title: 2011 m. gruodžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2011/95/ES dėl trečiųjų šalių piliečių ar asmenų be pilietybės priskyrimo prie tarptautinės apsaugos gavėjų, vienodo statuso pabėgėliams arba papildomą apsaugą galintiems gauti asmenims ir suteikiamos apsaugos pobūdžio reikalavimų (nauja redakcija)

text:
20.12.2011

               LT

               Europos Sąjungos oficialusis leidinys

               L 337/9

         EUROPOS PARLAMENTO IR TARYBOS DIREKTYVA 2011/95/ES
   2011 m. gruodžio 13 d.
   dėl trečiųjų šalių piliečių ar asmenų be pilietybės priskyrimo prie tarptautinės apsaugos gavėjų, vienodo statuso pabėgėliams arba papildomą apsaugą galintiems gauti asmenims ir suteikiamos apsaugos pobūdžio reikalavimų
   (nauja redakcija)
   EUROPOS PARLAMENTAS IR EUROPOS SĄJUNGOS TARYBA,
   atsižvelgdami į Sutartį dėl Europos Sąjungos veikimo, ypač į jos 78 straipsnio 2 dalies a ir b punktus,
   atsižvelgdami į Europos Komisijos pasiūlymą,
   atsižvelgdami į Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komiteto nuomonę (1),
   laikydamiesi įprastos teisėkūros procedūros (2),
   kadangi:

               (1)

               2004 m. balandžio 29 d. Tarybos direktyvoje 2004/83/EB dėl trečiųjų šalių piliečių ar asmenų be pilietybės priskyrimo pabėgėliams ar asmenims, kuriems reikalinga tarptautinė apsauga, jų statuso ir suteikiamos apsaugos pobūdžio būtiniausių standartų (3) reikia padaryti esminių pakeitimų. Dėl aiškumo ta direktyva turėtų būti išdėstyta nauja redakcija;

               (2)

               bendra prieglobsčio politika, įskaitant bendrą Europos prieglobsčio sistemą, yra sudėtinė Europos Sąjungos tikslo laipsniškai sukurti laisvės, saugumo ir teisingumo erdvę asmenims, kurie aplinkybių verčiami teisėtai siekia apsaugos Sąjungoje, dalis;

               (3)

               1999 m. spalio 15 ir 16 d. savo specialiame posėdyje Tamperėje Europos Vadovų Taryba susitarė įkurti bendrą Europos prieglobsčio sistemą, grindžiamą visišku ir visa apimančiu 1951 m. liepos 28 d. Ženevos konvencijos dėl pabėgėlių statuso (toliau – Ženevos konvencija), papildytos 1967 m. sausio 31 d. Niujorko protokolu (toliau – Protokolas), taikymu, taip patvirtindama negrąžinimo principą ir užtikrindama, kad nė vienas asmuo nebūtų grąžintas atgal ten, kur būtų persekiojamas;

               (4)

               Ženevos konvencija ir Protokolas yra tarptautinio teisinio pabėgėlių apsaugos režimo kertinis akmuo;

               (5)

               Tamperės išvadose numatyta, kad bendra Europos prieglobsčio sistema netrukus turėtų apimti pabėgėlių pripažinimo ir pabėgėlio statuso pobūdžio taisyklių suderinimą;

               (6)

               Tamperės išvadose taip pat numatyta, kad taisyklės dėl pabėgėlio statuso turėtų būti papildytos priemonėmis dėl papildomų apsaugos formų, pagal kurias asmeniui, kuriam reikalinga tokia apsauga, siūlomas tinkamas statusas;

               (7)

               šiuo metu baigtas pirmasis bendros Europos prieglobsčio sistemos kūrimo etapas. 2004 m. lapkričio 4 d. Europos Vadovų Taryba priėmė Hagos programą, kurioje nustatyti laikotarpiu nuo 2005 m. iki 2010 m. laisvės, saugumo ir teisingumo erdvėje įgyvendintini tikslai. Šiuo klausimu Hagos programoje Europos Komisija paraginta užbaigti pirmojo etapo teisinių dokumentų vertinimą ir pateikti Europos Parlamentui ir Tarybai antrojo etapo dokumentus bei priemones, kad jie būtų priimti anksčiau nei 2010 m. pabaigoje;

               (8)

               2008 m. spalio 15 ir 16 d. priimtame Europos imigracijos ir prieglobsčio pakte Europos Vadovų Taryba pažymėjo, kad tarp valstybių narių tebėra didelių skirtumų, susijusių su apsaugos suteikimu ir tokios apsaugos formomis, ir paragino imtis naujų iniciatyvų, siekiant užbaigti bendros Europos prieglobsčio sistemos kūrimą, kaip numatyta Hagos programoje, ir taip pasiekti, kad būtų teikiama aukštesnio lygio apsauga;

               (9)

               Stokholmo programoje Europos Vadovų Taryba pakartojo įsipareigojimą ne vėliau kaip 2012 m. sukurti bendrą apsaugos ir solidarumo erdvę, grindžiamą bendra prieglobsčio suteikimo procedūra ir asmenų, kuriems suteikta tarptautinė apsauga, vienodu statusu laikantis Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo (toliau - SESV) 78 straipsnyje nustatytos tvarkos;

               (10)

               atsižvelgiant į atliktų vertinimų rezultatus, šiuo etapu reikėtų patvirtinti principus, kuriais grindžiama Direktyva 2004/83/EB, taip pat, taikant aukštesnius reikalavimus, siekti labiau suderinti tarptautinės apsaugos pripažinimo ir pobūdžio taisykles;

               (11)

               turėtų būti mobilizuojami Europos pabėgėlių fondo ir Europos prieglobsčio paramos biuro ištekliai, kad būtų tinkamai remiamos valstybių narių pastangos įgyvendinant antrajame bendros Europos prieglobsčio sistemos etape nustatytus reikalavimus, visų pirma – tų valstybių narių pastangos, kurių prieglobsčio sistemos – dėl jų geografinės ar demografinės padėties – patiria specifinę ir neproporcingą naštą;

               (12)

               pagrindinis šios direktyvos tikslas - užtikrinti, kad valstybės narės taikytų bendrus asmenų, kuriems tikrai reikia tarptautinės apsaugos, identifikavimo kriterijus, ir užtikrinti, kad tiems asmenims visose valstybėse narėse būtų suteiktos būtiniausios lengvatos;

               (13)

               pabėgėlio ir papildomos apsaugos statuso pripažinimo ir pobūdžio taisyklių suderinimas turėtų padėti apriboti antrinį tarptautinės apsaugos prašytojų judėjimą tarp valstybių narių, kai tokį judėjimą lemia tik teisinių sistemų skirtumai;

               (14)

               valstybės narės turėtų turėti teisę nustatyti arba palikti galioti palankesnes nei šioje direktyvoje nustatyti reikalavimai nuostatas dėl trečiųjų šalių piliečių arba asmenų be pilietybės, kurie prašo valstybės narės tarptautinės apsaugos, kai suprantama, jog toks prašymas grindžiamas tuo, kad atitinkamas asmuo yra pabėgėlis, kaip apibrėžta Ženevos konvencijos 1 straipsnio A skirsnyje, arba papildomą apsaugą galintis gauti asmuo;

               (15)

               ši direktyva netaikoma tiems trečiųjų šalių piliečiams arba asmenims be pilietybės, kuriems leidžiama pasilikti valstybių narių teritorijoje ne dėl tarptautinės apsaugos poreikio, bet valstybės narės nuožiūra dėl užuojautos ar humanitarinių priežasčių;

               (16)

               šia direktyva gerbiamos pagrindinės teisės ir laikomasi principų, pripažintų visų pirma Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijoje. Šia direktyva visų pirma siekiama užtikrinti visišką pagarbą žmogaus orumui ir prieglobsčio prašytojų bei juos lydinčių šeimos narių teisę į prieglobstį, taip pat skatinti taikyti tos Chartijos 1, 7, 11, 14, 15, 16, 18, 21, 24, 34 ir 35 straipsnius, todėl direktyva turėtų būti atitinkamai įgyvendinama;

               (17)

               dėl elgesio su asmenimis, kuriems taikoma ši direktyva, valstybės narės yra saistomos įsipareigojimų pagal tarptautinės teisės dokumentus, kuriuos jos yra pasirašiusios, ypač pagal tuos, kuriais draudžiama diskriminacija;

               (18)

               įgyvendindamos šią direktyvą valstybės narės pirmiausia turėtų atsižvelgti į geriausius vaiko interesus pagal 1989 m. Jungtinių Tautų Vaiko teisių konvenciją. Vertindamos geriausius vaiko interesus valstybės narės visų pirma turėtų tinkamai atsižvelgti į šeimos vienovės principą, nepilnamečio gerovę ir socialinę raidą, saugumo ir apsaugos aspektus ir į nepilnamečio nuomonę pagal jo amžių ir brandą;

               (19)

               būtina išplėsti šeimos narių sąvoką, atsižvelgiant į tam tikras skirtingas priklausomumo aplinkybes ir ypatingą dėmesį skiriant geriausiems vaiko interesams;

               (20)

               šia direktyva nedaromas poveikis Protokolui dėl Europos Sąjungos valstybių narių piliečių prieglobsčio, pridėtam prie Europos Sąjungos sutarties (toliau – ES sutartis) ir SESV;

               (21)

               pabėgėlio statuso pripažinimas yra deklaratyvus aktas;

               (22)

               nustatydamos pabėgėlio statusą pagal Ženevos konvencijos 1 straipsnį valstybės narės vertingų rekomendacijų gali gauti konsultuodamosi su Jungtinių Tautų pabėgėlių reikalų vyriausiuoju komisaru;

               (23)

               turėtų būti nustatyti pabėgėlio statuso apibrėžimo ir pobūdžio reikalavimai, kad valstybių narių kompetentingos institucijos galėtų jais vadovautis taikydamos Ženevos konvenciją;

               (24)

               būtina nustatyti bendrus prieglobsčio prašytojų pripažinimo pabėgėliais pagal Ženevos konvencijos 1 straipsnį kriterijus;

               (25)

               visų pirma būtina nustatyti bendras sąvokas: sur place atsirandantis apsaugos poreikis, žalos ir apsaugos šaltiniai, vidaus apsauga ir persekiojimas, įskaitant persekiojimo priežastis;

               (26)

               apsaugą gali teikti valstybė arba grupės ar organizacijos, įskaitant tarptautines organizacijas, kurios atitinka šioje direktyvoje nustatytas sąlygas ir kurios valstybės teritorijoje kontroliuoja regioną ar didesnę zoną, jei jos nori ir gali užtikrinti apsaugą. Tokia apsauga turėtų būti veiksminga ir ilgalaikio pobūdžio;

               (27)

               turėtų būti sudarytos galimybės prašytojui naudotis veiksminga vidaus apsauga nuo persekiojimo ar didelės žalos toje kilmės šalies dalyje, į kurią jis gali saugiai ir teisėtai keliauti, į kurią gali atvykti ir kurioje, kaip pagrįstai manoma, jis įsikurtų. Jei persekiojimą vykdo ar didelę žalą daro valstybė ar valstybės tarnautojai, turėtų būti taikoma prezumpcija, kad prašytojui neužtikrinama galimybė naudotis veiksminga apsauga. Jei prašytojas yra nelydimas nepilnametis, vertinant, ar yra galimybė naudotis ta veiksminga apsauga, turėtų būti atsižvelgiama į galimybę naudotis tinkamomis priežiūros ir globos sąlygomis, kurios atitinka geriausius nelydimo nepilnamečio interesus;

               (28)

               būtina, kad, vertindamos nepilnamečių pateiktus tarptautinės apsaugos prašymus, valstybės narės atsižvelgtų į specifines vaikų persekiojimo formas;

               (29)

               viena iš pabėgėlio statuso suteikimo pagal Ženevos konvencijos 1 straipsnio A skirsnį sąlygų yra priežastinis ryšys tarp persekiojimo priežasčių, t. y. rasės, religijos, tautybės, politinių pažiūrų ar priklausymo tam tikrai socialinei grupei, ir persekiojimo veiksmų arba apsaugos nuo tokių veiksmų nebuvimas;

               (30)

               taip pat būtina įvesti bendrą persekiojimo priežasties „priklausymas prie tam tikros socialinės grupės“ sąvoką. Apibrėžiant tam tikrą socialinę grupę turėtų būti deramai atsižvelgiama į klausimus, susijusius su prašytojo lytimi, įskaitant lyties tapatybę ir seksualinę orientaciją, kurie gali būti susiję su tam tikromis teisinėmis tradicijomis ir papročiais, kurių laikantis, pvz., žalojami lyties organai, vykdoma prievartinė sterilizacija ar daromi prievartiniai abortai, tiek, kiek jie yra susiję su prašytojo visiškai pagrįsta baime būti persekiojamam;

               (31)

               Jungtinių Tautų tikslams ir principams prieštaraujantys veiksmai nustatyti Jungtinių Tautų Chartijos preambulėje ir 1 bei 2 straipsniuose ir kartu su kitais minimi Jungtinių Tautų rezoliucijose dėl kovos su terorizmu priemonių, kuriose deklaruojama, kad „teroro aktai, metodai ir praktika prieštarauja Jungtinių Tautų tikslams ir principams“ ir kad „sąmoningas teroro aktų finansavimas, planavimas ir kurstymas taip pat prieštarauja Jungtinių Tautų tikslams ir principams“;

               (32)

               kaip išplaukia iš 14 straipsnio, „statusas“ gali apimti ir pabėgėlio statusą;

               (33)

               taip pat turėtų būti nustatyti papildomos apsaugos statuso apibrėžties ir pobūdžio reikalavimai. Papildoma apsauga turėtų būti pagalbinė Ženevos konvencijoje numatytos pabėgėlių apsaugos atžvilgiu;

               (34)

               būtina nustatyti bendrus kriterijus, kuriais remiantis tarptautinės apsaugos prašytojai turi būti pripažįstami galinčiais gauti papildomą apsaugą. Tie kriterijai turėtų būti grindžiami tarptautiniais įsipareigojimais pagal žmogaus teisių dokumentus ir valstybių narių praktika;

               (35)

               pavojai, kurie paprastai gresia šalies gyventojams ar jų daliai, paprastai savaime nesukelia asmeninės grėsmės, kuri būtų kvalifikuojama kaip didelė žala;

               (36)

               šeimos nariams vien dėl jų giminystės su pabėgėliu ryšio paprastai gali grėsti tokie persekiojimo veiksmai, kurie gali būti pagrindu pabėgėlio statusui suteikti;

