbu neignoruoti tų galimybių bei privalumų, kuriuos Bendrijos prekių ženklų sistema gali suteikti įmonėms, norinčioms įsigyti prekių ženklus;kadangi šiuo metu neatrodo būtina įgyvendinti visišką valstybių narių prekių ženklų įstatymų suderinimą ir visiškai pakaks apsiriboti tų nacionalinių įstatymų nuostatų, kurios turi tiesioginės įtakos vidaus rinkos funkcionavimui, suderinimu;kadangi ši direktyva neatima iš valstybių narių teisės ir toliau suteikti apsaugą prekių ženklams, įgytiems juos naudojant, tačiau į juos atsižvelgia, tik įvertindama tokių ir registravimo būdu įgytų prekių ženklų santykį;kadangi valstybėms narėms paliekama teisė savo nuožiūra nustatyti registravimo būdu įgyjamų prekių ženklų registravimo, registracijos panaikinimo ir jų paskelbimo negaliojančiais tvarką; kadangi jos, pavyzdžiui, gali nustatydamos prekių ženklų registravimo ir registracijos paskelbimo negaliojančia procedūrų formą, nuspręsti, ar ankstesnėms teisėms bus taikoma registravimo procedūra arba panaikinimo procedūra, ar abi, ir jeigu jos leidžia taikyti registravimo procedūrą ankstesnėms teisėms, ar taikyti priešingą procedūrą arba ex officio patikrinimo procedūrą ar abi procedūras; kadangi valstybėms narėms paliekama teisė nustatyti prekių ženklų panaikinimo ar paskelbimo negaliojančiais pasekmes;kadangi ši direktyva nepanaikina galimybės prekių ženklams taikyti kitas nei valstybių narių prekių ženklų įstatymų nuostatas, pvz., reguliuojančias nesąžiningą konkurenciją, civilinę atsakomybę arba vartotojų teisių apsaugą;kadangi šio įstatymų suderinimo tikslams pasiekti reikia, kad, registruoto prekių ženklo įgijimo bei jo išlaikymo sąlygos visose valstybėse narėse būtų vienodos; kadangi dėl to būtina išvardyti žymenis, galinčius būti prekių ženklais, su sąlyga, jog tokie žymenys gali atskirti vienos įmonės prekes ar paslaugas nuo kitos įmonės prekių ar paslaugų; kadangi turi būti pateiktas baigtinis atsisakymo registruoti arba registracijos negaliojimo priežasčių, pvz., jokio skiriamojo požymio nebuvimas arba prieštaravimas tarp prekių ženklo ir ankstesnių teisių, sąrašas, net jeigu kai kurias iš šių priežasčių valstybės narės gali pasirinkti savo nuožiūra ir dėl to galės palikti arba įtraukti šias priežastis į savo įstatymus; kadangi valstybės narės galės savo įstatymuose išlaikyti arba įtraukti į savo įstatymus atsisakymo registruoti prekių ženklą arba registracijos paskelbimo negaliojančia priežastis, susijusias su prekių ženklo įsigijimo ar jo išlaikymo sąlygomis, kurioms nėra taikomos suderinimo nuostatos, pvz., dėl teisės įsigyti prekių ženklą, dėl prekių ženklų galiojimo pratęsimo, mokesčių taisyklės ar taisyklės dėl procedūrinių reikalavimų nesilaikymo;kadangi, norint sumažinti Bendrijoje įregistruotų ir saugomų prekių ženklų kiekį ir, atitinkamai, tarp jų iškylančių prieštaravimų skaičių, labai svarbu pareikalauti, kad įregistruoti prekių ženklai būtų faktiškai vartojami arba, jeigu nevartojami, kad jų registracija būtų panaikinta; kadangi būtina numatyti, kad prekių ženklas negali būti pripažintas negaliojančiu remiantis nenaudojamo ankstesnio prekių ženklo egzistavimu, nors valstybės narės gali ir savo nuožiūra taikyti tą patį principą prekių ženklo registracijos atžvilgiu; arba nustatyti, kad prekių ženklas negali būti panaudotas pažeidimo procedūroje, jeigu nustatoma, kad prekių ženklas galėjo būti panaikintas; kadangi visais šiais atvejais valstybės narės gali nustatyti atitinkamas proceso taisykles;kadangi, siekiant palengvinti laisvą prekių ir paslaugų judėjimą, labai svarbu užtikrinti, kad nuo šiol įregistruoti prekių ženklai būtų vienodai apsaugoti pagal visų valstybių narių teisinę sistemą; kadangi tai, vis dėlto, neturi sudaryti valstybėms narėms kliūčių savo nuožiūra suteikti didesnę apsaugą gerą vardą turintiems