title: 2000 m. birželio 8 d. Europos Parlamento ir Tarybos Direktyva 2000/31/EB dėl kai kurių informacinės visuomenės paslaugų, ypač elektroninės komercijos, teisinių aspektų vidaus rinkoje (Elektroninės komercijos Direktyva)

text:
Svarbus teisinis pranešimas

|

32000L0031

Oficialusis leidinys L 178 , 17/07/2000 p. 0001 - 0016

		Europos Parlamento ir Tarybos Direktyva 2000/31/EB2000 m. birželio 8 d.dėl kai kurių informacinės visuomenės paslaugų, ypač elektroninės komercijos, teisinių aspektų vidaus rinkoje (Elektroninės komercijos Direktyva)EUROPOS PARLAMENTAS IR EUROPOS SĄJUNGOS TARYBA,atsižvelgdami į Europos bendrijos steigimo sutartį, ypač į jos 47 straipsnio 2 dalį, 55 ir 95 straipsnius,atsižvelgdami į Komisijos pasiūlymą [1],atsižvelgdami į Ekonomikos ir socialinių reikalų komiteto nuomonę [2],laikydamiesi Sutarties 251 straipsnyje nustatytos tvarkos [3],kadangi:(1) Europos Sąjunga siekia užmegzti dar glaudesnius Europos valstybių ir tautų ryšius, užtikrinti ūkio ir socialinę pažangą; pagal Sutarties 14 straipsnio 2 dalį vidaus rinką sudaro zona be vidaus sienų, kurioje užtikrinamas laisvas prekių ir paslaugų judėjimas ir įsisteigimo laisvė; informacinės visuomenės paslaugų plėtra zonoje be vidaus sienų yra labai svarbi norint panaikinti Europos tautas skiriančias kliūtis.(2) Elektroninės komercijos plėtra informacinėje visuomenėje suteikia reikšmingų darbo galimybių Bendrijoje, ypač mažose ir vidutinėse įmonėse, ir paskatins ūkio augimą bei Europos įmonių investicijas į inovacijas ir taip pat gali padidinti Europos pramonės konkurencingumą su sąlyga, jei internetas yra prieinamas visiems.(3) Bendrijos teisė ir Bendrijos teisinės santvarkos bruožai yra gyvybiškai svarbus turtas, suteikiantis galimybę Europos piliečiams ir operatoriams, nepaisant sienų, naudotis visomis galimybėmis, kurias teikia elektroninė komercija; todėl šios direktyvos paskirtis — užtikrinti didelę Bendrijos teisinę integraciją, kad būtų sukurta tikra informacinės visuomenės paslaugų erdvė be vidaus sienų.(4) Svarbu pasirūpinti, kad elektroninės komercijos plėtrai vidaus rinkose būtų sudarytos palankios sąlygos ir kad būtų pasiekta didelė Bendrijos integracija, kaip numatyta 1989 m. spalio 3 d. Tarybos direktyvoje 89/552/EEB dėl valstybių narių įstatymuose ir kituose teisės aktuose išdėstytų nuostatų, susijusių su televizijos programų transliavimu, derinimo [4].(5) Informacinės visuomenės paslaugų plėtrai Bendrijoje kliudo įvairios teisinės kliūtys, trukdančios vidaus rinkai tinkamai funkcionuoti, dėl kurių yra ne taip patrauklu naudotis įsisteigimo laisve ir laisve teikti paslaugas; šių kliūčių atsiranda dėl įstatymų skirtumų ir teisinių abejonių dėl to, kurios teisės normos taikomos tokioms paslaugoms; kai nekoordinuojami ir netikslinami atitinkamų sričių teisės aktai, kliūtys gali būti pateisinamos atsižvelgiant į Europos Bendrijų Teisingumo Teismo precedentų teisę; teisinių abejonių yra ir dėl to, kaip ir kiek valstybės narės gali kontroliuoti kitoje valstybėje narėje sukurtas paslaugas.