               (37)

               nacionalinio saugumo ir viešosios tvarkos sąvoka apima ir atvejus, kai trečiosios šalies pilietis priklauso asociacijai, kuri remia tarptautinį terorizmą, arba remia tokią asociaciją;

               (38)

               spręsdamos dėl teisių į lengvatas, kurios numatytos šioje direktyvoje, valstybės narės turėtų deramai atsižvelgti į geriausius vaiko interesus ir į tarptautinės apsaugos gavėjo artimų giminaičių, kurie jau yra valstybėje narėje ir kurie nėra to apsaugos gavėjo šeimos nariai, ypatingas priklausomumo nuo jo aplinkybes. Išimtinėmis aplinkybėmis, kai tarptautinės apsaugos gavėjo artimas giminaitis yra vedęs (ištekėjusi) nepilnametis (-ė), tačiau jo (jos) nelydi sutuoktinė (-is), gali būti laikoma, kad geriausi nepilnamečio interesai bus užtikrinami jo (jos) pradinėje šeimoje;

               (39)

               atsakant į Stokholmo programos raginimą nustatyti vienodą statusą pabėgėliams ar papildomą apsaugą galintiems gauti asmenims ir, išskyrus būtinas ir objektyviai pagrįstas nukrypti leidžiančias nuostatas, papildomos apsaugos statuso gavėjams turėtų būti suteiktos tos pačios teisės ir lengvatos, kuriomis pagal šią direktyvą naudojasi pabėgėliai, ir taikomos tos pačios sąlygos atitikti reikalavimus;

               (40)

               nepažeidžiant tarptautiniais įsipareigojimais numatytų apribojimų valstybės narės gali nustatyti, kad, norint gauti lengvatas, susijusias su galimybe įsidarbinti, gauti socialinį aprūpinimą, naudotis sveikatos priežiūros paslaugomis ir integracijos priemonėmis, būtina prieš tai gauti leidimą gyventi šalyje;

               (41)

               kad tarptautinės apsaugos gavėjai šioje direktyvoje nustatytomis teisėmis ir lengvatomis galėtų naudotis veiksmingiau, būtina atsižvelgti į specifinius jų poreikius ir ypatingus integravimosi sunkumus, su kuriais jie susiduria. Dėl tokio atsižvelgimo paprastai neturėtų būti sudaromas palankesnės sąlygos už tas, kurios taikomos valstybių narių piliečiams, nedarant poveikio valstybių narių galimybei nustatyti ar palikti galioti palankesnius reikalavimus;

               (42)

               tokiomis aplinkybėmis reikėtų dėti pastangas, kad visų pirma būtų sprendžiamos problemos, dėl kurių tarptautinės apsaugos gavėjai negali veiksmingai naudotis su įsidarbinimu susijusiomis švietimo ir profesinio mokymosi galimybėmis, inter alia, problemos, susijusios su finansiniais suvaržymais;

               (43)

               ši direktyva netaikoma valstybių narių teikiamoms finansinėms lengvatoms, kurios skiriamos švietimui skatinti;

               (44)

               reikia apsvarstyti specialias priemones, siekiant veiksmingai spręsti praktinius tarptautinės apsaugos gavėjų sunkumus dėl jų užsienio diplomų, pažymėjimų ar kitų oficialios kvalifikacijos įrodymų pripažinimo, kurie visų pirma kyla dėl to, kad tarptautinės apsaugos gavėjai neturi dokumentinių įrodymų ir negali padengti su pripažinimo procedūromis susijusių išlaidų;

               (45)

               siekiant visų pirma išvengti socialinių sunkumų, derėtų tarptautinės apsaugos gavėjams, jų nediskriminuojant pagal socialinės paramos sistemą, suteikti tinkamą socialinį aprūpinimą ir pragyvenimo lėšų. Kalbant apie socialinę paramą, būtiniausių lengvatų suteikimo papildomos apsaugos statuso gavėjams tvarka ir konkrečios sąlygos turėtų būti nustatytos nacionalinėje teisėje. Galimybė apriboti tokią paramą ją taikant tik pagrindinėms lengvatoms turėtų būti suprantama kaip bent minimalaus pragyvenimo lygio aprūpinimas, taip pat parama ligos arba nėštumo atveju ir tėvystės parama tiek, kiek tos lengvatos pagal nacionalinę teisę teikiamos piliečiams;

               (46)

               tarptautinės apsaugos gavėjams turėtų būti užtikrinta galimybė naudotis sveikatos priežiūros paslaugomis, įskaitant tiek fizinės, tiek psichinės sveikatos priežiūrą;

               (47)

               kiek tai įmanoma, pabėgėlio statuso gavėjams ir papildomos apsaugos statuso gavėjams skirtose integracijos programose turėtų būti atsižvelgiama į specifinius jų poreikius ir su jų padėtimi susijusias ypatybes, įskaitant, jei reikalinga, kalbos mokymą ir informacijos suteikimą apie asmens teises ir pareigas, susijusias su atitinkamoje valstybėje narėje taikomu jų apsaugos statusu;

               (48)

               šios direktyvos įgyvendinimas turėtų būti reguliariai vertinamas, atsižvelgiant visų pirma į valstybių narių tarptautinių įsipareigojimų dėl negrąžinimo raidą, pokyčius valstybių narių darbo rinkose ir bendrų pagrindinių integracijos principų raidą;

               (49)

               kadangi šios direktyvos tikslų, t. y. nustatyti trečiųjų šalių piliečių ar asmenų be pilietybės priskyrimo prie tarptautinės apsaugos gavėjų, vienodo statuso pabėgėliams arba papildomą apsaugą galintiems gauti asmenims ir suteikiamos apsaugos pobūdžio reikalavimus, valstybės narės negali deramai pasiekti ir kadangi dėl šios direktyvos masto ar poveikio tų tikslų būtų geriau siekti Sąjungos lygiu, laikydamasi ES sutarties 5 straipsnyje nustatyto subsidiarumo principo Sąjunga gali patvirtinti priemones. Pagal tame straipsnyje nustatytą proporcingumo principą šia direktyva neviršijama to, kas būtina nurodytiems tikslams pasiekti;

               (50)

               pagal prie ES sutarties ir SESV pridėto Protokolo (Nr. 21) dėl Jungtinės Karalystės ir Airijos pozicijos dėl laisvės, saugumo ir teisingumo erdvės 1 ir 2 straipsnius bei 4a straipsnio 1 dalį ir nedarant poveikio to protokolo 4 straipsniui, Jungtinė Karalystė ir Airija nedalyvauja priimant šią direktyvą ir ji nėra joms privaloma ar taikoma;

               (51)

               pagal prie ES sutarties ir SESV pridėto Protokolo (Nr. 22) dėl Danijos pozicijos 1 ir 2 straipsnius Danija nedalyvauja priimant šią direktyvą ir ji nėra jai privaloma ar taikoma;

               (52)

               pareiga perkelti šią direktyvą į nacionalinę teisę turėtų būti taikoma tik toms jos nuostatoms, kurios iš esmės skiriasi nuo Direktyvos 2004/83/EB nuostatų. Pareiga perkelti nepakeistas nuostatas kyla iš tos direktyvos;

               (53)

               šia direktyva neturėtų būti daromas poveikis valstybių narių pareigoms, susijusioms su Direktyvos 2004/83/EB perkėlimo į nacionalinę teisę terminu, nustatytu I priedo B dalyje,

         PRIĖMĖ ŠIĄ DIREKTYVĄ:
   I   SKYRIUS

      BENDROSIOS NUOSTATOS

   1 straipsnis
   Tikslas
   Šios direktyvos tikslas – nustatyti trečiųjų šalių piliečių ar asmenų be pilietybės priskyrimo prie tarptautinės apsaugos gavėjų, vienodo statuso pabėgėliams arba papildomą apsaugą galintiems gauti asmenims ir suteikiamos apsaugos pobūdžio reikalavimus.
   2 straipsnis
   Terminų apibrėžtys
   Šioje direktyvoje vartojamų terminų apibrėžtys:
   a)   tarptautinė apsauga– pabėgėlio statusas ir papildomos apsaugos statusas, kaip apibrėžta e ir g punktuose;
   b)   tarptautinės apsaugos gavėjas– asmuo, kuriam suteiktas pabėgėlio ar papildomos apsaugos statusas, kaip apibrėžta e ir g punktuose;
   c)   Ženevos konvencija– 1951 m. liepos 28 d. Ženevos konvencija dėl pabėgėlių statuso su pakeitimais, padarytais 1967 m. sausio 31 d. Niujorko protokolu;
   d)   pabėgėlis– trečiosios šalies pilietis, kuris dėl visiškai pagrįstos persekiojimo dėl rasės, religijos, tautybės, politinių pažiūrų ar priklausymo prie tam tikros socialinės grupės baimės yra už šalies, kurios pilietis jis yra, ribų ir negali arba dėl tokios baimės nepageidauja naudotis tos šalies apsauga, arba asmuo be pilietybės, kuris dėl minėtų priežasčių būdamas už šalies, kurioje yra jo ankstesnė įprastinė gyvenamoji vieta, ribų negali ar dėl tokios baimės nepageidauja į ją grįžti ir kuriam netaikomas 12 straipsnis;
   e)   pabėgėlio statusas– valstybės narės pripažinimas, kad trečiosios šalies pilietis arba asmuo be pilietybės yra pabėgėlis;
   f)   papildomą apsaugą galintis gauti asmuo– trečiosios šalies pilietis arba asmuo be pilietybės, kuris negali būti laikomas pabėgėliu, tačiau apie kurį pagrįstai galima manyti, kad jei jis būtų grąžintas į savo kilmės šalį arba – asmens be pilietybės atveju – į šalį, kurioje yra jos ankstesnė įprastinė gyvenamoji vieta, jam kiltų realus pavojus patirti 15 straipsnyje apibrėžtą didelę žalą, kuriam netaikomos 17 straipsnio 1 bei 2 dalys ir kuris negali arba dėl tokio pavojaus nepageidauja naudotis tos šalies apsauga;
   g)   papildomos apsaugos statusas– valstybės narės pripažinimas, kad trečiosios šalies pilietis arba asmuo be pilietybės yra papildomą apsaugą galintis gauti asmuo;
   h)   tarptautinės apsaugos prašymas– trečiosios šalies piliečio arba asmens be pilietybės pateiktas prašymas dėl valstybės narės apsaugos, kuris, kaip galima suprasti, siekia pabėgėlio statuso arba papildomos apsaugos statuso ir kuris aiškiai neprašo kitokios rūšies apsaugos, kuriai netaikoma ši direktyva ir kurios galima prašyti atskirai;
   i)   prašytojas– trečiosios šalies pilietis arba asmuo be pilietybės, pateikęs tarptautinės apsaugos prašymą, dėl kurio dar nėra priimtas galutinis sprendimas;
   j)   šeimos nariai– tiek, kiek šeima jau egzistavo kilmės šalyje, toliau išvardyti tarptautinės apsaugos gavėjo šeimos nariai, kurie yra toje pačioje su tarptautinės apsaugos prašymu susijusioje valstybėje narėje:
   tarptautinės apsaugos gavėjo sutuoktinis arba nesantuokinis partneris, su kuriuo sieja stabilūs santykiai, kai atsižvelgiant į atitinkamos valstybės narės teisę ar praktiką pagal trečiųjų šalių piliečiams taikomą jos teisę nesantuokinės poros prilyginamos santuokinėms poroms,
   pirmoje įtraukoje nurodytų porų arba tarptautinės apsaugos gavėjo nepilnamečiai vaikai, jei jie nėra susituokę, nesvarbu, ar jie yra santuokiniai ar nesantuokiniai, ar įvaikinti, kaip apibrėžta nacionalinėje teisėje,
   tėvas, motina ar kitas suaugęs asmuo, pagal atitinkamos valstybės narės teisę ar praktiką atsakingas už tarptautinės apsaugos gavėją, jei tas gavėjas yra nepilnametis ir nesusituokęs;
   k)   nepilnametis– jaunesnis nei 18 metų trečiosios šalies pilietis arba asmuo be pilietybės;
   l)   nelydimas nepilnametis– nepilnametis, atvykęs į valstybių narių teritoriją nelydimas pagal atitinkamos valstybės narės teisę ar praktiką už jį atsakingo suaugusiojo, kol juo nepradeda veiksmingai rūpintis toks asmuo; įskaitant nepilnametį, kuris liko nelydimas po to, kai jis atvyko į valstybių narių teritoriją;
   m)   leidimas gyventi šalyje– valstybės narės valdžios institucijų tos valstybės teise nustatyta forma išduotas leidimas trečiosios šalies piliečiui arba asmeniui be pilietybės gyventi jos teritorijoje;
   n)   kilmės šalis– pilietybės šalis ar šalys, o asmenų be pilietybės atveju – šalis, kurioje yra ankstesnė įprastinė gyvenamoji vieta.
   3 straipsnis
   Palankesni reikalavimai
   Valstybės narės gali nustatyti arba palikti galioti palankesnius reikalavimus, skirtus nustatyti, kuris asmuo gali būti priskiriamas prie pabėgėlio ar papildomą apsaugą galinčio gauti asmens, ir tarptautinės apsaugos pobūdį, jei tie reikalavimai yra suderinami su šia direktyva.
   II   SKYRIUS

      TARPTAUTINĖS APSAUGOS PRAŠYMŲ VERTINIMAS

   4 straipsnis
   Faktų ir aplinkybių vertinimas
   1.   Valstybės narės gali laikyti, kad prašytojas privalo kuo greičiau pateikti visą informaciją tarptautinės apsaugos prašymui pagrįsti. Valstybės narės pareiga – bendradarbiaujant su prašytoju įvertinti atitinkamą su prašymu susijusią informaciją.
   2.   1 dalyje nurodyta informacija – prašytojo pareiškimai ir visi jo turimi dokumentai, susiję su jo amžiumi, biografijos faktais, įskaitant atitinkamų giminaičių amžių ir biografijos faktus, tapatybe, pilietybe (-ėmis), šalimi (-is) ir vieta (-omis), kurioje (-se) anksčiau gyveno, ankstesniais prieglobsčio prašymais, kelionės maršrutais, kelionės dokumentais ir tarptautinės apsaugos prašymo teikimo priežastimis.
   3.   Tarptautinės apsaugos prašymas vertinamas išnagrinėjus kiekvieną atvejį individualiai ir atsižvelgiant į:

               a)

               visus vertintinus faktus, susijusius su kilmės šalimi sprendimo priėmimo dėl prašymo metu, įskaitant kilmės šalies įstatymus ir kitus teisės aktus bei jų taikymo būdą;

               b)

               atitinkamus prašytojo pateiktus pareiškimus ir dokumentus, įskaitant informaciją apie tai, ar prašytojas patyrė ar gali patirti persekiojimą arba didelę žalą;

               c)

               prašytojo individualią padėtį ir asmenines aplinkybes, įskaitant tokius veiksnius kaip antai biografijos faktai, lytis ir amžius, kad pagal prašytojo asmenines aplinkybes būtų įvertinta, ar prieš jį vykdyti ar galimai vykdyti veiksmai galėtų būti laikomi persekiojimu arba didele žala;

               d)

               tai, ar prašytojo veikla išvykus iš kilmės šalies buvo nukreipta vieninteliam arba pagrindiniam tikslui pasiekti – sudaryti reikiamas sąlygas prašyti tarptautinės apsaugos, kad būtų įvertinta, ar dėl tos veiklos į tą šalį grąžintas prašytojas būtų persekiojamas arba, ar jam grėstų didelė žala;

               e)

               tai, ar galima pagrįstai tikėtis, kad prašytojas galėtų naudotis kitos šalies, kurioje jis galėtų gauti pilietybę, apsauga.