prekių ženklams;kadangi apsauga, suteikiama įregistruotam prekių ženklui, kurio funkcija yra nurodyti kilmės vietą, yra absoliuti esant tapatumui tarp ženklo ir žymens bei tarp prekių ir paslaugų; kadangi apsauga taip pat suteikiama ir esant ženklo panašumui į žymenį ir prekių arba paslaugų panašumui; kadangi būtina pateikti panašumo sąvokos išaiškinimą, kad nebūtų painiavos; kadangi painiavos galimybė, kurios įvertinimas priklauso nuo daugelio elementų, ypač nuo prekių ženklo pripažinimo rinkoje, nuo sąsajų, kurios gali būti padarytos su naudojamu ar įregistruotu žymeniu, nuo prekių ženklo bei žymens ir jais žymimų prekių ar paslaugų panašumo laipsnio, lemia specialias tokios apsaugos sąlygas; kadangi galimybės suklaidinti nustatymo būdai, o ypač įrodinėjimo pareiga, yra reguliuojami nacionalinės tvarkos, kuriai ši direktyva netaikoma;kadangi siekiant užtikrinti teisinį tikrumą ir neteisingai nepažeisti ankstesnio prekių ženklo valdytojo interesų svarbu numatyti, kad jis negali reikalauti registracijos paskelbimo negaliojančia ir prieštarauti vėlesnių už jo turimų prekių ženklų, apie kuriuos jis žinojo pakankamai ilgą laiką ir jų naudojimui neprieštaravo, vartojimui, išskyrus atvejus, kai vėlesni prekių ženklai buvo taikomi nesąžiningai;kadangi visoms Bendrijos narėmis esančioms valstybėms privaloma laikytis Paryžiaus konvencijos dėl pramoninės nuosavybės apsaugos; kadangi ši direktyva turi visiškai atitikti Paryžiaus konvencijos nuostatas; kadangi ši direktyva neturi įtakos Konvencija numatytiems valstybių įsipareigojimams; kadangi prireikus taikoma Sutarties 234 straipsnio antra pastraipa,PRIĖMĖ ŠIĄ DIREKTYVĄ:1 straipsnisTaikymo sritisŠi direktyva taikoma kiekvienam prekių ar paslaugų ženklui, kuris gali būti registruojamas arba gali būti kreipiamasi dėl jo registracijos valstybėje narėje kaip individualaus prekių ženklo, kolektyvinio prekių ženklo ar garantinio arba sertifikacijos ženklo, arba kuris gali būti registruojamas arba kreipiamasi dėl jo registracijos Beniliukso prekių ženklų tarnyboje arba turi valstybėje narėje galiojančią tarptautinę registraciją.2 straipsnisŽymenys, sudarantys prekių ženkląPrekių ženklas gali būti sudarytas iš bet kokio žymens, kurį galima pavaizduoti grafiškai, būtent, iš žodžių, įskaitant asmenvardžius, dizaino, raidžių, skaitmenų, išorinio prekių ar jų įpakavimo vaizdo su sąlyga, kad tokie žymenys leidžia atskirti vienai įmonei priklausančias prekes arba paslaugas nuo kitai įmonei priklausančių prekių arba paslaugų.3 straipsnisAtsisakymo registruoti ir negaliojimo pagrindai1. Toliau išvardyti žymenys nebus registruojami arba, jeigu įregistruoti, galės būti pripažinti negaliojančiais:a) žymenys, negalintys sudaryti prekių ženklų;b) prekių ženklai, neturintys jokių skiriamųjų požymių;c) prekių ženklai, susidedantys tik iš žymenų arba požymių, kurie prekyboje gali būti naudojami pažymėti rūšį, kokybę, kiekį, paskirtį, vertę, geografinę kilmę arba prekių pagaminimo ar paslaugų suteikimo laiką, arba kitas prekių ar paslaugų ypatybes;d) prekių ženklai, susidedantys tik iš tokių žymenų arba požymių, kurie dabartinėje kalboje, sąžiningoje ir nusistovėjusioje prekybos praktikoje tapo įprastiniais;e) žymenys, susidedantys vien tik iš:- formos, kurią nulemia pačių prekių rūšis, arba- prekių formos, būtinos techniniam rezultatui gauti, arba- prekėms esminę vertę suteikiančios formos;f) viešajai tvarkai arba nusistovėjusiems moralės principams prieštaraujantys prekių ženklai;g) prekių ženklai, kurie gali suklaidinti visuomenę dėl, pavyzdžiui, prekių ir paslaugų rūšies, kokybės ar geografinės kilmės;h) prekių ženklai, kurių registravimui kompetentingos valdžios institucijos nedavė savo sutikimo ir kuriuos pagal Paryžiaus konvencijos dėl pramoninės nuosavybės apsaugos (toliau – Paryžiaus