(6) Atsižvelgiant į Bendrijos tikslus, Sutarties 43 ir 49 straipsnius ir Bendrijos antrinės teisės aktus, šias kliūtis reikėtų panaikinti koordinuojant kai kurių nacionalinių įstatymų rengimą ir Bendrijos lygiu patikslinant kai kurias teisines sąvokas tiek, kiek būtina, kad vidaus rinka galėtų tinkamai funkcionuoti; nors nagrinėjami tik kai kurie specifiniai klausimai, dėl kurių atsiranda problemų vidaus rinkoje, ši direktyva visiškai tenkina poreikį laikytis subsidiarumo principo, kaip numatyta Sutarties 5 straipsnyje.(7) Kad būtų užtikrintas teisinis aiškumas ir vartotojų pasitikėjimas, šia direktyva turi būti nustatyti aiškūs ir bendri principai, aprėpiantys kai kuriuos vidaus rinkoje plėtojamos elektroninės komercijos teisinius aspektus.(8) Šios direktyvos tikslas — sukurti teisinę bazę, kad būtų užtikrintas laisvas informacinės visuomenės paslaugų judėjimas tarp valstybių narių, bet nederinti pačios baudžiamosios teisės srities.(9) Daugeliu atvejų specifinių nuostatų dėl informacinės visuomenės paslaugų laisvo judėjimo gali būti Bendrijos teisėje, reglamentuojančioje bendresnius principus, būtent saviraiškos laisvę, numatytą Žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos, kurią ratifikavo visos valstybės narės, 10 straipsnio 1 dalyje; dėl šios priežasties informacinės visuomenės paslaugų teikimą reglamentuojančiose direktyvose privalu užtikrinti, kad, atsižvelgiant į tą straipsnį, šia veikla būtų galima laisvai verstis ir jai būtų taikomi tik to straipsnio 2 dalyje ir Sutarties 46 straipsnio 1 dalyje nustatyti apribojimai; ši direktyva nėra skirta paveikti nacionalines pagrindines taisykles ir principus, susijusius su saviraiškos laisve.(10) Vadovaujantis proporcingumo principu, šioje direktyvoje numatytos priemonės griežtai aprėpia tik pačias būtiniausias, kurių reikia siekiant, kad vidaus rinka tinkamai funkcionuotų; kai reikia imtis veiksmų Bendrijos lygiu ir norint garantuoti, kad būtų sukurta zona, kurioje elektroniniam verslui tikrai nebūtų jokių apribojimų, ši direktyva turi užtikrinti patikimą bendrų interesų apsaugą, visų pirma — nepilnamečių ir žmogiškojo orumo apsaugą, vartotojų apsaugą ir visuomenės sveikatos apsaugą; pagal Sutarties 152 straipsnį visuomenės sveikatos apsauga yra esminis kitų Bendrijos politikos krypčių elementas.(11) Ši direktyva atitinka apsaugos, ypač visuomenės sveikatos ir vartotojų interesų, lygį, kuris nustatytas Bendrijos aktuose; be kitų direktyvų, 1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyva 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais [5] ir 1997 m. gegužės 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/7/EB dėl vartotojų apsaugos, susijusios su nuotolinės prekybos sutartimis [6] yra esminis elementas, skirtas vartotojams apsaugoti sprendžiant sutarčių klausimus; visos tos direktyvos taikomos ir informacinės visuomenės paslaugoms; į tą patį Bendrijos teisyną (acquis), kuris visapusiškai taikomas informacinės visuomenės paslaugoms, taip pat konkrečiai įeina 1984 m. rugsėjo 10 d. Tarybos direktyva 84/450/EEB dėl valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų dėl klaidinančios reklamos suderinimo [7], 1986 m. gruodžio 22 d. Tarybos direktyva 87/102/EEB dėl valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su vartojimo kreditu, suderinimo, derinimo [8], 1993 m. gegužės 10 d. Tarybos direktyva 93/22/EEB dėl investicinių paslaugų vertybinių popierių srityje [9], 