         4.   Tai, kad prašytojas jau buvo persekiojamas ar jam buvo padaryta didelė žala arba buvo tiesiogiai grasinama persekioti ar padaryti didelę žalą, yra rimtas visiškai pagrįstos prašytojo persekiojimo baimės ar realaus pavojaus patirti didelę žalą požymis, nebent yra tinkamų priežasčių manyti, kad toks persekiojimas nepasikartos ar didelė žala nebus padaryta dar kartą.
   5.   Kai valstybės narės taiko principą, pagal kurį prašytojas privalo pagrįsti tarptautinės apsaugos prašymą, ir kai prašytojo pareiškimų faktai nepagrįsti dokumentais ar kitais įrodymais, tokių faktų nereikia patvirtinti, jei įvykdomos šios sąlygos:

               a)

               prašytojas realiai stengėsi pagrįsti savo prašymą;

               b)

               pateikta visa prašytojo turima informacija ir tinkamai paaiškinta, kodėl nepateikta kita svarbi informacija;

               c)

               prašytojo pareiškimai yra nuoseklūs ir patikimi bei neprieštarauja turimai specifinei ir bendrai informacijai, susijusiai su prašytojo atveju;

               d)

               prašytojas paprašė tarptautinės apsaugos kiek įmanoma anksčiau, nebent jis gali nurodyti tinkamą priežastį, dėl ko to nepadarė; ir

               e)

               yra nustatyta, kad prašytojas bendrai yra patikimas.

         5 straipsnis
   Sur place atsirandantis tarptautinės apsaugos poreikis
   1.   Visiškai pagrįsta persekiojimo baimė ar realus didelės žalos pavojus gali būti grindžiami įvykiais, įvykusiais po to, kai prašytojas išvyko iš kilmės šalies.
   2.   Visiškai pagrįsta persekiojimo baimė ar realus didelės žalos pavojus gali būti grindžiamas veikla, kurią prašytojas vykdė po to, kai išvyko iš kilmės šalies, ypač jei nustatyta, kad ta veikla yra kilmės šalyje turėtų įsitikinimų ar požiūrio reiškimas ir tolesnis jų laikymasis.
   3.   Nedarydamos poveikio Ženevos konvencijai, valstybės narės gali nustatyti, kad prašytojui, kuris pateikia vėlesnį prašymą, pabėgėlio statusas paprastai nesuteikiamas, jei persekiojimo pavojus grindžiamas aplinkybėmis, kurias prašytojas sukūrė savo iniciatyva po išvykimo iš kilmės šalies.
   6 straipsnis
   Persekiojimo vykdytojai ar didelės žalos darytojai
   Persekiojimo vykdytojais ar didelės žalos darytojais gali būti:

               a)

               valstybė;

               b)

               valstybę ar didelę valstybės teritorijos dalį valdančios grupės ar organizacijos;

               c)

               nevalstybiniai subjektai, jei galima įrodyti, kad a ir b punktuose minimi vykdytojai ir darytojai, įskaitant tarptautines organizacijas, negali arba nenori suteikti apsaugos nuo persekiojimo arba didelės žalos, kaip apibrėžta 7 straipsnyje.

         7 straipsnis
   Apsaugos teikėjai
   1.   Apsaugą nuo persekiojimo ar didelės žalos gali suteikti tik:

               a)

               valstybė arba

               b)

               valstybę ar didelę valstybės teritorijos dalį valdančios grupės ar organizacijos, įskaitant tarptautines organizacijas,

         jei jos nori ir gali pasiūlyti apsaugą pagal 2 dalį.
   2.   Apsauga nuo persekiojimo ar didelės žalos turi būti veiksminga ir ilgalaikio pobūdžio. Tokia apsauga paprastai suteikiama, kai 1 dalies a ir b punktuose minimi apsaugos teikėjai imasi pagrįstų priemonių, kad užkirstų kelią persekiojimui ar didelei žalai, inter alia, taikydami veiksmingą teisinę sistemą persekiojimo ar didelei žalai nustatyti, persekioti dėl veiksmų, kurie laikomi persekiojimu arba didele žala, ir nubausti už juos, ir kai prašytojas turi galimybę naudotis tokia apsauga.
   3.   Vertindamos, ar tarptautinė organizacija kontroliuoja valstybę arba didelę jos teritorijos dalį ir ar suteikia apsaugą, kaip nurodyta 2 dalyje, valstybės narės atsižvelgia į gaires, kurios gali būti pateiktos atitinkamuose Sąjungos aktuose.
   8 straipsnis
   Vidaus apsauga
   1.   Vertindamos tarptautinės apsaugos prašymą valstybės narės gali nustatyti, kad prašytojui nereikia tarptautinės apsaugos, jei kilmės šalies dalyje:

               a)

               jis nepatiria visiškai pagrįstos persekiojimo baimės arba realaus didelės žalos pavojaus arba

               b)

               jis turi galimybę naudotis apsauga nuo persekiojimo ar didelės žalos, kaip apibrėžta 7 straipsnyje,

         ir į tą šalies dalį jis gali saugiai ir teisėtai keliauti, gali į ją atvykti ir, pagrįstai manoma, kad jis joje įsikurs.
   2.   Nagrinėdamos, ar prašytojas patiria visiškai pagrįstą persekiojimo baimę ar realų didelės žalos pavojų arba turi galimybę naudotis apsauga nuo persekiojimo ar didelės žalos kilmės šalies dalyje, kaip nurodyta 1 dalyje, valstybės narės, priimdamos sprendimą dėl prašymo, atsižvelgia į bendrąsias toje šalies dalyje esančias aplinkybes ir į asmenines prašytojo aplinkybes, kaip nurodyta 4 straipsnyje. Tuo tikslu valstybės narės užtikrina, kad iš atitinkamų šaltinių, pavyzdžiui, Jungtinių Tautų pabėgėlių reikalų vyriausiojo komisaro ir Europos prieglobsčio paramos biuro, būtų gaunama tiksli naujausia informacija.
   III   SKYRIUS

      REIKALAVIMAI, TAIKOMI PRISKYRIMUI PRIE PABĖGĖLIŲ

   9 straipsnis
   Persekiojimo veiksmai
   1.   Tam, kad veiksmas būtų laikomas persekiojimo veiksmu pagal Ženevos konvencijos 1 straipsnio A skirsnį, jis turi būti:

               a)

               pakankamai rimtas pagal savo pobūdį ar dažnumą, kad sudarytų sunkų pagrindinių žmogaus teisių pažeidimą, visų pirma tų teisių, nuo kurių negalima nukrypti pagal Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 15 straipsnio 2 dalį, arba

               b)

               įvairių priemonių sankaupa, įskaitant žmogaus teisių pažeidimus, kuri yra pakankamai sunki, kad veiktų asmenį panašiai kaip nurodyta a punkte.

         2.   Persekiojimo veiksmai pagal 1 dalį gali būti, inter alia, pasireikšti tokiomis formomis:

               a)

               fizinio ar psichologinio smurto veiksmai, įskaitant seksualinį smurtą;

               b)

               teisinės, administracinės, policijos ir (arba) teisminės priemonės, kurios savaime yra diskriminacinės arba įgyvendinamos diskriminuojant;

               c)

               neproporcingas ir diskriminuojantis persekiojimas ar baudimas;

               d)

               atsisakymas teismine tvarka atlyginti žalą, kuris yra neproporcingas ar diskriminuojantis baudimas;

               e)

               persekiojimas ar baudimas dėl atsisakymo atlikti karo tarnybą konflikto metu, kai atliekant tokią tarnybą reikėtų daryti nusikaltimus ar veiksmus, kuriems taikomi 12 straipsnio 2 dalyje nustatyti nesuteikimo pagrindai;

               f)

               veiksmai, pagal pobūdį tiesiogiai susiję su asmens lytimi arba su tuo, kad asmuo yra vaikas.

         3.   Pagal 2 straipsnio d punktą turi būti ryšys tarp 10 straipsnyje nurodytų priežasčių ir persekiojimo veiksmų apibrėžtų pagal šio straipsnio 1 dalį arba apsaugos nuo tokių veiksmų nebuvimo.
   10 straipsnis
   Persekiojimo priežastys
   1.   Valstybės narės, vertindamos persekiojimo priežastis, atsižvelgia į šiuos veiksnius:

               a)

               rasės sąvoka visų pirma apima odos spalvą, kilmę ar priklausymą konkrečiai etninei grupei;

               b)

               religijos sąvoka visų pirma apima teistinių, neteistinių ir ateistinių įsitikinimų turėjimą, dalyvavimą ar nedalyvavimą formaliose pamaldose privačiai ar viešai, vienam ar kartu su kitais, kitus religinius veiksmus ar pažiūrų išraišką arba asmeninio ar bendruomeninio elgesio formas, grindžiamas ar privalomas pagal bet kokius religinius įsitikinimus;

               c)

               tautybės sąvoka neribojama vien pilietybės turėjimu ar jos neturėjimu, bet visų pirma apima priklausymą grupei, kuri apibūdinama atsižvelgiant į jos kultūrinį, etninį ar kalbinį tapatumą, bendrą geografinę ar politinę kilmę ar santykius su kitos valstybės gyventojais;

               d)

               grupė laikoma tam tikra socialine grupe, kai visų pirma:

                           —

                           tos grupės nariai turi tas pačias prigimtines savybes ar bendrą istoriją, kurios negalima pakeisti, arba turi tas pačias savybes ar įsitikinimus, kurie yra tokie svarbūs to asmens tapatumui ar sąžinei, kad jis neturėtų būti verčiamas jų atsisakyti, ir

                           —

                           ta grupė turi individualų tapatumą atitinkamoje šalyje, nes aplinkinė visuomenė ją suvokia kaip kitokią.

                     Atsižvelgiant į aplinkybes kilmės šalyje, tam tikrai socialinei grupei gali priklausyti grupė, susidariusi dėl būdingos seksualinės orientacijos. Seksualinė orientacija negali būti suprantama kaip veiksmai, kurie pagal valstybių narių nacionalinę teisę laikomi nusikalstamais. Siekiant pripažinti priklausymą prie tam tikros socialinės grupės arba nustatyti tokios grupės savybes, turi būti tinkamai atsižvelgiama į su lytimi susijusius aspektus, įskaitant lyties tapatybę;

               e)

               politinių pažiūrų sąvoka visų pirma apima turimas pažiūras, įsitikinimus ar tikėjimą tam tikru klausimu, susijusiu su 6 straipsnyje minėtais galimais persekiojimo vykdytojais ir jų politika ar metodais, nesvarbu, ar prašytojas pagal tas pažiūras, įsitikinimus ar tikėjimą ėmėsi veiksmų.

         2.   Vertinant, ar prašytojas visiškai pagrįstai bijo būti persekiojamas, nesvarbu, ar prašytojas iš tikrųjų turi rasinių, religinių, tautinių, socialinių ar politinių savybių, dėl kurių jis gali būti persekiojamas, su sąlyga, kad tokią savybę prašytojui priskiria persekiojimo vykdytojas.
   11 straipsnis
   Nustojimas būti pabėgėliu
   1.   Trečiosios šalies pilietis arba asmuo be pilietybės nustoja būti pabėgėliu, jei:

               a)

               savo noru vėl naudojasi savo pilietybės valstybės apsauga arba

               b)

               savo noru susigrąžino prarastą pilietybę, arba

               c)

               įgijo naują pilietybę ir naudojasi tos valstybės, kurios pilietis jis dabar yra, apsauga, arba

               d)

               savo noru vėl apsigyveno valstybėje, kurią buvo palikęs arba už kurios ribų buvo bijodamas persekiojimo, arba

               e)

               dėl aplinkybių, į kurias atsižvelgus jis buvo pripažintas pabėgėliu, nebebuvimo nebegali atsisakyti naudotis savo pilietybės valstybės apsauga, arba

               f)

               būdamas asmeniu be pilietybės dėl aplinkybių, į kurias atsižvelgus buvo pripažintas pabėgėliu, nebebuvimo gali grįžti į valstybę, kurioje yra jo ankstesnė įprastinė gyvenamoji vieta.

         2.   Nagrinėdamos 1 dalies e ir f punktus, valstybės narės atsižvelgia į tai, ar aplinkybių pasikeitimas yra tokio svarbaus ir ilgalaikio pobūdžio, kad pabėgėlio baimė būti persekiojamam nebegali būti laikoma visiškai pagrįsta.
   3.   1 dalies e ir f punktai netaikomi pabėgėliui, kuris gali nurodyti įtikinamas priežastis, atsirandančias dėl anksčiau patirto persekiojimo, dėl kurių jis atsisako naudotis savo pilietybės valstybės, arba – asmens be pilietybės atveju – valstybės, kurioje yra jo ankstesnė įprastinė gyvenamoji vieta, apsauga.
   12 straipsnis
   Pabėgėlio statuso nesuteikimas
   1.   Trečiosios šalies piliečiui arba asmeniui be pilietybės pabėgėlio statusas nesuteikiamas, jei:

               a)

               jam taikomas Ženevos konvencijos 1 straipsnio D skirsnis, susijęs su apsauga ar parama, kurią teikia Jungtinių Tautų organai ar agentūros, išskyrus Jungtinių Tautų pabėgėlių reikalų vyriausiąjį komisarą. Kai dėl bet kokios priežasties tokios apsaugos ar paramos teikimas nutrūksta, o tokių asmenų padėtis nėra galutinai išspręsta pagal atitinkamas Jungtinių Tautų Generalinės Asamblėjos priimtas rezoliucijas, tie asmenys ipso facto turi teisę pasinaudoti šioje direktyvoje numatytomis lengvatomis;

               b)

               šalies, kurioje jis apsigyveno, kompetentingos institucijos yra pripažinusios, kad jis turi teises ir pareigas, kurios priskiriamos tos šalies piliečiams, arba jiems prilygstančias teises ir pareigas.