konvencija), 6 ter straipsnį turi būti atsisakyta įregistruoti arba kurių registracija turi būti pripažįstama negaliojančia.2. Bet kuri valstybė narė gali numatyti, jog prekių ženklas nebus registruojamas arba, jeigu įregistruotas, registracija bus paskelbiama negaliojančia, jeigu:a) tokio prekių ženklo vartojimas gali būti uždraustas kitų valstybės narės ar Bendrijos įstatymų nei prekių ženklų įstatymų nuostatomis;b) prekių ženkle yra didelę simbolinę vertę turintis žymuo, ypač jeigu tai religinis simbolis;c) prekių ženkle yra kitokių negu 6 ter Paryžiaus konvencijos straipsnyje nurodytų ir reikšmingų visuomenei ženklų, emblemų ir herbų, išskyrus atvejus, kada atitinkami valdžios organai valstybės narės įstatymų numatyta tvarka davė tam savo sutikimą;d) pareiškėjas nesąžiningai padavė paraišką prekių ženklui įregistruoti.3. Nebus atsisakoma registruoti prekių ženklą ir jo registracija 1 dalies b, c arba d punktuose nurodyta tvarka nebus pripažįstama negaliojančia, jeigu iki paraiškos registruoti padavimo datos ir vėliau jį naudojant prekių ženklas įgijo skiriamąjį požymį. Bet kuri valstybė narė gali papildomai numatyti, jog ši nuostata taikoma ir tada, kai skiriamasis požymis buvo įgytas po paraiškos registruoti padavimo arba registravimo datos.4. Bet kuri valstybė narė gali numatyti, kad, nukrypstant nuo pirmesnių šio straipsnio dalių, toje valstybėje narėje iki šią direktyvą įgyvendinančių nuostatų įsigaliojimo datos nustatyti atsakymo registruoti paraišką arba jos paskelbimo negaliojančia pagrindai taikomi prekių ženklams, kuriems registruoti paraiškos buvo paduotos iki tos datos.4 straipsnisKiti atsisakymo registruoti ar negaliojimo pagrindai, susiję su prieštaravimu ankstesnėms teisėms1. Prekių ženklas nebus registruojamas arba, jeigu įregistruotas, registracija bus paskelbiama negaliojančia:a) jeigu jis yra tapatus ankstesniam prekių ženklui, o prekės ir paslaugos, kurioms jis yra taikomas arba registruojamas, yra tapačios prekėms arba paslaugoms, kurias apsaugo ankstesnis prekių ženklas;b) jeigu dėl savo tapatumo ar panašumo į ankstesnį prekių ženklą arba dėl prekių ar paslaugų, kurioms prekių ženklai yra skirti, tapatumo ar panašumo yra galimybė suklaidinti dalį visuomenės, arba gali būti klaidingai susiejamas su ankstesniu prekių ženklu.2. 1 dalyje "ankstesnis ženklas" reiškia:a) toliau išvardytus prekių ženklus, kurių paraiškos registruoti padavimo data yra ankstesnė už paraiškos registruoti kitą ženklą padavimo datą, atsižvelgiant prireikus į jiems prašomą suteikti prioritetą:i) Bendrijos prekių ženklus;ii) valstybėje narėje arba, jeigu kalbama apie Belgiją, Liuksemburgą ar Olandiją, – Beniliukso prekių ženklų tarnyboje įregistruotus ženklus;iii) pagal valstybėje narėje galiojančius tarptautinius susitarimus įregistruotus prekių ženklus;b) Bendrijos prekių ženklus, kuriems pagal Reglamentą dėl Bendrijos prekių ženklo teisėtai prašoma suteikti pirmenybę prieš a punkto ii ir iii papunkčiuose nurodytus ženklus, net jeigu pastarojo buvo atsisakyta arba leista pasibaigti jo galiojimo laikui;c) a ir b punktuose nurodytas prekių ženklų paraiškas priklausomai nuo jų registravimo;d) prekių ženklus, kurie paraiškos registruoti prekių ženklą padavimo metu arba prašymo suteikti prioritetą registruotam prekių ženklui metu yra plačiai žinomi valstybėje narėje, kai sąvoka "plačiai žinomi" vartojama Paryžiaus konvencijos 6 bis straipsnio prasme.3. Be to, prekių ženklas nėra registruojamas arba jo registracija pripažįstama negaliojančia, jeigu 2 dalies prasme jis yra tapatus ar panašus į Bendrijos prekių ženklą ir turi būti arba buvo įregistruotas tokioms prekėms ar paslaugoms, kurios nėra panašios į tas prekes ar paslaugas, kurioms buvo įregistruotas ankstesnis Bendrijos prekių ženklas, jeigu ankstesnis Bendrijos