1990 m. birželio 13 d. Tarybos direktyva 90/314/EEB dėl kelionių, atostogų ir organizuotų išvykų paketų [10], 1998 m. vasario 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 98/6/EB dėl vartotojų apsaugos žymint vartotojams siūlomų prekių kainas [11], 1992 m. birželio 29 d. Tarybos direktyva 92/59/EEB dėl bendros gaminių saugos [12], 1994 m. spalio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 94/47/EB dėl asmenų, perkančių teises naudotis nekilnojamuoju turtu, padalytu pagal naudojimosi laiką, apsaugos pirkimo sutarčių tam tikrų aspektų atžvilgiu [13], 1998 m. gegužės 19 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 98/27/EB dėl draudimų ginant vartotojų interesus [14], 1985 m. liepos 25 d. Tarybos direktyva 85/374/EEB dėl valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų, reglamentuojančių atsakomybę už gaminius su trūkumais, derinimo [15], 1999 m. gegužės 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 1999/44/EB dėl vartojimo prekių pardavimo ir susijusių garantijų tam tikrų aspektų [16], būsima Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl vartotojų finansinių paslaugų nuotolinio pardavimo ir 1992 m. gegužės 31 d. Tarybos direktyva 92/28/EEB dėl medicinos produktų reklamos [17]; ši direktyva neturėtų pažeisti 1998 m. liepos 6 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 98/43/EB dėl valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų, reglamentuojančių tabako gaminių reklamą ir rėmimą, suderinimo [18], priimtos vadovaujantis vidaus rinkos principais, ir direktyvų dėl visuomenės sveikatos apsaugos nuostatų; ši direktyva papildo informacijos reikalavimus, nustatytus minėtose direktyvose ir ypač Direktyvoje 97/7/EB.(12) Į šios direktyvos taikymo sritį būtina neįtraukti tų veiklos rūšių, kurioms šiuo metu pagal Sutartį arba esamus antrinius teisės aktus negalima garantuoti laisvės teikti paslaugas; neįtraukus šių veiklos rūšių, nebus užkirstas kelias priimti bet kokius aktus, kurie gali būti būtini, kad vidaus rinka tinkamai funkcionuotų; mokesčiai, ypač pridėtinės vertės mokestis, taikomas daugeliui šios direktyvos reglamentuojamų paslaugų, neturi būti įtraukti į šios direktyvos taikymo sritį.(13) Šia direktyva nesiekiama nustatyti fiskalinių įsipareigojimų taisyklių ir nekliudoma rengti Bendrijos aktus dėl elektroninės komercijos fiskalinių aspektų.(14) Asmenų apsaugą tvarkant asmens duomenis reglamentuoja tik 1995 m. spalio 24 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 95/46/EB dėl asmenų apsaugos tvarkant asmens duomenis ir dėl laisvo tokių duomenų judėjimo [19] ir 1997 m. gruodžio 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/66/EB dėl asmens duomenų tvarkymo ir privatumo apsaugos telekomunikacijų sektoriuje [20], kurios visapusiškai taikomos informacinės visuomenės paslaugoms; šios direktyvos jau sukuria Bendrijos teisinę bazę asmens duomenų srityje, todėl nebūtina reglamentuoti šio klausimo šioje direktyvoje, kad būtų užtikrintas sklandus vidaus rinkos funkcionavimas, ypač laisvas asmens duomenų judėjimas tarp valstybių narių; ši direktyva turėtų būti įgyvendinama ir taikoma vadovaujantis visais principais, susijusiais su asmens duomenų apsauga, ypač dėl neužsakytų komercinių pranešimų ir tarpininkų atsakomybės; ši direktyva negali užkirsti kelio anonimiškai naudotis atviraisiais tinklais, pavyzdžiui, internetu.