         2.   Trečiosios šalies piliečiui arba asmeniui be pilietybės pabėgėlio statusas nesuteikiamas, jei yra rimtų priežasčių manyti, kad:

               a)

               jis padarė nusikaltimą taikai, karo nusikaltimą arba nusikaltimą žmoniškumui, kaip apibrėžta tarptautiniuose dokumentuose, į kuriuos įtrauktos nuostatos dėl tokių nusikaltimų;

               b)

               jis padarė sunkų nepolitinį nusikaltimą ne prieglobsčio šalyje prieš pripažįstant jį pabėgėliu, t. y. prieš išduodant leidimą gyventi, grindžiamą pabėgėlio statuso suteikimu; sunkiais nepolitiniais nusikaltimais gali būti laikomi ypač žiaurūs veiksmai, net jei jie įvykdyti tariamai politiniu tikslu;

               c)

               jis yra pripažintas kaltu dėl Jungtinių Tautų tikslams ir principams prieštaraujančių veiksmų, nurodytų Jungtinių Tautų Chartijos preambulėje ir 1 bei 2 straipsniuose.

         3.   2 dalis taikoma asmenims, kurie kursto ar kitaip dalyvauja vykdant joje nurodytus nusikaltimus ar veiksmus.
   IV   SKYRIUS

      PABĖGĖLIO STATUSAS

   13 straipsnis
   Pabėgėlio statuso suteikimas
   Valstybės narės suteikia pabėgėlio statusą trečiosios šalies piliečiui arba asmeniui be pilietybės, kuris priskiriamas prie pabėgėlių pagal II ir III skyrius.
   14 straipsnis
   Pabėgėlio statuso panaikinimas, galiojimo nutraukimas ar atsisakymas pratęsti jo galiojimą
   1.   Jei tarptautinės apsaugos prašymas pateiktas po Direktyvos 2004/83/EB įsigaliojimo, valstybės narės panaikina, nutraukia ar atsisako pratęsti trečiosios šalies piliečio arba asmens be pilietybės pabėgėlio statusą, kurį suteikė Vyriausybinė, administracinė, teisminė arba pusiau teisminė institucija, jei jis nustoja būti pabėgėliu pagal 11 straipsnį.
   2.   Nedarydama poveikio pabėgėlio pareigoms pagal 4 straipsnio 1 dalį atskleisti visus susijusius faktus ir pateikti visus jo turimus susijusius dokumentus, pabėgėlio statusą suteikusi valstybė narė, išnagrinėjusi kiekvieną atvejį individualiai, turi įrodyti, kad atitinkamas asmuo nustojo būti arba niekuomet nebuvo pabėgėliu pagal šio straipsnio 1 dalį.
   3.   Valstybės narės panaikina trečiosios šalies piliečio arba asmens be pilietybės pabėgėlio statusą arba nutraukia ar atsisako pratęsti jo galiojimą, jei po to, kai jam buvo suteiktas pabėgėlio statusas, atitinkama valstybė narė nustatė, kad:

               a)

               jam neturėjo būti suteiktas arba nesuteikiamas pabėgėlio statusas pagal 12 straipsnį;

               b)

               jo neteisingai pateikti arba nutylėti faktai, įskaitant suklastotų dokumentų naudojimą, buvo lemiami suteikiant pabėgėlio statusą.

         4.   Valstybės narės gali panaikinti statusą, kurį pabėgėliui suteikė Vyriausybinė, administracinė, teisminė arba pusiau teisminė institucija, arba nutraukti ar atsisakyti pratęsti jo galiojimą, kai:

               a)

               yra rimtų priežasčių laikyti jį keliančiu pavojų valstybės narės, kurioje jis yra, saugumui;

               b)

               jis yra galutiniu teismo sprendimu nuteistas už itin sunkų nusikaltimą ir kelia pavojų tos valstybės narės visuomenei.

         5.   Susidarius 4 dalyje nurodytoms situacijoms valstybės narės gali nuspręsti nesuteikti pabėgėlio statuso, jei toks sprendimas dar nėra priimtas.
   6.   Asmenys, kuriems taikoma 4 arba 5 dalis, gali naudotis teisėmis, nustatytomis Ženevos konvencijos 3, 4, 16, 22, 31, 32 ir 33 straipsniuose arba panašiomis į juose nustatytąsias, jei jie yra valstybėje narėje.
   V   SKYRIUS

      REIKALAVIMAI, TAIKOMI PRISKYRIMUI PRIE PAPILDOMĄ APSAUGĄ GALINČIŲ GAUTI ASMENŲ

   15 straipsnis
   Didelė žala
   Didelė žala yra:

               a)

               mirties bausmė ar egzekucija arba

               b)

               prašytojo kankinimas, nežmoniškas ar žeminamas elgesys arba baudimas kilmės šalyje, arba

               c)

               rimta ir asmeninė grėsmė civilio gyvybei ar asmeniui, kylanti dėl nesirenkamojo smurto tarptautinio ar vidaus ginkluoto konflikto metu.

         16 straipsnis
   Nustojimas būti papildomą apsaugą galinčiu gauti asmeniu
   1.   Trečiosios šalies pilietis arba asmuo be pilietybės nustoja būti papildomą apsaugą galinčiu gauti asmeniu, kai aplinkybės, į kurias atsižvelgus buvo suteiktas papildomos apsaugos statusas, nustoja egzistuoti arba pasikeičia tiek, kad apsauga tampa nereikalinga.
   2.   Taikydamos 1 dalį, valstybės narės atsižvelgia į tai, ar aplinkybių pasikeitimas yra tokio svarbaus ir ilgalaikio pobūdžio, kad papildomą apsaugą galinčiam gauti asmeniui nebėra realaus didelės žalos pavojaus.
   3.   1 dalis netaikoma papildomos apsaugos statuso gavėjui, kuris gali nurodyti privalomas priežastis, atsirandančias dėl anksčiau patirtos didelės žalos, dėl kurių jis atsisako naudotis savo pilietybės valstybės, arba – asmens be pilietybės atveju – valstybės, kurioje yra jo ankstesnė gyvenamoji vieta, apsauga.
   17 straipsnis
   Papildomą apsaugą galinčio gauti asmens statuso nesuteikimas
   1.   Trečiosios šalies piliečiui arba asmeniui be pilietybės nesuteikiamas papildomą apsaugą galinčio gauti asmens statusas, jei yra rimtų priežasčių manyti, kad:

               a)

               jis padarė nusikaltimą taikai, karo nusikaltimą arba nusikaltimą žmoniškumui, kaip apibrėžta tarptautiniuose dokumentuose, į kuriuos įtrauktos nuostatos dėl tokių nusikaltimų;

               b)

               jis padarė sunkų nusikaltimą;

               c)

               jis yra pripažintas kaltu dėl Jungtinių Tautų tikslams ir principams prieštaraujančių veiksmų, nurodytų Jungtinių Tautų Chartijos preambulėje ir 1 bei 2 straipsniuose;

               d)

               jis kelia pavojų valstybės narės, kurioje yra, visuomenei ar saugumui.

         2.   1 dalis taikoma asmenims, kurie kursto ar kitaip dalyvauja vykdant joje nurodytus nusikaltimus ar veiksmus.
   3.   Valstybės narės gali nesuteikti papildomą apsaugą galinčio gauti asmens statuso trečiosios šalies piliečiui arba asmeniui be pilietybės, jei jis iki atvykimo į atitinkamą valstybę narę įvykdė vieną ar daugiau nusikaltimų, kuriems netaikoma 1 dalis, kurie, jei būtų įvykdyti atitinkamoje valstybėje narėje, būtų baudžiami įkalinimu, ir jei jis išvyko iš savo kilmės šalies tik siekdamas išvengti sankcijų už tokius nusikaltimus.
   VI   SKYRIUS

      PAPILDOMOS APSAUGOS STATUSAS

   18 straipsnis
   Papildomos apsaugos statuso suteikimas
   Valstybės narės suteikia papildomos apsaugos statusą trečiosios šalies piliečiui arba asmeniui be pilietybės, galinčiam gauti papildomą apsaugą pagal II ir V skyrius.
   19 straipsnis
   Papildomos apsaugos statuso panaikinimas, galiojimo nutraukimas ar atsisakymas pratęsti jo galiojimą
   1.   Jei tarptautinės apsaugos prašymas pateiktas po Direktyvos 2004/83/EB įsigaliojimo, valstybės narės panaikina, nutraukia ar atsisako pratęsti trečiosios šalies piliečio arba asmens be pilietybės papildomos apsaugos statusą, kurį suteikė Vyriausybinė, administracinė, teisminė arba pusiau teisminė institucija, jei jis nustoja būti papildomą apsaugą galinčiu gauti asmeniu pagal 16 straipsnį.
   2.   Valstybės narės gali panaikinti trečiosios šalies piliečio arba asmens be pilietybės papildomos apsaugos statusą, kurį suteikė Vyriausybinė, administracinė, teisminė arba pusiau teisminė institucija, arba nutraukti ar atsisakyti pratęsti jo galiojimą, jei suteikus papildomos apsaugos statusą jam nesuteikiamas papildomą apsaugą galinčio gauti asmens statusas pagal 17 straipsnio 3 dalį.
   3.   Valstybės narės panaikina trečiosios šalies piliečio arba asmens be pilietybės papildomos apsaugos statusą arba nutraukia ar atsisako pratęsti jo galiojimą, jei:

               a)

               jam, suteikus papildomos apsaugos statusą, neturėjo būti suteikiamas arba nesuteikiamas papildomą apsaugą galinčio gauti asmens statusas pagal 17 straipsnio 1 ir 2 dalis;

               b)

               jo neteisingai pateikti arba nutylėti faktai, įskaitant suklastotų dokumentų naudojimą, buvo lemiami suteikiant papildomos apsaugos statusą.

         4.   Nedarant poveikio trečiosios šalies piliečio arba asmens be pilietybės pareigai pagal 4 straipsnio 1 dalį atskleisti visus susijusius faktus ir pateikti visus jo turimus susijusius dokumentus, papildomos apsaugos statusą suteikusi valstybė narė, išnagrinėjusi kiekvieną atvejį individualiai, įrodo, kad atitinkamas asmuo nustojo būti papildomą apsaugą galinčiu gauti asmeniu arba jam nesuteikiamas papildomą apsaugą galinčio gauti asmens statusas pagal šio straipsnio 1, 2 ir 3 dalis.
   VII   SKYRIUS

      TARPTAUTINĖS APSAUGOS POBŪDIS

   20 straipsnis
   Bendrosios taisyklės
   1.   Šiuo skyriumi nedaromas poveikis Ženevos konvencijoje nustatytoms teisėms.
   2.   Jei nenurodyta kitaip, šis skyrius taikomas tiek pabėgėliams, tiek papildomą apsaugą galintiems gauti asmenims.
   3.   Įgyvendindamos šio skyriaus nuostatas, valstybės narės atsižvelgia į specifinę pažeidžiamų asmenų, pvz., nepilnamečių, nelydimų nepilnamečių, neįgalių asmenų, vyresnio amžiaus asmenų, nėščių moterų, vienišų tėvų su nepilnamečiais vaikais, prekybos žmonėmis aukų, psichikos sutrikimų turinčių asmenų ir asmenų, kurie buvo kankinami, prievartaujami ar patyrė kitokį sunkų psichologinį, fizinį ar seksualinį smurtą, padėtį.
   4.   3 dalis taikoma tik asmenims, kurių situaciją įvertinus individualiai, paaiškėjo, kad jie turi ypatingų poreikių.
   5.   Įgyvendindamos šio skyriaus nuostatas dėl nepilnamečių, valstybės narės visų pirma atsižvelgia į geriausius vaiko interesus.
   21 straipsnis
   Apsauga nuo grąžinimo
   1.   Valstybės narės laikosi negrąžinimo principo pagal tarptautinius įsipareigojimus.
   2.   Kai tai nedraudžiama pagal 1 dalyje minimus tarptautinius įsipareigojimus, valstybės narės gali grąžinti pabėgėlį, oficialiai pripažintą arba ne, jei:

               a)

               yra rimtų priežasčių laikyti jį keliančiu pavojų valstybės narės, kurioje jis yra, saugumui arba

               b)

               jis yra galutiniu teismo sprendimu nuteistas už itin sunkų nusikaltimą ir kelia pavojų tos valstybės narės visuomenei.