prekių ženklas turi gerą vardą ir jeigu dėl vėlesnio prekių ženklo vartojimo be tinkamos priežasties gali atsirasti galimybė nesąžiningai pasinaudoti ankstesnio prekių ženklo privalumais arba pažeisti ankstesnio Bendrijos prekių ženklo skiriamuosius bruožus ar gerą vardą.4. Be to, bet kuri valstybė narė gali numatyti, kad prekių ženklas nebus registruojamas arba jo registracija bus pripažįstama negaliojančia, jeigu:a) jis yra tapatus arba panašus į ankstesnį nacionalinį prekių ženklą kaip jis apibrėžiamas 2 dalyje ir turi būti arba buvo registruotas prekėms ar paslaugoms, nepanašioms į prekes ar paslaugas, kurioms buvo įregistruotas ankstesnis prekių ženklas, jeigu toje valstybėje narėje jis turi gerą vardą ir jeigu dėl vėlesnio prekių ženklo panaudojimo be tinkamos priežasties gali atsirasti galimybė nesąžiningai pasinaudoti ankstesnio prekių ženklo privalumais arba pažeisti ankstesnio prekių ženklo skiriamuosius bruožus ar gerą vardą;b) teisės į prekyboje naudojamą neregistruotą prekių ženklą arba į kitą žymenį buvo įgytos iki paraiškos registruoti vėlesnį prekių ženklą padavimo datos arba iki datos, kai buvo kreiptasi dėl prioriteto suteikimo vėlesniam prekių ženklui ir jeigu neįregistruotas prekių ženklas ar kitoks žymuo suteikia jo savininkui teisę uždrausti vartoti vėlesnį prekių ženklą;c) galima uždrausti vartoti prekių ženklą dėl anksčiau turimų, nei 2 dalyje ir 4 dalies b punkte nurodytų teisių, būtent dėl:i) teisės į vardą;ii) teisės į asmens atvaizdą;iii) autoriaus teisių;iv) pramoninės nuosavybės teisių;d) prekių ženklas yra tapatus arba panašus į ankstesnį kolektyvinį prekių ženklą, suteikiantį teises, kurių galiojimas pasibaigė ne anksčiau kaip prieš tris metus iki paraiškos padavimo;e) prekių ženklas yra tapatus arba panašus į ankstesnį garantinį ar sertifikacijos ženklą, suteikiantį teises, kurių galiojimas pasibaigė per laikotarpį iki paraiškos padavimo, kurio trukmę nustato valstybė narė;f) prekių ženklas yra tapatus ar panašus į ankstesnį tapačioms ar panašioms prekėms ar paslaugoms įregistruotą prekių ženklą, kurio suteiktų teisių galiojimas pasibaigė, kadangi nebuvo pratęstas galiojimas per ne ilgesnį kaip dvejų metų laikotarpį iki paraiškos padavimo, išskyrus atvejus, kada ankstesnio prekių ženklo savininkas leido įregistruoti vėlesnį ženklą arba savo ženklo nevartojo;g) prekių ženklą galima sumaišyti su paraiškos padavimo dieną užsienyje vartotu prekių ženklu ir kuris ten dar yra vartojamas su sąlyga, kad paraiškos padavimo dieną pareiškėjas elgėsi nesąžiningai.5. Valstybės narės gali leisti, kad, esant atitinkamoms aplinkybėms, jeigu ankstesnio prekių ženklo ar anksčiau turimų teisių savininkas sutinka su vėlesnio ženklo įregistravimu, nebūtina atsisakyti įregistruoti prekių ženklą arba jo registraciją pripažinti negaliojančia.6. Bet kuri valstybė narė gali numatyti, kad, nukrypstant nuo 1–5 dalių, iki šia direktyva reikalaujamų laikytis nuostatų įsigaliojimo datos numatyti atsisakymo registruoti paraišką arba jos pripažinimo negaliojančia pagrindai bus taikomi prekių ženklams, kuriems paraiškos buvo paduotos iki tos datos.5 straipsnisPrekių ženklo suteikiamos teisės1. Įregistruotas prekių ženklas suteikia savininkui išimtines teises į jį. Savininkas turi teisę uždrausti trečiosioms šalims be jo sutikimo vartoti prekybos veikloje:a) bet kokį žymenį, tapatų prekių ženklui, kuriuo žymimos prekės arba paslaugos yra tapačios toms prekėms arba paslaugoms, kurioms prekių ženklas yra įregistruotas;b) bet kokį žymenį, kai dėl savo tapatumo ar panašumo į jo prekių ženklą ir dėl šiuo ženklu ir žymeniu žymimų prekių arba paslaugų tapatumo ar panašumo yra tikimybė, kad visuomenė gali juos supainioti dėl žymens asocijavimosi su prekių ženklu.2. Bet kuri valstybė narė taip pat gali numatyti, jog savininkas