(15) Pranešimų slaptumą garantuoja Direktyvos 97/66/EB 5 straipsnis; pagal tą direktyvą valstybės narės privalo drausti asmenims, kurie nėra siuntėjai ir gavėjai, kaip nors perimti arba sekti tokius pranešimus, nebent jie turėtų teisėtus leidimus.(16) Į šios direktyvos taikymo sritį neįtraukta azartinių lošimų veikla aprėpia tik atsitiktinumo principu grindžiamus žaidimus, loterijas ir lažybų sandorius, kuriuos sudaro piniginių sumų statymas; ji neaprėpia reklaminių konkursų arba žaidimų, kurių tikslas — paskatinti prekių arba paslaugų pardavimą, ir kai mokėjimai, jei jie atliekami, skirti tik reklamuojamoms prekėms arba paslaugoms įsigyti.(17) Informacinės visuomenės paslaugų apibrėžimas jau įtvirtintas Bendrijos teisėje 1998 m. birželio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje 98/34/EB, nustatančioje informacijos apie techninius standartus ir reglamentus bei informacinės visuomenės paslaugų taisykles teikimo tvarką [21], ir 1998 m. lapkričio 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje 98/84/EB dėl sąlygine prieiga grindžiamų paslaugų ir sąlyginės prieigos paslaugų teisinės apsaugos [22]; šis apibrėžimas aprėpia bet kokią paslaugą, paprastai teikiamą už atlygį per nuotolį, elektroninėmis priemonėmis atskiru paslaugos gavėjo prašymu duomenims apdoroti (įskaitant skaitmeninį glaudinimą) ir saugoti; paslaugos, išvardytos Direktyvos 98/34/EB V priedo orientaciniame sąraše, kurios nėra susijusios su duomenų apdorojimu ir saugojimu, į šį apibrėžimą neįeina.(18) Informacinės visuomenės paslaugos aprėpia įvairią ekonominę veiklą, atliekamą prisijungus prie tinklo, ypač prekių pardavimą internetu; joms nepriskiriama tokia veikla kaip paprastas prekių pristatymas arba paslaugų teikimas ne per tinklą; informacinės visuomenės paslaugos nėra vien paslaugos, dėl kurių sutartys sudaromos internetu, bet, jei jos susijusios su ekonomine veikla, joms priskiriamos ir paslaugos, už kurias jų gavėjai nemoka, pavyzdžiui, informacijos teikimo internetu paslaugos arba komerciniai pranešimai, arba priemonės informacijai ieškoti, prie jos prieiti ir atlikti jos paiešką; informacinės visuomenės paslaugoms taip pat priskiriamos paslaugos, kurias sudaro informacijos perdavimas ryšių tinklais, prieigos prie ryšių tinklo suteikimas arba paslaugos gavėjo pateiktos informacijos pateikimas internete; televizijos transliavimas, kaip apibrėžta Direktyvoje EEB/89/552, ir radijo transliavimas nėra informacinės visuomenės paslaugos, nes jos neteikiamos atskiru prašymu; tačiau paslaugos, perduodamos tiesiogiai, pavyzdžiui, vaizdo perdavimo paslaugos pagal pareikalavimą arba komercinių pranešimų pateikimas elektroniniu paštu yra informacinės visuomenės paslaugos; elektroninis paštas arba lygiavertės individualios komunikacijos, kurias fiziniai asmenys naudoja ne savo amato, verslo ar profesijos tikslams, įskaitant jų naudojimą sutartims tarp tokių asmenų sudaryti, nėra informacinės visuomenės paslauga; darbuotojo ir darbdavio sutartiniai santykiai nėra informacinės visuomenės paslauga; veikla, kuria dėl jos pobūdžio negalima verstis nuotoliniu būdu arba elektroninėmis priemonėmis, pavyzdžiui, įmonės finansinių ataskaitų įstatymų numatytas auditas arba medicininė konsultacija, kai reikia atlikti medicininę paciento apžiūrą, nėra informacinės visuomenės paslaugos.