         3.   Valstybės narės gali panaikinti, nutraukti ar atsisakyti pratęsti arba išduoti leidimą gyventi šalyje pabėgėliui, kuriam taikoma 2 dalis.
   22 straipsnis
   Informacija
   Iš karto po pabėgėlio statuso arba papildomos apsaugos statuso suteikimo, valstybės narės tarptautinės apsaugos gavėjams suteikia informaciją apie su tuo statusu susijusias teises ir pareigas ta kalba, kurią jie supranta arba pagrįstai galima manyti, kad supranta.
   23 straipsnis
   Šeimos vientisumo išsaugojimas
   1.   Valstybės narės užtikrina galimybę išsaugoti šeimos vientisumą.
   2.   Valstybės narės užtikrina, kad tarptautinės apsaugos gavėjo šeimos nariai, kuriems patiems tokia apsauga negali būti suteikta, turėtų teisę į 24–35 straipsniuose nurodytas lengvatas nacionalinių procedūrų nustatyta tvarka, kiek tai suderinama su šeimos nario asmeniniu teisiniu statusu.
   3.   1 ir 2 dalys netaikomos tuomet, kai šeimos nariui nesuteikiama arba nebūtų suteikta tarptautinė apsauga pagal III ir V skyrius.
   4.   Nepaisant 1 ir 2 dalių, valstybės narės nacionalinio saugumo ar viešosios tvarkos sumetimais gali atsisakyti suteikti jose nurodytas lengvatas, jas sumažinti ar panaikinti.
   5.   Valstybės narės gali nuspręsti, kad šis straipsnis taip pat taikomas kitiems artimiems giminaičiams, kurie paliekant kilmės šalį gyveno kartu kaip šeimos nariai ir kurie tuo metu buvo visiškai ar daugiausia priklausomi nuo tarptautinės apsaugos gavėjo.
   24 straipsnis
   Leidimai gyventi šalyje
   1.   Iškart po tarptautinės apsaugos suteikimo valstybės narės pabėgėlio statuso gavėjams išduoda leidimą gyventi šalyje, kuris turi galioti ne trumpiau kaip trejus metus ir gali būti pratęsiamas, nebent dėl privalomų nacionalinio saugumo ar viešosios tvarkos priežasčių būtų reikalaujama kitaip, ir nedarant poveikio 21 straipsnio 3 daliai.
   Nedarant poveikio 23 straipsnio 1 daliai, pabėgėlio statuso gavėjo šeimos nariams išduodamas leidimas gyventi šalyje gali galioti trumpiau kaip trejus metus ir būti pratęsiamas.
   2.   Iškart po tarptautinės apsaugos suteikimo valstybės narės išduoda papildomos apsaugos statuso gavėjams ir jų šeimos nariams pratęsiamą leidimą gyventi šalyje, kuris turi galioti ne trumpiau kaip vienerius metus, o pratęsimo atveju – ne trumpiau kaip dvejus metus, nebent dėl privalomų nacionalinio saugumo ar viešosios tvarkos priežasčių būtų reikalaujama kitaip.
   25 straipsnis
   Kelionės dokumentas
   1.   Valstybės narės pabėgėlio statuso gavėjams išduoda kelionės dokumentus, kurių forma nustatyta Ženevos konvencijos papildomame dokumente, kad jie galėtų keliauti už jų teritorijos ribų, nebent dėl privalomų nacionalinio saugumo ar viešosios tvarkos priežasčių būtų reikalaujama kitaip.
   2.   Valstybės narės papildomos apsaugos statuso gavėjams, kurie negali gauti nacionalinio paso, išduoda dokumentus, kuriuos turėdami jie gali keliauti už jų teritorijos, nebent dėl privalomų nacionalinio saugumo ar viešosios tvarkos priežasčių būtų reikalaujama kitaip.
   26 straipsnis
   Galimybė įsidarbinti
   1.   Iš karto po apsaugos suteikimo, valstybės narės tarptautinės apsaugos gavėjams leidžia dirbti pagal darbo sutartį arba savarankiškai pagal tai profesijai ir valstybės tarnybai bendrai taikomas taisykles.
   2.   Valstybės narės užtikrina, kad tarptautinės apsaugos gavėjams galimybės užsiimti tokia veikla kaip antai su įdarbinimu susijęs švietimas suaugusiesiems, profesinis mokymas, įskaitant kvalifikacijos kėlimo kursus, taip pat galimybės įgyti praktinės patirties darbo vietoje ir naudotis įdarbinimo tarnybų teikiamomis konsultavimo paslaugomis, būtų suteikiamos tokiomis pačiomis sąlygomis kaip ir jų piliečiams.
   3.   Valstybės narės siekia tarptautinės apsaugos gavėjams sudaryti visas sąlygas užsiimti 2 dalyje nurodyta veikla.
   4.   Taikomi valstybėse narėse galiojantys atlyginimą ir galimybes naudotis socialinio draudimo sistemomis, kiek tai susiję su darbu pagal darbo sutartį arba savarankiška darbo veikla, reglamentuojantys įstatymai ir kitos įdarbinimo sąlygos.
   27 straipsnis
   Galimybė mokytis
   1.   Visiems nepilnamečiams, kuriems suteikta tarptautinė apsauga, valstybės narės sudaro visas sąlygas naudotis švietimo sistema tokiomis pačiomis sąlygomis kaip ir jų piliečiams.
   2.   Valstybės narės suteikia galimybę suaugusiesiems, kuriems suteikta tarptautinė apsauga, naudotis bendrąja švietimo sistema, toliau lavintis ar persikvalifikuoti tokiomis pačiomis sąlygomis kaip ir teisėtai toje šalyje gyvenantiems trečiųjų šalių piliečiams.
   28 straipsnis
   Galimybė naudotis kvalifikacijų pripažinimo tvarka
   1.   Valstybės narės užtikrina vienodų sąlygų taikymą tarptautinės apsaugos gavėjams ir piliečiams pagal galiojančią užsienio diplomų, pažymėjimų ir kitų formalių kvalifikacijų įrodymų pripažinimo tvarką.
   2.   Valstybės narės užtikrina tarptautinės apsaugos gavėjams, negalintiems pateikti jų kvalifikaciją įrodančių dokumentų, visas galimybes naudotis atitinkamomis jų ankstesnio mokymosi vertinimo, patvirtinimo ir akreditavimo sistemomis. Visos tokios priemonės turi atitikti 2005 m. rugsėjo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2005/36/EB dėl profesinių kvalifikacijų pripažinimo (4) 2 straipsnio 2 dalį ir 3 straipsnio 3 dalį.
   29 straipsnis
   Socialinis aprūpinimas
   1.   Valstybės narės užtikrina, kad tarptautinės apsaugos gavėjai tokią apsaugą suteikusioje valstybėje narėje gautų būtiną socialinę paramą, kokia suteikiama tos valstybės narės piliečiams.
   2.   Nukrypstant nuo 1 dalyje nustatytos bendrosios taisyklės, valstybės narės gali apriboti papildomos apsaugos statuso gavėjams suteikiamą socialinę paramą iki pagrindinių lengvatų, kurios teikiamos tokio paties lygio ir tokiomis pačiomis sąlygomis kaip ir piliečiams.
   30 straipsnis
   Sveikatos priežiūra
   1.   Valstybės narės užtikrina, kad tarptautinės apsaugos gavėjai turėtų galimybę naudotis sveikatos priežiūros paslaugomis tokiomis pačiomis sąlygomis kaip ir tokią apsaugą suteikusios valstybės narės piliečiai.
   2.   Valstybės narės, tokiomis pačiomis sąlygomis kaip ir apsaugą suteikusios valstybės narės piliečiams, suteikia tinkamas sveikatos priežiūros paslaugas, įskaitant, prireikus, psichinių sutrikimų gydymo paslaugas, ypatingų poreikių turintiems tarptautinės apsaugos gavėjams, pvz., nėščioms moterims, neįgaliems asmenims, asmenims, kurie buvo kankinami, prievartaujami ar patyrė kitokį sunkų psichologinį, fizinį ar seksualinį smurtą, arba nepilnamečiams, kurie patyrė bet kokios formos blogą elgesį, nepriežiūrą, išnaudojimą, kankinimą, žiaurų, nežmonišką ir žeminamą elgesį arba nukentėjo nuo ginkluoto konflikto.
   31 straipsnis
   Nelydimi nepilnamečiai
   1.   Iš karto po tarptautinės apsaugos suteikimo, valstybės narės imasi būtinų priemonių, kad nelydimiems nepilnamečiams atstovautų teisinis globėjas, arba, jei reikia, už nepilnamečių priežiūrą ir gerovę atsakinga organizacija arba bet kokiu kitu būdu būtų tinkamai atstovaujama, įskaitant atstovavimą remiantis teisės aktais ar teismo sprendimu.
   2.   Valstybės narės užtikrina, kad nepilnamečio poreikius įgyvendinant šią direktyvą tinkamai patenkintų paskirtas globėjas ar atstovas. Atitinkamos institucijos reguliariai atlieka vertinimus.
   3.   Valstybės narės užtikrina, kad nelydimi nepilnamečiai būtų apgyvendinti:

               a)

               su suaugusiais giminaičiais arba

               b)

               globėjų šeimoje, arba

               c)

               nepilnamečių apgyvendinimu užsiimančiuose centruose, arba

               d)

               kitose nepilnamečiams gyventi tinkamose vietose.

         Tokiomis aplinkybėmis į vaiko nuomonę atsižvelgiama pagal jo amžių ir brandą.
   4.   Kiek įmanoma, broliai ir seserys neišskiriami, atsižvelgiant į geriausius atitinkamo nepilnamečio interesus ir visų pirma į jo amžių ir brandą. Nelydimų nepilnamečių gyvenamoji vieta keičiama kuo rečiau.
   5.   Jei nelydimam nepilnamečiui suteikiama tarptautinė apsauga, o jo šeimos narių paieška dar neprasidėjo, valstybės narės, siekdamos užtikrinti geriausius nepilnamečio interesus, iš karto po tarptautinės apsaugos suteikimo pradeda jų paiešką. Jei paieška jau pradėta, valstybės narės, prireikus, tęsia paieškos procesą. Tais atvejais, kai nepilnamečio arba jo artimų giminaičių, ypač jei jie liko kilmės šalyje, gyvybei ar sveikatai gali grėsti pavojus, reikia pasirūpinti, kad informacija apie tuos asmenis būtų renkama, tvarkoma ir platinama konfidencialiai.
   6.   Asmenys, dirbantys su nelydimais nepilnamečiais turi būti dalyvavę atitinkamuose mokymuose apie jų poreikius ir turi toliau juose dalyvauti.
   32 straipsnis
   Apgyvendinimo galimybė
   1.   Valstybės narės užtikrina, kad tarptautinės apsaugos gavėjams būtų suteikta apgyvendinimo galimybė tokiomis pačiomis sąlygomis kaip ir kitiems jų teritorijose teisėtai gyvenantiems trečiųjų šalių piliečiams.
   2.   Nors valstybėms narėms leidžiama nustatyti praktiką, pagal kurią tarptautinės apsaugos gavėjai apgyvendinami visoje šalyje, jos siekia įgyvendinti politiką, kurios tikslas – užkirsti kelią tarptautinės apsaugos gavėjų diskriminacijai ir užtikrinti lygias apgyvendinimo galimybes.
   33 straipsnis
   Teisė laisvai judėti valstybėje narėje
   Valstybės narės tarptautinės apsaugos gavėjams suteikia teisę laisvai judėti jų teritorijoje tokiomis pačiomis sąlygomis ir taikydamos tokius pačius apribojimus kaip ir kitiems jų teritorijoje teisėtai gyvenantiems trečiųjų šalių piliečiams.
   34 straipsnis
   Galimybė pasinaudoti integracijos priemonėmis
   Siekdamos palengvinti tarptautinės apsaugos gavėjų integraciją į visuomenę, valstybės narės užtikrina galimybę pasinaudoti, jų nuomone, tinkamomis integracijos programomis, kad būtų atsižvelgta į specifinius pabėgėlio statuso arba papildomos apsaugos statuso gavėjų poreikius, arba nustato išankstines sąlygas, kuriomis užtikrinama galimybė pasinaudoti tokiomis programomis.
   35 straipsnis
   Repatriacija
   Valstybės narės gali suteikti pagalbą tarptautinės apsaugos gavėjams, kurie pageidauja būti repatrijuoti.
   VIII   SKYRIUS

      ADMINISTRACINIS BENDRADARBIAVIMAS

   36 straipsnis
   Bendradarbiavimas
   Kiekviena valstybė narė paskiria nacionalinę ryšių palaikymo instituciją ir praneša jos adresą Komisijai. Komisija perduoda tą informaciją kitoms valstybėms narėms.
   Bendradarbiaudamos su Komisija valstybės narės imasi visų priemonių, būtinų tiesioginiam bendradarbiavimui užmegzti ir kompetentingų institucijų keitimuisi informacija užtikrinti.
   37 straipsnis
   Darbuotojai
   Valstybės narės užtikrina, kad šią direktyvą įgyvendinančios institucijos ir kitos organizacijos būtų tinkamai apmokytos ir pagal nacionalinės teisės nuostatas būtų įpareigotos laikytis konfidencialumo principo dėl bet kokios savo darbo metu gaunamos informacijos.
   IX   SKYRIUS

      BAIGIAMOSIOS NUOSTATOS

   38 straipsnis
   Ataskaitos
   1.   Ne vėliau kaip 2015 m. birželio 21d. Komisija pateikia Europos Parlamentui ir Tarybai šios direktyvos įgyvendinimo ataskaitą ir pasiūlymus dėl būtinų pakeitimų. Tie pasiūlymai dėl pakeitimų pirmenybės tvarka pateikiami dėl 2 ir 7 straipsnių. Valstybės narės ne vėliau kaip 2014 m. gruodžio 21d. išsiunčia Komisijai visą informaciją, būtiną tai ataskaitai parengti.
   2.   Pateikusi ataskaitą, Komisija Europos Parlamentui ir Tarybai šios direktyvos įgyvendinimo ataskaitas teikia ne rečiau kaip kas penkerius metus.
   39 straipsnis
   Perkėlimas į nacionalinę teisę
   1.   Valstybės narės užtikrina, kad įsigaliotų įstatymai ir kiti teisės aktai, būtini, kad 1, 2, 4, 7, 8, 9, 10, 11, 16, 19, 20, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31, 32, 33, 34 ir 35 straipsnių būtų laikomasi ne vėliau kaip 2013 m. gruodžio 21d. Jos nedelsdamos pateikia Komisijai tų nuostatų tekstą.
   Valstybės narės, priimdamos tas nuostatas, daro jose nuorodą į šią direktyvą arba tokia nuoroda daroma jas skelbiant oficialiai. Jos taip pat įtraukia teiginį, kad galiojančiuose įstatymuose ir kituose teisės aktuose pateiktos nuorodos į direktyvą, kuri panaikinama šia direktyva, laikomos nuorodomis į šią direktyvą. Valstybės narės nustato nuorodos darymo tvarką ir suformuluoja minėtą teiginį.
   2.   Valstybės narės pateikia Komisijai šios direktyvos taikymo srityje priimtų nacionalinės teisės aktų pagrindinių nuostatų tekstus.
   40 straipsnis
   Panaikinimas
   Valstybių narių, kurioms ši direktyva privaloma, atžvilgiu Direktyva 2004/83/EB panaikinama nuo 2013 m. gruodžio 21d. nedarant poveikio valstybių narių pareigoms, susijusioms su direktyvos perkėlimo į nacionalinę teisę terminu, nustatytu I priedo B dalyje.
   Valstybių narių, kurioms ši direktyva privaloma, atžvilgiu nuorodos į panaikintą direktyvą laikomos nuorodomis į šią direktyvą ir aiškinamos pagal II priede pateiktą atitikties lentelę.
   41 straipsnis
   Įsigaliojimas
   Ši direktyva įsigalioja dvidešimtą dieną po jos paskelbimo Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje.
   1, 2, 4, 7, 8, 9, 10, 11, 16, 19, 20, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31, 32, 33, 34 ir 35 straipsniai taikomi nuo 2013 m. gruodžio 22d.
   42 straipsnis
   Adresatai
   Ši direktyva pagal Sutartis skirta valstybėms narėms.

      Priimta Strasbūre 2011 m. gruodžio 13 d.