turi teisę neleisti trečiosioms šalims be jo sutikimo naudoti prekybos veikloje bet kokį žymenį, tapatų arba panašų į prekių ženklą, kuriuo žymimos prekės arba paslaugos nėra panašios į tas, kurioms jis buvo įregistruotas, jeigu pastarasis turi gerą vardą valstybėje narėje ir jeigu dėl žymens vartojimo be tinkamos priežasties nesąžiningai pasinaudojama prekių ženklo privalumais arba pažeidžiamas skiriamasis prekių ženklo požymis ar pakenkiama jo geram vardui.3. Vadovaujantis 1 ir 2 dalių nuostatomis, galima, inter alia, uždrausti:a) tokiu žymeniu ženklinti prekes arba jų įpakavimą;b) siūlyti prekes, išleisti jas į rinką arba tuo tikslu sandėliuoti tokiu žymeniu paženklintas prekes arba siūlyti ar teikti juo paženklintas paslaugas;c) importuoti ar eksportuoti tokiu žymeniu paženklintas prekes;d) vartoti tokį žymenį komercinės veikos dokumentacijoje arba reklamoje.4. Jei pagal valstybės narės įstatymus žymens naudojimas 1 dalies b punkte ir 2 dalyje nurodytomis sąlygomis gali būti neuždraustas iki šią direktyvą įgyvendinančių nuostatų įsigaliojimo toje valstybėje narėje, prekių ženklo suteikiamos teisės negali būti panaudotos užkirsti kelią toliau naudoti tokį žymenį.5. 1–4 dalių nuostatos neturės įtakos jokios valstybės narės nuostatoms dėl apsaugos prieš žymens vartojimą kitais nei prekių ar paslaugų atskyrimo tikslais, jeigu dėl tokio žymens vartojimo be tinkamos priežasties nesąžiningai pasinaudojama prekių ženklo privalumais arba pažeidžiami prekių ženklo skiriamieji požymiai ar pakenkiama jo geram vardui.6 straipsnisPrekių ženklo suteikiamų teisių apribojimas1. Prekių ženklas nesuteikia jo savininkui teisės uždrausti trečiajai šaliai prekybos veikloje vartoti:a) savo vardą arba adresą;b) požymius, susijusius su prekių ir teikiamų paslaugų rūšimi, kokybe, kiekiu, paskirtimi, verte, geografine kilme, prekių pagaminimo ar paslaugų suteikimo laiku arba kitomis prekių ir paslaugų charakteristikomis;c) prekių ženklą, kai būtina nurodyti prekių ar paslaugų, pavyzdžiui, priedų ar atsarginių dalių paskirtį;su sąlyga, kad toks vartojimas neprieštarauja sąžiningai praktikai pramoninėje ir komercinėje veikloje.2. Prekių ženklas nesuteikia jo savininkui teisės uždrausti trečiajai šaliai prekybos veikloje naudotis ankstesnėmis tiktai tam tikroje vietovėje taikomomis teisėmis, jeigu tokią teisę pripažįsta tos valstybės įstatymai ir jei ji taikoma tik toje teritorijoje, kurioje ji yra pripažįstama.7 straipsnisPrekių ženklo suteikiamų teisių išnaudojimas1. Prekių ženklas nesuteikia savininkui teisės uždrausti juo ženklinti savo paties arba su jo sutikimu į Bendrijos rinką išleistas ir tuo prekių ženklu pažymėtas prekes.2. 1 dalies nuostatos netaikomos, jeigu savininkas turi teisėtas priežastis nesutikti su tolesniu prekių naudojimu komercinėje veikloje, ypač jei po išleidimo į rinką pasikeitė ar pablogėjo prekių kokybė.8 straipsnisLicencijavimas1. Licencija gali būti suteikiama prekių ženklu žymėti visas arba tiktai kai kurias prekes ar paslaugas, kurioms jis įregistruotas, naudoti jį visoje valstybėje narėje arba tik jos dalyje. Licencija gali būti išimtinė arba neišimtinė.2. Prekių ženklo savininkas gali panaudoti to ženklo suteikiamas teises prieš licencijos turėtoją, pažeidusį bet kurią sutarties dėl licencijos nuostatą, atsižvelgiant į jos trukmę, prekių ženklo naudojimo formą, nurodytą registracijoje, prekių ir paslaugų, kurioms yra suteikta licencija, paskirtį, teritoriją, kurioje prekių ženklas gali būti naudojamas, licencijoje nurodytų pagamintų prekių ar paslaugų kokybę.9 straipsnisApribojimas dėl neprieštaravimo1. Jeigu valstybėje narėje ankstesnio prekių ženklo savininkas, kaip nurodyta 4 straipsnio 2 dalyje, nors apie tai ir žinodamas, 5 metus leido naudoti toje valstybėje narėje įregistruotą vėlesnį prekių