            Europos Parlamento vardu

            Pirmininkas

         J. BUZEK

            Tarybos vardu

            Pirmininkas

         M. SZPUNAR

      (1)  OL C 18, 2011 1 19, p. 80.

      (2)  2011 m. spalio 27 d. Europos Parlamento pozicija (dar nepaskelbta Oficialiajame leidinyje) ir 2011 m. lapkričio 24 d. Tarybos sprendimas.

      (3)  OL L 304, 2004 9 30, p. 12.

      (4)  OL L 255, 2005 9 30, p. 22.

      I PRIEDAS
      A   DALIS

         Panaikinta direktyva

      (nurodyta 40 straipsnyje)

                  Tarybos direktyva 2004/83/EB

                  (OL L 304, 2004 9 30, p. 12)

            B   DALIS

         Perkėlimo į nacionalinę teisę terminas

      (nurodyta 39 straipsnyje)

                  Direktyva

                  Perkėlimo į nacionalinę teisę terminas

                  2004/83/EB

                  2006 m. spalio 10 d.

      II PRIEDAS

         Atitikties lentelė

                  Direktyva 2004/83/EB

                  Ši direktyva

                  1 straipsnis

                  1 straipsnis

                  2 straipsnio įžanginė formuluotė

                  2 straipsnio įžanginė formuluotė

                  2 straipsnio a punktas

                  2 straipsnio a punktas

                  —

                  2 straipsnio b punktas

                  2 straipsnio b–g punktai

                  2 straipsnio c–h punktai

                  —

                  2 straipsnio i punktas

                  2 straipsnio h punktas

                  2 straipsnio j punkto pirma ir antra įtraukos

                  —

                  2 straipsnio j punkto trečia įtrauka

                  —

                  2 straipsnio k punktas

                  2 straipsnio i punktas

                  2 straipsnio l punktas

                  2 straipsnio j punktas

                  2 straipsnio m punktas

                  2 straipsnio k punktas

                  2 straipsnio n punktas

                  3 straipsnis

                  3 straipsnis

                  4 straipsnis

                  4 straipsnis

                  5 straipsnis

                  5 straipsnis

                  6 straipsnis

                  6 straipsnis

                  7 straipsnis

                  7 straipsnis

                  8 straipsnio 1 ir 2 dalys

                  8 straipsnio 1 ir 2 dalys

                  8 straipsnio 3 dalis

                  —

                  9 straipsnis

                  9 straipsnis

                  10 straipsnis

                  10 straipsnis

                  11 straipsnio 1 ir 2 dalys

                  11 straipsnio 1 ir 2 dalys

                  —

                  11 straipsnio 3 dalis

                  12 straipsnis

                  12 straipsnis

                  13 straipsnis

                  13 straipsnis

                  14 straipsnis

                  14 straipsnis

                  15 straipsnis

                  15 straipsnis

                  16 straipsnio 1 ir 2 dalys

                  16 straipsnio 1 ir 2 dalys

                  —

                  16 straipsnio 3 dalis

                  17 straipsnis

                  17 straipsnis

                  18 straipsnis

                  18 straipsnis

                  19 straipsnis

                  19 straipsnis

                  20 straipsnio 1–5 dalys

                  20 straipsnio 1–5 dalys

                  20 straipsnio 6 ir 7 dalys

                  —

                  21 straipsnis

                  21 straipsnis

                  22 straipsnis

                  22 straipsnis

                  23 straipsnio 1 dalis

                  23 straipsnio 1 dalis

                  23 straipsnio 2 dalies pirma pastraipa

                  23 straipsnio 2 dalis

                  23 straipsnio 2 dalies antra pastraipa

                  —

                  23 straipsnio 2 dalies trečia pastraipa

                  —

                  23 straipsnio 3–5 dalys

                  23 straipsnio 3–5 dalys

                  24 straipsnio 1 dalis

                  24 straipsnio 1 dalis

                  24 straipsnio 2 dalis

                  24 straipsnio 2 dalis

                  25 straipsnis

                  25 straipsnis

                  26 straipsnio 1–3 dalys

                  26 straipsnio 1–3 dalys

                  26 straipsnio 4 dalis

                  —

                  26 straipsnio 5 dalis

                  26 straipsnio 4 dalis

                  27 straipsnio 1 ir 2 dalys

                  27 straipsnio 1 ir 2 dalys

                  27 straipsnio 3 dalis

                  28 straipsnio 1 dalis

                  —

                  28 straipsnio 2 dalis

                  28 straipsnio 1 dalis

                  29 straipsnio 1 dalis

                  28 straipsnio 2 dalis

                  29 straipsnio 2 dalis

                  29 straipsnio 1 dalis

                  30 straipsnio 1 dalis

                  29 straipsnio 2 dalis

                  —

                  29 straipsnio 3 dalis

                  30 straipsnio 2 dalis

                  30 straipsnis

                  31 straipsnis

                  31 straipsnis

                  32 straipsnio 1 dalis

                  —

                  32 straipsnio 2 dalis

                  32 straipsnis

                  33 straipsnis

                  33 straipsnis

                  34 straipsnis

                  34 straipsnis

                  35 straipsnis

                  35 straipsnis

                  36 straipsnis

                  36 straipsnis

                  37 straipsnis

                  37 straipsnis

                  38 straipsnis

                  38 straipsnis

                  39 straipsnis

                  —

                  40 straipsnis

                  39 straipsnis

                  41 straipsnis

                  40 straipsnis

                  42 straipsnis

                  —

                  I priedas

                  —

                  II priedas


title: 1999 m. gruodžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 1999/94/EB dėl vartotojų galimybės gauti informaciją apie degalų taupymą ir išmetamųjų CO2 dujų kiekį parduodant naujus keleivinius automobilius

text:
Svarbus teisinis pranešimas

|

31999L0094

Oficialusis leidinys L 012 , 18/01/2000 p. 0016 - 0023

		Europos Parlamento ir Tarybos Direktyva 1999/94/EB1999 m. gruodžio 13 d.dėl vartotojų galimybės gauti informaciją apie degalų taupymą ir išmetamųjų CO2 dujų kiekį parduodant naujus keleivinius automobiliusEUROPOS PARLAMENTAS IR EUROPOS SĄJUNGOS TARYBA,atsižvelgdami į Europos bendrijos steigimo sutartį, ypač į jos 175 straipsnio 1 dalį,atsižvelgdami į Komisijos pasiūlymą [1],atsižvelgdami į Ekonomikos ir socialinių reikalų komiteto nuomonę [2],laikydamiesi Sutarties 251 straipsnyje nustatytos tvarkos [3],(1) kadangi Sutarties 174 straipsnis reikalauja, kad gamtiniai ištekliai būtų naudojami taupiai ir racionaliai; kadangi taupus energijos naudojimas yra vienas iš pagrindinių būdų pasiekti šį tikslą ir sumažinti aplinkos taršą;(2) kadangi galutinis JT pagrindų konvencijos dėl klimato kaitos tikslas yra stabilizuoti šiltnamio efektą sukeliančių dujų koncentracijas ties tokiu lygiu, kuris sustabdytų pavojingą antropogeninį poveikį klimato sistemai;(3) kadangi Jungtinių Tautų pagrindų konvencijos dėl klimato kaitos Kioto protokolu, pasirašytu 1997 m. gruodžio mėn. Kioto konferencijoje, Bendrija įsipareigojo nuo 2008 iki 2012 metų 8 procentais (1990 m. lygis) sumažinti šiltnamio efektą sukeliančių dujų emisiją;(4) kadangi Komisija, pripažindama keleivinių automobilių, kaip CO2 taršos šaltinio, svarbą, pasiūlė Bendrijai keleivinių automobilių išmetamųjų CO2 dujų kiekio mažinimo ir degalų taupymo strategiją; kadangi šis pasiūlymas buvo teigiamai įvertintas Tarybos 1996 m. birželio 25 d. pateiktose išvadose;(5) kadangi siekiant, kad veiktų rinkos jėgos, svarbiausią vaidmenį vaidina informacija; kadangi tikslios, tinkamos ir lygintinos informacijos apie keleivinių automobilių konkrečiai sunaudojamus degalus ir išmetamąsias CO2 dujas turėjimas gali paveikti vartotojo pasirinkimą — jis rinksis tuos automobilius, kurie sunaudoja mažiau degalų ir todėl išmeta mažiau CO2, o tai paskatins gamintojus imtis priemonių jų gaminamų automobilių degalų sąnaudoms sumažinti;(6) kadangi kortelės prie naudotų automobilių jų pardavimo punkte galėtų turėti įtakos naujų keleivinių automobilių pirkėjams — jie rinksis ekonomiškus automobilius, nes perparduodant automobilį bus atsižvelgta būtent į šią savybę; kadangi dėl to pirmąsyk peržiūrint šią direktyvą būtų tikslinga apsvarstyti, ar nereikėtų išplėsti šios direktyvos taikymo srities ir taikyti ją naudotiems automobiliams, kuriems taikoma 1993 m. gruodžio 17 d. Komisijos direktyva 93/116/EB, suderinanti Tarybos direktyvą 80/1268/EEB dėl autotransporto priemonių sunaudojamų degalų [4] su technologijos pažanga;(7) kadangi dėl to būtina nustatyti visų naujų pardavimo punkte išstatomų keleivinių automobilių degalų taupos kortelę;(8) kadangi degalų taupos kortelėje turėtų būti nurodyta informacija apie degalų sunaudojimą ir konkrečią CO2 emisiją, nustatytus remiantis 1980 m. gruodžio 16 d. Tarybos direktyvoje 80/1268/EEB dėl autotransporto priemonių išmetamo anglies dioksido ir sunaudojamų degalų [5] nurodytais darniaisiais standartais ir metodais;(9) kadangi papildoma sunorminta informacija apie visų variantų naujų automobilių sunaudojamus degalus ir konkrečius išmetamųjų CO2 dujų kiekius turi būti prieinama forma suteikta pardavimo punkte ir valstybės narės paskirtoje institucijoje; kadangi tokia informacija gali būti naudinga vartotojams, kurie apsisprendžia dėl pirkinio dar prieš įžengdami į automobilių prekybos saloną arba kurie pirkdami keleivinį automobilį pageidauja nesinaudoti tarpininko paslaugomis ar nesilankyti salone;(10) kadangi yra svarbu, kad potencialus pirkėjas pardavimo punkte sužinotų apie ekonomiškiausius keleivinių automobilių modelius, kuriuos galima įsigyti per šį pardavimo punktą;(11) kadangi visoje reklaminėje literatūroje ir, kur tinka, visoje kitoje reklaminėje medžiagoje, naudojamoje parduodant naujus keleivinius automobilius, turėtų būti pateikti duomenys apie atskirų keleivinių automobilių suvartojamus degalus ir CO2 emisiją,PRIĖMĖ ŠIĄ DIREKTYVĄ:1 straipsnisŠios direktyvos tikslas — užtikrinti, kad vartotojai gautų informaciją apie naujų keleivinių automobilių, kurie siūlomi parduoti arba išnuomoti Bendrijoje, degalų taupymo galimybę ir CO2 emisiją, kad jų pasirinkimas būtų pagrįstas informacija.2 straipsnisŠioje direktyvoje:1) "keleivinis automobilis" — tai bet kuri M1 kategorijos motorinė transporto priemonė, apibūdinta Direktyvos 70/156/EEB [6] II priede, kuriai taikoma Direktyva 80/1268/EEB. Jam nepriskiriamos transporto priemonės, kurioms taikoma Direktyva 92/61/EEB [7] ir specialiosios paskirties transporto priemonės, apibūdintos Direktyvos 70/156/EEB 4 straipsnio 1 dalies a punkto antrojoje įtraukoje;2) "naujas keleivinis automobilis" — tai bet kuris keleivinis automobilis, kuris dar nebuvo parduotas asmeniui, pirkusiam jį ne tam, kad perparduotų arba pateiktų į rinką;3) "atitikties liudijimas" — tai Direktyvos 70/156/EEB 6 straipsnyje nurodytas pažymėjimas;4) "pardavimo punktas" — tai vieta, pvz., automobilių prekybos salonas arba kiemas, kur nauji keleiviniai automobiliai yra išstatyti arba siūlomi parduoti ar išnuomoti potencialiems pirkėjams. Į šią sąvoką įeina prekių mugės, kuriose nauji keleiviniai automobiliai pateikiami visuomenei;5) "oficialiai patvirtintas sunaudojamų degalų kiekis" — tai sunaudojamų degalų kiekis, nustatytas po tipo patvirtinimo procedūrų, kurias atliko tipo patvirtinimo institucijos, remdamosi Direktyvos 80/1268/EEB nuostatomis, minimas Direktyvos 70/156/EEB VIII priede ir nurodytas prie EB transporto priemonės tipo patvirtinimo liudijimo pridėtame dokumente arba atitikties liudijime. Jei vieną modelį sudaro keli variantai ir (arba) versijos, turi būti nurodytas didžiausias oficialiai patvirtintas bet kurio automobilio modelio versijos ir (arba) varianto sunaudojamas degalų kiekis;6) "oficialiai patvirtintas (konkretaus keleivinio automobilio) išmetamųjų CO2 dujų kiekis" — tai kiekis, išmatuotas remiantis Direktyvos 80/1268/EEB nuostatomis ir minimas Direktyvos 70/156/EEB VIII priede bei nurodytas prie EB transporto priemonės tipo patvirtinimo liudijimo pridėtame dokumente arba atitikties liudijime. Jei vieną modelį sudaro keli variantai ir (arba) versijos, turi būti nurodytas to automobilio bet kurios versijos ir (arba) varianto išmetamas didžiausias oficialiai patvirtintas CO2 dujų kiekis;7) "degalų taupos kortelė" — tai etiketė, kurioje nurodyta vartotojui skirta informacija apie automobilio, prie kurio ji pritvirtinta, oficialiai patvirtintą degalų sunaudojimą ir oficialiai patvirtintą išmetamųjų CO2 dujų kiekį;8) "degalų taupymo vadovas" — tai kiekvieno automobilio, kurį galima įsigyti naujų automobilių rinkoje, oficialių duomenų apie jo sunaudojamus degalus ir išmetamąsias CO2 dujas rinkinys;9) "reklaminė literatūra" — tai visa spausdinta medžiaga, naudojama viešai realizuojant bei reklamuojant transporto priemones ir skatinant jų pardavimą visuomenei; ją sudaro bent jau techniniai vadovai, brošiūros, skelbimai laikraščiuose, žurnaluose, leidiniai apie prekybą ir plakatai;10) "markė" — tai gamintojo prekės pavadinimas, nurodytas atitikties liudijime ir tipo patvirtinimo dokumentuose;11) "modelis" — tai komercinis keleivinio automobilio markės, tipo ir, jei yra ir jei tikslinga, varianto ir versijos aprašas;12) "tipas", "variantas" ir "versija" — tai atskiri tam tikros markės automobiliai, kuriuos gamintojas deklaravo taip, kaip aprašyta Direktyvos 70/156/EEB II. B priede, ir kurie individualiai atpažįstami pagal tipo, varianto ir versijos raides ir skaičius.3 straipsnisValstybės narės užtikrina, kad prie pardavimo punkte esančio naujo keleivinio automobilio aiškiai matomoje vietoje būtų pridėta arba padėta kortelė, suteikianti informaciją apie degalų taupą ir CO2 emisiją ir atitinkanti I priedo reikalavimus.4 straipsnisNepažeisdamos Komisijos sukurto Bendrijos internetinio vadovo nuostatų, valstybės narės užtikrina, kad, laikantis II priedo reikalavimų, pasitarus su gamintojais, kasmet būtų sudaromas degalų taupos ir CO2 emisijos vadovas. Jis turi būti patogus nešiotis, kompaktiškas ir vartotojo prašymu nemokamai dalijamas pardavimo punkte arba kiekvienos valstybės narės paskirtoje institucijoje.8 straipsnyje minima institucija arba institucijos gali bendradarbiauti rengdamos vadovą.5 straipsnisValstybės narės užtikrina, kad būtų demonstruojami plakatai (arba monitoriaus ekranas) su sąrašu duomenų apie visų naujų keleivinių automobilių modelių (kiekvienos markės atskirai), išstatytų arba siūlomų parduoti ar išnuomoti pardavimo punkte, arba parduodamų per šį pardavimo punktą, oficialiai patvirtintus sunaudojamų degalų ir išmetamųjų CO2 dujų kiekius. Šie duomenys demonstruojami gerai matomoje vietoje, laikantis III priede nustatyto formato.6 straipsnisValstybės narės užtikrina, kad laikantis IV priedo reikalavimų visų rūšių reklaminėje literatūroje būtų nurodytas reklamuojamų keleivinių automobilių modelių oficialiai patvirtintas sunaudojamų degalų kiekis ir oficialiai patvirtintas išmetamųjų CO2 dujų kiekis.Valstybės narės numato, kad ši informacija, jei reikia, būtų pateikiama ir kitokioje reklaminėje medžiagoje, kurioje būtų nurodytas joje reklamuojamų keleivinių automobilių modelių oficialiai patvirtintas sunaudojamų degalų kiekis ir oficialiai patvirtintas išmetamųjų CO2 dujų kiekis.7 straipsnisValstybės narės užtikrina, kad 3, 4, 5 ir 6 straipsniuose minėtose kortelėse, vadovuose, plakatuose arba reklaminėje literatūroje ir medžiagoje būtų draudžiami šios direktyvos reikalavimų neatitinkantys ženklai, simboliai arba įrašai apie sunaudojamus degalus ar CO2 emisiją, jei jie galėtų klaidinti potencialius naujų keleivinių automobilių pirkėjus.8 straipsnisValstybės narės praneša Komisijai, kuri kompetentinga institucija ar institucijos yra atsakingos už šioje direktyvoje aprašytą vartotojų informavimo sistemos įdiegimą ir veikimą.9 straipsnisKomisija, laikydamasi 10 straipsnyje nustatytos tvarkos ir pasitarusi su vartotojų organizacijomis bei kitomis suinteresuotomis šalimis, priima visus pakeitimus, kad suderintų priedus su šia direktyva.Kiekviena valstybė narė, norėdama prisidėti prie šio derinimo proceso, iki 2003 m. gruodžio 31 d. perduoda Komisijai ataskaitą apie šios direktyvos nuostatų veiksmingumą nuo 2001 m. sausio 18 d. iki 2002 m. gruodžio 31 d. Ataskaitos forma nustatoma 10 straipsnyje nustatyta tvarka ne vėliau kaip iki 2001 m. sausio 18 d.Be to, 10 straipsnyje nustatyta tvarka Komisija imasi priemonių, kurių tikslas:a) vėlesnis 3 straipsnyje minėtos kortelės formato nustatymas darant I priedo pakeitimus;b) vėlesnis 4 straipsnyje paminėto vadovo reikalavimų nustatymas, siekiant suklasifikuoti naujų automobilių modelius ir sudaryti konkrečių grupių sąrašus pagal CO2 emisiją ir sunaudojamus degalus, įskaitant sąrašą, kuriame būtų nurodyti ekonomiškiausi naujų automobilių modeliai;c) rekomendacijų rengimas, kad 6 straipsnio pirmoje pastraipoje pateiktus reklaminės literatūros principus būtų galima taikyti kitoms priemonėms ir medžiagai.10 straipsnisKomitetasKomisijai padeda komitetas, sudarytas iš valstybių narių atstovų, kuriam pirmininkauja Komisijos atstovas.Komisijos atstovas komitetui pateikia priemonių, kurių turi būti imtasi, projektą. Komitetas savo nuomonę dėl projekto pareiškia per tokį laiką, kurį nustato pirmininkas, atsižvelgdamas į klausimo skubumą. Tais atvejais, kai Taryba turi priimti sprendimą Komisijos siūlymu, nuomonė pareiškiama Sutarties 205 straipsnyje nustatyta balsų dauguma. Valstybių narių atstovų komitete balsai paskirstomi taip, kaip nustatyta tame straipsnyje. Pirmininkas nebalsuoja.Komisija priima numatytas priemones, jeigu jos atitinka komiteto nuomonę.Kai numatytos priemonės neatitinka komiteto nuomonės arba nuomonė nepareiškiama, pasiūlymą dėl priemonių, kurių turi būti imtasi, Komisija nedelsdama pateikia Tarybai. Taryba sprendžia kvalifikuota balsų dauguma.Jeigu, gavusi pasiūlymą, Taryba per tris mėnesius nepriima jokio sprendimo, pasiūlytas priemones patvirtina Komisija.11 straipsnisValstybės narės nustato baudas, taikytinas pažeidus nacionalines nuostatas, priimtas laikantis šios direktyvos. Baudos turi būti veiksmingos, proporcingos ir atgrasančios.12 straipsnis1. Valstybės narės priima įstatymus ir kitus teisės aktus, kurie, įsigalioję iki 2001 m. sausio 18 d., įgyvendina šią direktyvą. Apie tai jos nedelsdamos praneša Komisijai.Valstybės narės, tvirtindamos šias priemones, daro jose nuorodą į šią direktyvą arba tokia nuoroda daroma jas oficialiai skelbiant. Nuorodos darymo tvarką nustato valstybės narės.2. Valstybės narės pateikia Komisijai šios direktyvos taikymo srityje priimtų nacionalinės teisės aktų pagrindinių nuostatų tekstus.13 straipsnisŠi direktyva įsigalioja jos paskelbimo Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje dieną.14 straipsnisŠi direktyva skirta valstybėms narėms.Priimta Briuselyje, 1999 m. gruodžio 13 d.Europos Parlamento varduPirmininkėN. FontaineTarybos varduPirmininkasS. Hassi[1] OL C 305, 1998 10 3, p. 2 irOL C 83, 1999 3 25, p. 1.[2] OL C 40, 1999 2 15, p. 45.[3] 1998 m. gruodžio 17 d. Europos Parlamento nuomonė (OL C 98, 1999 4 9, p. 252), 1999 m. vasario 23 d. Tarybos bendroji pozicija (OL C 123, 1999 5 4, p. 1) ir 1999 m. lapkričio 4 d. Europos Parlamento sprendimas (dar nepaskelbtas Oficialiajame leidinyje).[4] OL L 329, 1993 12 30, p. 39.[5] OL L 375, 1980 12 31, p. 36. Direktyva su paskutiniais pakeitimais, padarytais Komisijos direktyva 93/116/EB.[6] 1970 m. vasario 6 d. Tarybos direktyva 70/156/EEB dėl valstybių narių įstatymų, reglamentuojančių motorinių transporto priemonių ir jų priekabų tipo patvirtinimą, suderinimo (OL L 42, 1970 2 23, p. 1). Direktyva su paskutiniais pakeitimais, padarytais Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 98/91/EB (OL L 11, 1999 1 16, p. 25).[7] 1992 m. birželio 30 d. Tarybos direktyva 92/61/EEB dėl dviračių arba triračių motorinių transporto priemonių tipo patvirtinimo (OL L 225, 1992 8 10, p. 72). Direktyva su pakeitimais, padarytais 1994 m. Stojimo aktu.--------------------------------------------------I PRIEDASDEGALŲ TAUPOS IR CO2 EMISIJOS KORTELĖS APRAŠASValstybės narės privalo garantuoti, kad visos degalų taupos kortelės jų teritorijoje bent jau:1) būtų vienodo formato, kad vartotojas galėtų lengvai jas atpažinti;2) būtų šių matmenų: 297 mm × 210 mm (A4);3) būtų su nuoroda į keleivinio automobilio, prie kurio jos pritvirtintos, modelį ir degalų rūšį;4) jose būtų nurodytas oficialiai patvirtintas sunaudojamų degalų kiekis ir oficialiai patvirtintas išmetamųjų CO2 dujų kiekis skaičiais. Oficialiai patvirtintas sunaudojamų degalų kiekis nurodomas litrais 100 (šimtui) kilometrų (l/100 km) arba atitinkamu jų deriniu, nurodant vieną skaičių po kablelio. Oficialiai patvirtintas išmetamųjų CO2 dujų kiekis suapvalinamas iki artimiausio sveikojo skaičiaus ir matuojamas gramais kilometrui (g/km).Šie dydžiai gali būti išreiškiami įvairiais vienetais (galonais ir myliomis), jei tai galima suderinti su Direktyvos 80/181/EEB nuostatomis [1];5) jose būtų įrašytas tekstas apie galimybę įsigyti degalų taupos ir CO2 emisijos vadovą: "Degalų taupos ir CO2 emisijos vadovą, kuriame nurodyti duomenys apie visus naujų keleivinių automobilių modelius, galima nemokamai gauti visuose jų pardavimo punktuose";6) jose turi būti įrašytas toks sakinys: "Nustatant automobilio sunaudojamų degalų ir išmetamųjų CO2 dujų kiekius, svarbus ne tik automobilio ekonomiškumas, bet ir vairavimo būdas bei kiti netechniniai veiksniai. CO2 dujos yra pagrindinės šiltnamio efektą sukeliančios dujos, dėl kurių vyksta globalinis atšilimas".[1] 1979 m. gruodžio 20 d. Tarybos direktyva 80/181/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su matavimo vienetais, suderinimo ir Direktyvos 71/354/EEB panaikinimo (OL L 39, 1980 2 15, p. 40). Direktyva su paskutiniais pakeitimais, padarytais Direktyva 89/617/EEB (OL L 357, 1989 12 7, p. 28).--------------------------------------------------II PRIEDASVADOVO APIE DEGALŲ TAUPĄ IR CO2 EMISIJĄ APRAŠASValstybės narės turi garantuoti, kad degalų taupos ir CO2 emisijos vadove būtų nurodyta bent jau ši informacija:1) išvardyti visi naujų keleivinių automobilių modeliai, kuriuos kasmet galima įsigyti valstybėse narėse, suskirstyti į grupes pagal markę abėcėline tvarka. Jei vadovas valstybėje narėje atnaujinamas dažniau nei kartą per metus, jame turėtų būti visų naujų keleivinių automobilių modelių, kuriuos galima įsigyti naujų pataisų paskelbimo dieną, sąrašas;2) kiekvieno į vadovą įrašomo modelio degalų rūšis, oficialiai patvirtintas sunaudojamų degalų ir išmetamųjų CO2 dujų kiekis skaičiais. Oficialiai patvirtintas sunaudojamų degalų kiekis nurodomas litrais 100 (šimtui) kilometrų (l/100 km), kilometrais vienam litrui (km/l) arba atitinkamu jų deriniu, nurodant vieną skaičių po kablelio. Oficialiai patvirtintas išmetamųjų CO2 dujų kiekis suapvalinamas iki artimiausio sveikojo skaičiaus ir nurodomas gramais kilometrui (g/km).Šie dydžiai gali būti išreiškiami įvairiais vienetais (galonais ir myliomis), jei tai galima suderinti su Direktyvos 80/181/EEB nuostatomis;3) dešimties ekonomiškiausių naujų keleivinių automobilių modelių sąrašas, kuriame jie išvardyti atsižvelgiant į oficialiai patvirtintą išmetamųjų CO2 dujų kiekį didėjančia tvarka pagal degalų rūšis. Sąraše turi būti nurodytas modelis, oficialiai patvirtintas sunaudojamų degalų ir išmetamųjų CO2 dujų kiekis skaičiais;4) patarimas automobilininkams, kad tinkamas transporto priemonės naudojimas, reguliari priežiūra ir vairavimo būdas, pvz., vengimas važiuoti labai dideliu arba labai mažu greičiu, ramus stabdymas, teisingas padangų pripūtimas, laiko, dirbant tuščiąja eiga, sutrumpinimas, neperkrovimas, leidžia taupyti degalus ir mažinti keleivinio automobilio išmetamųjų CO2 dujų kiekį;5) aiškinimas apie šiltnamio efektą sukeliančių dujų poveikį, galimą klimato kaitą bei autotransporto priemonių tinkamumą ir nuoroda į įvairias degalų rūšis, kurias vartotojas gali naudoti, bei jų poveikį aplinkai, remiantis naujausia mokslo informacija bei teisės aktų reikalavimais;6) nuoroda į Bendrijos tikslus, susijusius su naujų keleivinių automobilių išmetamųjų CO2 dujų vidutinėmis vertėmis, ir data, iki kurios reikėtų pasiekti šį tikslą;7) nuoroda į Komisijos degalų taupos ir CO2 emisijų vadovo internetinį variantą, jei toks yra.--------------------------------------------------III PRIEDASPLAKATO, KURIS TURI BŪTI PREKYBOS PUNKTE, APRAŠASValstybės narės turi garantuoti, kad plakatas (plakatai) atitiktų bent jau šiuos reikalavimus:1) plakato matmenys būtų ne mažesni kaip 70 cm × 50 cm;2) jame pateikta informacija būtų lengvai įskaitoma;3) keleivinių automobilių modeliai būtų suklasifikuoti ir išvardyti atskirai pagal naudojamų degalų rūšis (pvz., benzinas arba dyzelinas). Kiekvienoje grupėje, sudarytoje pagal degalų rūšis, automobiliai išvardijami pagal išmetamųjų CO2 dujų kiekį didėjančia tvarka, sąrašą pradedant modeliu, kuris, kaip oficialiai patvirtinta, yra ekonomiškiausias;4) sąraše šalia kiekvieno keleivinio automobilio modelio nurodoma jo markė ir oficialiai patvirtintas sunaudojamų degalų bei išmetamųjų CO2 dujų kiekis skaičiais. Oficialiai patvirtintas sunaudojamų degalų kiekis nurodomas litrais 100 (šimtui) kilometrų (l/100km), kilometrais vienam litrui (km/l) arba atitinkamu jų deriniu, nurodant vieną skaičių po kablelio. Oficialiai patvirtintas išmetamųjų CO2 dujų kiekis suapvalinamas iki artimiausio sveikojo skaičiaus ir matuojamas gramais kilometrui (g/km).Šie dydžiai gali būti išreiškiami įvairiais vienetais (galonais ir myliomis), jei tai galima suderinti su Direktyvos 80/181/EEB nuostatomis.Siūloma tokia forma:+++++ TIFF +++++5) plakate turi būti tekstas apie galimybę įsigyti degalų taupos ir CO2emisijų vadovą:"Degalų taupos ir CO2 emisijų vadovą, kuriame nurodyti visų naujų keleivinių automobilių modelių duomenys, galima nemokamai gauti visuose jų pardavimo punktuose";6) plakate įrašomas ir toks sakinys:"Nustatant automobilio sunaudojamų degalų ir išmetamųjų CO2 dujų kiekius, svarbus ne tik automobilio ekonomiškumas, bet ir vairavimo būdas bei kiti netechniniai veiksniai. CO2 dujos yra pagrindinės šiltnamio efektą sukeliančios dujos, dėl kurių vyksta pasaulinis atšilimas";7) bent jau kas šeši mėnesiai plakatas iš esmės atnaujinamas. Darant pataisas tarp dviejų atnaujinimų, nauji automobiliai įrašomi sąrašo gale.--------------------------------------------------IV PRIEDASREKLAMINĖJE LITERATŪROJE PATEIKIAMI SUNAUDOJAMŲ DEGALŲ BEI CO2 EMISIJOS DUOMENYSValstybės narės turi garantuoti, kad visoje reklaminėje literatūroje būtų nurodyti joje aprašomų transporto priemonių oficialiai patvirtinti sunaudojamų degalų ir išmetamųjų CO2 dujų kiekiai. Ši informacija turėtų atitikti bent jau šiuos reikalavimus:1) būti lengvai įskaitoma ir ne ryškesnė negu pagrindinė reklaminės literatūros informacijos dalis;2) būti lengvai suprantama vos žvilgterėjus;3) turėtų būti pateikti visų šioje reklaminėje literatūroje nurodytų skirtingų automobilių modelių oficialūs degalų sunaudojimo duomenys. Jei nurodomas daugiau kaip vienas modelis, pateikiami visų šių modelių oficialūs degalų sunaudojimo duomenys arba nurodomas didžiausias ir mažiausias sunaudojamų degalų kiekis. Sunaudojami degalai išreiškiami litrais šimtui kilometrų (l/100 km), kilometrais vienam litrui (km/l) arba atitinkamu jų deriniu. Duomenis išreiškiant skaičiais, paliekamas vienas ženklas po kablelio.Šie dydžiai gali būti išreiškiami įvairiais vienetais (galonais ir myliomis), jei tai galima suderinti su Direktyvos 80/181/EEB nuostatomis.Jei reklaminėje literatūroje yra nuoroda tik į markę, o ne į kurį nors konkretų modelį, duomenų apie sunaudojamus degalus pateikti nebūtina.--------------------------------------------------