ženklą, jis netenka teisės, remdamasis ankstesniu prekių ženklu, prašyti pripažinti vėlesnio prekių ženklo registraciją negaliojančia arba prieštarauti vėlesniam prekių ženklo naudojimui prekių ar paslaugų, kurioms šis prekių ženklas iki tol buvo naudojamas, ženklinimui, išskyrus atvejus, kada vėlesnio prekių ženklo registracija buvo naudojamasi nesąžiningai.2. Bet kuri valstybė narė gali numatyti, kad 1 dalies nuostatos bus taikomos mutatis mutandis 4 straipsnio 4 dalies a punkte nurodyto ankstesnio prekių ženklo savininkui arba kitoms ankstesnėms teisėms, nurodytoms 4 straipsnio 4 dalies b ir c punktuose.3. 1 ir 2 dalyje nurodytais atvejais vėliau įregistruoto prekių ženklo savininkas neturės teisės prieštarauti ankstesnių teisių naudojimui, net jeigu jomis nebegalima daugiau pasinaudoti vėlesnio prekių ženklo atžvilgiu.10 straipsnisPrekių ženklų naudojimas1. Jeigu per penkerius metus po registravimo procedūros pabaigos savininkas nepradėjo valstybėje narėje iš tikrųjų prekių ženklu žymėti prekes ar paslaugas, kurioms jis buvo įregistruotas, arba jeigu ženklo naudojimas buvo sustabdytas penkerius metus iš eilės, ženklui taikomos šia direktyva numatytos sankcijos, išskyrus atvejus, kada buvo nenaudojama dėl tinkamų priežasčių.2. 1 dalyje naudojimu taip pat laikoma:a) prekių ženklo naudojimas tokia forma, kuri skiriasi savo elementais, jeigu išlieka nepakitę įregistruoto ženklo skiriamieji požymiai;b) prekių arba jų pakuočių toje šalyje narėje žymėjimas šiuo prekių ženklu išimtinai eksporto tikslais.3. Jeigu prekių ženklas naudojamas turint jo savininko arba įgalioto leisti naudoti kolektyvinį, garantijos ar sertifikacijos ženklą asmens sutikimą, bus laikoma, kad jį naudoja pats savininkas.4. Kai prekių ženklai buvo įregistruoti iki šia direktyva įgyvendinančių nuostatų įsigaliojimo konkrečioje valstybėje datos:a) jeigu iki tos datos galiojusios nuostatos numato sankcijas už prekių ženklo nepertraukiamą nenaudojimą, laikoma, kad 1 dalyje nurodytas penkerių metų laikotarpis prasidėjo kartu su bet kuriuo tada jau prasidėjusiu nenaudojimo laikotarpiu;b) jeigu nėra galiojančios nuostatos dėl nenaudojimo iki tos datos, laikoma, kad 1 dalyje nurodytas penkerių metų laikas prasideda nuo šios datos.11 straipsnisTeisinės ir administracinės sankcijos dėl prekių ženklo nenaudojimo1. Prekių ženklas negali būti pripažintas negaliojančiu dėl to, kad egzistuoja prieštaraujantis ankstesnis ženklas, jeigu pastarasis neatitinka 10 straipsnio 1, 2 ir 3 dalyse arba 10 straipsnio 4 dalyje keliamų reikalavimų.2. Bet kuri valstybė narė gali numatyti, kad neleidžiama atsisakyti registruoti prekių ženklą tuo pagrindu, kad egzistuoja prieštaraujantis ankstesnis prekių ženklas, jeigu pastarasis neatitinka 10 straipsnio 1, 2 ir 3 dalyse arba 10 straipsnio 4 dalyje keliamų reikalavimų.3. Nepažeisdama 12 straipsnio, kada yra paduotas priešieškinis dėl panaikinimo, bet kuri valstybė narė gali nustatyti, jog prekių ženklas negali būti panaudotas pažeidimo procedūroje, jeigu yra nustatyta, kad prekių ženklas gali būti panaikintas pagal 12 straipsnio 1 dalį.4. Jeigu ankstesnis ženklas buvo naudojamas žymėti tik dalį prekių ar paslaugų, kurioms jis buvo įregistruotas, taikant 1, 2 ir 3 dalis bus laikoma, jog jis yra įregistruotas tik tai prekių ar paslaugų daliai.12 straipsnisPanaikinimo pagrindai1. Prekių ženklas gali būti panaikintas, jeigu penkerius metus iš eilės jis nebuvo faktiškai naudojamas valstybėje narėje žymėti prekes arba paslaugas, kurioms jis buvo įregistruotas ir jeigu nebuvo tinkamų priežasčių jo nenaudoti; tačiau niekas negali reikalauti, kad būtų panaikintos savininko teisės į prekių ženklą, jeigu laikotarpiu nuo penkerių metų nenaudojimo pasibaigimo ir paraiškos panaikinti registraciją padavimo iš tikrųjų buvo pradėtas arba