Svarbus teisinis pranešimas

|

31989L0458

1989 m. liepos 18 d. Tarybos direktyva, iš dalies keičianti Direktyvą 70/220/EEB dėl valstybių narių įstatymų, reglamentuojančių priemones, kurių būtina imtis oro apsaugai nuo teršimo motorinių transporto priemonių su priverstinio uždegimo varikliais išmetamosiomis dujomis, suderinimo, atsižvelgiant į Europos išmetamųjų medžiagų standartus automobiliams su mažesnio kaip 1,4 l darbinio tūrio varikliais

Oficialusis leidinys L 226 , 03/08/1989 p. 0001 - 0003 specialusis leidimas suomių kalba: skyrius 13 tomas 19 p. 0059  specialusis leidimas švedų kalba: skyrius 13 tomas 19 p. 0059  CS.ES skyrius 13 tomas 010 p. 15  - 17 ET.ES skyrius 13 tomas 010 p. 15  - 17 HU.ES skyrius 13 tomas 010 p. 15  - 17 LT.ES skyrius 13 tomas 010 p. 15  - 17 LV.ES skyrius 13 tomas 010 p. 15  - 17 MT.ES skyrius 13 tomas 010 p. 15  - 17 PL.ES skyrius 13 tomas 010 p. 15  - 17 SK.ES skyrius 13 tomas 010 p. 15  - 17 SL.ES skyrius 13 tomas 010 p. 15  - 17

		Tarybos direktyva1989 m. liepos 18 d.iš dalies keičianti Direktyvą 70/220/EEB dėl valstybių narių įstatymų, reglamentuojančių priemones, kurių būtina imtis oro apsaugai nuo teršimo motorinių transporto priemonių su priverstinio uždegimo varikliais išmetamosiomis dujomis, suderinimo, atsižvelgiant į Europos išmetamųjų medžiagų standartus automobiliams su mažesnio kaip 1,4 l darbinio tūrio varikliais(89/458/EEB)EUROPOS BENDRIJŲ TARYBA,atsižvelgdama į Europos ekonominės bendrijos steigimo sutartį, ypač į jos 100a straipsnį,atsižvelgdama į Komisijos pasiūlymą [1],bendradarbiaudama su Europos Parlamentu [2],atsižvelgdama į Ekonomikos ir socialinių reikalų nuomonę [3],kadangi svarbu patvirtinti priemones, skirtas palaipsniui įkurti vidaus rinką iki 1992 m. gruodžio 31d.; kadangi vidaus rinka apima vidaus sienų neturinčią erdvę, kurioje užtikrinamas laisvas prekių, asmenų, paslaugų ir kapitalo judėjimas;kadangi 1973 m. lapkričio 22 d. Tarybos patvirtinta pirmoji Europos Bendrijų veiksmų programa pakvietė atsižvelgti į naujausią mokslo pažangą kovojant su atmosferos tarša iš motorinių transporto priemonių išmetamomis dujomis ir iš dalies pakeitė tuo tikslu patvirtintas direktyvas;kadangi trečiojoje veiksmų programoje numatyta papildomai siekti gerokai sumažinti dabartinį iš motorinių transporto priemonių išmetamų teršalų kiekį;kadangi Direktyva 70/220/EEB [4] su paskutiniais pakeitimais, padarytais Direktyva 88/436/EEB [5], nustato iš tokių variklių išmetamo anglies monoksido ir nesudegusių angliavandenilių ribines vertes; kadangi tos ribinės vertės pirmą kartą buvo sumažintos Direktyva 74/290/EEB [6], o Direktyva 77/102/EEB [7] buvo papildytos leistinų azoto oksidų emisijų ribinėmis vertėmis; kadangi tų trijų teršalų ribinės vertės buvo dar kartą sumažintos Direktyvomis 78/665/EEB [8], 83/351/EEB [9] ir 88/76/EEB [10], o Direktyva 88/436/EEB buvo įdiegtos iš dyzelinių variklių išmetamų teršalų dalelių ribinės vertės;kadangi Komisijos šioje srityje atliktas darbas parodė, kad Bendrija turi arba šiuo metu tobulina technologijas, kurios leidžia dar sumažinti svarstomas ribines vertes visų dydžių varikliams;kadangi reikia dėti ypatingas pastangas motorinių transporto priemonių švarioms technologijoms skatinti pagal naujų technologijų kūrimo tyrimų programą;kadangi tam, kad šios nuostatos Europos aplinkai turėtų kuo didesnę naudą ir kartu būtų užtikrintas rinkos vieningumas, būtina įdiegti griežtesnius Europos standartus, paremtus bendru suderinimu, kurie būtų bent tiek pat griežti kiek Jungtinių Amerikos Valstijų standartai ir už kuriuos balsavo Europos Parlamentas; kadangi šios ribinės vertės paremtos esama bandymų tvarka, nurodyta Direktyvoje 70/220/EEB, ir jas reikės persvarstyti papildžius bandymu, perteikiančiu važiavimo sąlygas ne miesto zonose;kadangi, atsižvelgiant į tai, kokį svarbų vaidmenį vaidina iš motorinių transporto priemonių išmetamos medžiagos ir kiek jos padidina šiltnamio efektą sukeliančių dujų kiekį, visų pirma turi būti sustabdytas, o vėliau sumažintas išmetamo CO2 kiekis, laikantis 1989 m. gegužės 24 d. Jungtinių Tautų aplinkos programos (UNEP) Valdybos sprendimo, ypač jo 11 skyriaus d punkto,PRIĖMĖ ŠIĄ DIREKTYVĄ:1 straipsnisDirektyvos 70/220/EEB I priedas iš dalies pakeičiamas taip:1. 5.2.1.1.4 punkto lentelės apatinė eilutė pakeičiama taip:"C < 1400 | 19 | 5 | –". |2. 7.1.1.1 punkto lentelės apatinė eilutė pakeičiama taip:"C < 1400 | 22 | 5,8 | –". |2 straipsnis1. Nuo 1990 m. sausio 1 d. nė viena valstybė narė, dėl su oro tarša iš variklio išmetamomis medžiagomis susijusių priežasčių, neturi teisės:- atsisakyti suteikti EEB tipo patvirtinimą, išduoti Direktyvos 70/156/EEB [11], su paskutiniais pakeitimais, padarytais Direktyva 87/403/EEB [12], 10 straipsnio 1 dalies paskutinėje įtraukoje nurodytą dokumentą arba atsisakyti suteikti nacionalinį tipo patvirtinimą motorinių transporto priemonių tipui,arba- uždrausti pradėti eksploatuoti motorines transporto priemones,jei iš tokio tipo transporto priemonių išmetamų medžiagų kiekis atitinka Direktyvos 70/220/EEB su pakeitimais, padarytais šia direktyva, reikalavimus.2. Nuo 1992 m. liepos 1 d., taikant transporto priemonių tipams su mažesnio kaip 1400 cm3 darbinio tūrio varikliais, valstybės narės:- nebeišduoda Direktyvos 70/156/EEB 10 straipsnio 1 dalies paskutinėje įtraukoje nurodyto dokumento motorinių transporto priemonių tipui,- gali atsisakyti suteikti nacionalinį tipo patvirtinimą motorinių transporto priemonių tipui,kurių išmetamų medžiagų kiekis neatitinka Direktyvos 70/220/EEB su pakeitimais, padarytais šia direktyva, priedų reikalavimų;3. Nuo 1992 m. gruodžio 31 d. valstybės narės gali uždrausti pradėti eksploatuoti transporto priemones su mažesnio kaip 1400 cm3 darbinio tūrio varikliais, kurių išmetamų medžiagų kiekis neatitinka Direktyvos 70/220/EEB su paskutiniais pakeitimais, padarytais šia direktyva, priedų reikalavimų.3 straipsnisValstybės narės gali numatyti mokesčių lengvatas šia direktyva reglamentuojamoms transporto priemonėms. Tokios lengvatos turi atitikti Sutarties nuostatas ir tokius reikalavimus:- jos turi būti taikomos visai šalies automobilių pramonei ir valstybėje narėje prekiauti importuotoms transporto priemonėms, kuriose įrengta įranga, leidžianti iš anksto laikytis Europos standartų, kurių turės būti laikomasi nuo 1992 m.,- jos turi nustoti būti taikomos iki 2 straipsnio 3 dalyje nustatytos datos, kurią išmetamų medžiagų vertės naujoms transporto priemonėms įsigalios privalomai,- jų dydis kiekvienam transporto priemonių tipui turi būti gerokai mažesnis už įrangos, sumontuotos laikytis nustatytų verčių, kainą ir jos sumontavimo transporto priemonėje išlaidas.Komisija informuojama apie visus planus įdiegti arba pakeisti šio straipsnio pirmoje pastraipoje nurodytas mokesčių lengvatas prieš pakankamą laiką, kad galėtų pateikti komentarus.4 straipsnisValstybės narės priima įstatymus ir kitus teisės aktus, kurie, įsigalioję iki 1990 m. sausio 1 d., įgyvendina šią direktyvą. Jos nedelsdamos apie tai praneša Komisijai.5 straipsnisIki 1990 m. pabaigos Taryba, remdamasi Komisijos pasiūlymu, kvalifikuota balsų dauguma nusprendžia:- taip pat suderinti šioje direktyvoje nustatytas datas ir standartus transporto priemonėms su ne mažesnio kaip 1400 cm3 darbinio tūrio varikliais, remdamasi patobulinta Europos bandymų tvarka, įskaitant važiavimo ne mieste seką,- įtraukti į šią patobulintą Europos bandymų tvarką ribines vertes, nustatytas šioje direktyvoje transporto priemonėms su mažesnio kaip 1400 cm3 darbinio tūrio varikliais.6 straipsnisTaryba, remdamasi Komisijos pasiūlymu, kuriame atsižvelgiama į darbų, atliekamų dėl šiltnamio efekto, rezultatus, kvalifikuota balsų dauguma nusprendžia dėl priemonių, skirtų apriboti iš motorinių transporto priemonių išmetamų CO2 kiekį.7 straipsnisŠi direktyva skirta valstybėms narėms.Priimta Briuselyje, 1989 m. liepos 18 d.Tarybos varduPirmininkasR. Dumas[1] OL C 56, 1988 2 27, p. 9 ir OL C 134, 1989 5 31, p. 8.[2] OL C 262, 1988 10 10, p. 89 ir OL C 120, 1989 5 16.[3] OL C 208, 1988 8 8, p. 7.[4] OL L 76, 1970 4 6, p. 1.[5] OL L 214, 1988 8 6, p. 1.[6] OL L 159, 1974 6 15, p. 61.[7] OL L 32, 1977 2 3, p. 32.[8] OL L 223, 1978 8 14, p. 48.[9] OL L 197, 1983 7 20, p. 1.[10] OL L 36, 1988 2 9, p. 1.[11] OL L 42, 1970 2 23, p. 1.[12] OL L 220, 1987 8 8, p. 44.--------------------------------------------------