atnaujintas prekių ženklo naudojimas; nebus atsižvelgta į naudojimą, pradėtą ar atnaujintą trijų mėnesių laikotarpyje iki kreipimosi dėl panaikinimo pateikimo, kuris buvo paduotas pasibaigus nepertraukiamam penkerių metų nenaudojimo laikotarpiui, jeigu savininkas ėmėsi priemonių dėl šio prekių ženklo naudojimo tik sužinojęs apie galimą kreipimąsi dėl panaikinimo.2. Prekių ženklas taip pat galės būti panaikintas, jeigu po registravimo datos:a) dėl savininko veiksmų ar neveikimo jis tapo bendriniu pavadinimu prekyboje toms prekėms ar paslaugoms, kurioms jis buvo įregistruotas;b) paties savininko arba su jo sutikimu prekių ženklas buvo naudojamas žymėti prekes ar paslaugas, kurioms jis įregistruotas, taip, kad galėjo suklaidinti visuomenę ypač dėl tų prekių pobūdžio, kokybės ar geografinės kilmės vietos.13 straipsnisAtsisakymo registruoti ženklą, registracijos panaikinimo ar pripažinimo negaliojančia tik tam tikroms prekėms ar paslaugoms pagrindaiJeigu pagrindai, dėl kurių atsisakoma įregistruoti prekių ženklą, panaikinti registraciją ar pripažinti negaliojančia, egzistuoja tik tam tikroms prekėms ar paslaugoms, kurioms jis įregistruotas, atsisakymas įregistruoti, registracijos panaikinimas ar pripažinimas negaliojančia taikomas tik toms prekėms ar paslaugoms.14 straipsnisPrekių ženklo registracijos pripažinimas negaliojančia arba panaikinimas a posterioriJeigu prašoma pripažinti Bendrijos prekių ženklo pirmenybę prieš ankstesnį prekių ženklą, kurio buvo atsisakyta arba kurio galiojimo trukmei buvo leista pasibaigti, galima šio ankstesnio prekių ženklo registraciją pripažinti negaliojančia arba panaikinti a posteriori.15 straipsnisSpecialios nuostatos kolektyviniams prekių ženklams, garantijos ir sertifikacijos ženklams1. Nepažeisdamos 4 straipsnio valstybės narės, kurių įstatymai leidžia įregistruoti kolektyvinius prekių ženklus, garantijos ar sertifikacijos ženklus, gali numatyti, kad tokie ženklai nebus registruojami, jų registracija panaikinama arba pripažįstama negaliojančia ir kitais nei 3 ir 12 straipsniuose nurodytais pagrindais, jeigu to reikalauja šių ženklų atliekama funkcija.2. Nukrypdamos nuo 3 straipsnio 1 dalies c punkto valstybės narės gali numatyti, kad tokie žymenys arba požymiai, kuriais prekyboje galima nurodyti geografinę prekių ar paslaugų kilmės vietą, gali sudaryti kolektyvinius, garantijos ar sertifikacijos ženklus. Toks ženklas nesuteikia jo savininkui teisės uždrausti trečiajai šaliai naudoti tokius žymenis ar požymius prekyboje, jeigu ji laikosi sąžiningos praktikos pramoninėje ir komercinėje veikloje; ypač toks ženklas negali būti panaudotas prieš trečiąją šalį, kuri turi teisę naudoti geografinį pavadinimą.16 straipsnisNacionalinės nuostatos, kurios turi būti priimtos pagal šią direktyvą.1. Valstybės narės priima įstatymus ir kitus teisės aktus, kurie, įsigalioję iki 1991 m. gruodžio 28 d., įgyvendina šią direktyvą. Apie tai jos nedelsdamos praneša Komisijai.2. Gavusi Komisijos pasiūlymą, Taryba kvalifikuota balsų dauguma gali atidėti 1 dalyje nurodytą laiką iki ne vėliau kaip 1992 m. gruodžio 31 dienos.3. Valstybės narės pateikia Komisijai šios direktyvos taikymo srityje priimtų nacionalinės teisės aktų nuostatų tekstus.17 straipsnisAdresataiŠi direktyva skirta valstybėms narėms.Priimta Briuselyje, 1988 m. gruodžio 21 d.Tarybos varduPirmininkasV. Papandreou[1] OL C 351, 1980 12 31, p. 1 ir OL C 351, 1985 12 31, p. 4.[2] OL C 307, 1983 11 14, p. 66 ir OL C 309, 1988 12 5.[3] OL C 310, 1981 11 30, p. 22.--------------------------------------------------


title: 1999 m. gegužės 21 d. Komisijos direktyva 1999/47/EB antrą kartą derinanti su technikos pažanga Tarybos direktyvą 94/55/EB dėl valstybių narių teisės aktų, susijusių su pavojingų krovinių vežimu keliais, suderinimoTekstas svarbus EEE.

text:
Svarbus teisinis pranešimas

|

31999L0047

Oficialusis leidinys L 169 , 05/07/1999 p. 0001 - 0057

		Komisijos direktyva 1999/47/EB1999 m. gegužės 21 d.antrą kartą derinanti su technikos pažanga Tarybos direktyvą 94/55/EB dėl valstybių narių teisės aktų, susijusių su pavojingų krovinių vežimu keliais, suderinimo(tekstas svarbus EEE)EUROPOS BENDRIJŲ KOMISIJA,atsižvelgdama į Europos bendrijos steigimo sutartį,atsižvelgdama į 1994 m. lapkričio 21 d. Tarybos direktyvą 94/55/EB dėl valstybių narių teisės aktų, susijusių su pavojingų krovinių vežimu keliais, suderinimo [1] su paskutiniais pakeitimais, padarytais Komisijos direktyva 96/86/EB [2], ypač į jos 8 straipsnį,(1) kadangi nuo 1997 m. sausio 1 d. taikoma Direktyvos 94/55/EB prieduose pateikta Europos sutartis dėl pavojingų krovinių tarptautino vežimo keliais (ADR), kurios tekstas buvo paskelbtas visomis kalbomis [3];(2) kadangi ADR yra atnaujinama kas du metai ir iš dalies pakeistas jos variantas galioja nuo 1999 m. sausio 1 d., iki 1999 m. birželio 30 d. nustatant pereinamąjį laikotarpį;(3) kadangi pagal 8 straipsnio nuostatas atsižvelgiant į 9 straipsnyje išdėstytą tvarką, turi būti priimti visi pakeitimai, būtini siekiant suderinimo su direktyvoje numatytos srities mokslo ir technikos pažanga bei naujomis taisyklėmis;(4) kadangi sektorių būtina suderinti su naujomis ADR taisyklėmis ir iš dalies pakeisti Direktyvos 94/55/EB priedus;(5) kadangi direktyvoje numatytos priemonės atitinka pagal Direktyvos 94/55/EB 9 straipsnio nuostatas pateiktą komiteto nuomonę;(6) kadangi Europos sutarties dėl pavojingų krovinių tarptautinių vežimų keliais, žinomos kaip ADR, A ir B priedai su pakeitimais turėtų būti pateikiami Direktyvos 94/55/EB A ir B prieduose bei turėtų būti taikomi ne tik tarpvalstybiniam transportui, bet ir transportui konkrečiose valstybėse narėse,PRIĖMĖ ŠIĄ DIREKTYVĄ:1 straipsnisDirektyvos 94/55/EB priedai keičiami taip:1. A priede išbraukiamas šis tekstas[4]:"A priedą sudaro Europos sutarties dėl pavojingų krovinių tarptautinio vežimo keliais (ADR), įsigaliojusios 1997 m. sausio 1 d., A priedo nuostatos kraštiniuose numeriuose nuo 2000 iki 3999, kuriose žodžiai "Susitariančioji Šalis" keičiami į "valstybė narė".NB:1997 m. teksto, iš dalies keičiančio ADR A priedo 1995 m. konsoliduotą tekstą, redakcija visomis oficialiomis Bendrijos kalbomis bus paskelbta, kai tik bus gautas tekstas visomis kalbomis."A priedas keičiamas pagal šios direktyvos A priedą.2. B priede išbraukiamas šis tekstas[5]:"B priedą sudaro Europos sutarties dėl pavojingų krovinių tarptautinio vežimo keliais (ADR), įsigaliojusios 1997 m. sausio 1 d., B priedo nuostatos kraštiniuose numeriuose nuo 10000 iki 270000, kuriose žodžiai "Susitariančioji Šalis" keičiami į "valstybė narė".NB:1997 m. teksto, iš dalies keičiančio ADR B priedo 1995 m. konsoliduotą tekstą, redakcija visomis oficialiomis Bendrijos kalbomis bus paskelbta, kai tik bus gautas tekstas visomis kalbomis."B priedas keičiamas pagal šios direktyvos B priedą.2 straipsnis1. Valstybės narės priima įstatymus ir kitus teisės aktus, kurie, įsigalioję iki 1999 m. liepos 1 d., įgyvendina šią direktyvą. Apie tai jos nedelsdamos praneša Komisijai.Valstybės narės, tvirtindamos šias priemones, daro jose nuorodą į šią direktyvą arba tokia nuoroda daroma jas oficialiai skelbiant. Nuorodos darymo tvarką nustato valstybės narės.2. Valstybės narės pateikia Komisijai šios direktyvos taikymo srityje priimtų nacionalinės teisės aktų nuostatų tekstus.3 straipsnisŠi direktyva įsigalioja kitą dieną nuo jos paskelbimo Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje.4 straipsnisŠi direktyva skirta valstybėms narėms.Priimta Briuselyje, 1999 m. gegužės 21 d.Komisijos varduNeil KinnockKomisijos narys[1] OL L 319, 1994 12 12, p. 7.[2] OL L 335, 1996 12 24, p. 43.[3] OL L 275, 1996 10 28, p. 1, OL L 251, 1997 9 17, p. 1.[4] Komisijos direktyvos 96/86/EB 1 straipsnyje nurodytas tekstas.[5] Komisijos direktyvos 96/86/EB 1 straipsnyje nurodytas tekstas.--------------------------------------------------A PRIEDAS(žr. Komisijos direktyvą 2003/28/EB, OL L 90, 2003 4 8, p. 45)--------------------------------------------------B PRIEDAS(žr. Komisijos direktyvą 2003/28/EB, OL L 90, 2003 4 8, p. 45)--------------------------------------------------