(19) Vieta, kurioje įsisteigęs paslaugų teikėjas, turėtų būti nustatyta vadovaujantis Teisingumo Teismo precedento teise, pagal kurią įsisteigimo sąvoka apima faktinį ekonominės veiklos vykdymą neribotą laiką turint nuolatinę buveinę; šis reikalavimas taip pat įvykdomas, kai įmonė įsteigiama tam tikram laikotarpiui; įmonės, teikiančios paslaugas interneto svetainėje, buveinė yra ta vieta, kur ji verčiasi ekonomine veikla, buveine negalima laikyti tos vietos, kurioje saugoma interneto svetainę palaikanti techninė įranga ar ta vieta, kurioje galima pasiekti interneto svetainę; tais atvejais, kai paslaugų teikėjas turi kelias buveines, svarbu nustatyti, kurioje buveinėje teikiama konkreti paslauga; kai sunku nustatyti, kurioje iš kelių buveinių teikiama ši konkreti paslauga, laikoma, kad buveinė yra ta vieta, kurioje yra paslaugų teikėjo veiklos, susijusios su šia konkrečia paslauga, centras.(20) "Paslaugų gavėjo" apibrėžimas aprėpia visus informacinės visuomenės paslaugų naudojimo būdus, kai jas naudoja ir asmenys, teikiantys informaciją atviruosiuose tinkluose, pavyzdžiui, internete, ir asmenys, ieškantys informacijos internete dėl asmeninių ar profesinių priežasčių.(21) Koordinuojamos srities apimtis neprieštarauja būsimam Bendrijos derinimo darbui, susijusiam su informacinės visuomenės paslaugomis, ir nepažeidžia būsimų teisės aktų, kurie bus priimti nacionaliniu lygiu vadovaujantis Bendrijos teise; koordinuojama sritis apima tik reikalavimus, susijusius su veikla internete, pavyzdžiui, informacija internetu, reklama internetu, pirkimu internetu, sutarčių sudarymu internetu, ir nėra susijusi su valstybių narių teisiniais reikalavimais dėl prekių, pavyzdžiui, saugos standartais, ženklinimo prievolėmis arba atsakomybe už prekes, ar valstybių narių reikalavimais dėl prekių pristatymo arba gabenimo, įskaitant medicinos produktų platinimą; koordinuojama sritis nesuteikia valdžios institucijoms teisės naudotis pirmumo teise įsigyjant kai kurias prekes, pavyzdžiui, meno kūrinius.(22) Informacinės visuomenės paslaugos turi būti prižiūrimos pačių paslaugų teikėjų, kad būtų efektyviai ginami viešieji interesai; todėl būtina užtikrinti, kad kompetentinga institucija tokią apsaugą suteiktų ne tik savo šalies, bet visos Bendrijos piliečiams; siekiant didinti valstybių narių tarpusavio pasitikėjimą, labai svarbu aiškiai apibūdinti valstybės narės, kurioje sukuriamos paslaugos, atsakomybę; be to, siekiant efektyviai užtikrinti laisvę teikti paslaugas, o paslaugų teikėjams ir gavėjams teisinį aiškumą, informacinės visuomenės paslaugoms iš esmės turėtų būti taikoma tos valstybės narės, kurioje įsisteigęs paslaugų teikėjas, teisė.(23) Šia direktyva nesiekiama nustatyti papildomų tarptautinės privatinės teisės taisyklių, susijusių su įstatymų prieštaravimais, ir nenagrinėja teismų jurisdikcijos; taikomos teisės nuostatos, nustatytos privatinės tarptautinės teisės taisyklėmis, negali riboti laisvės teikti informacinės visuomenės paslaugas, kaip nustatyta šioje direktyvoje.(24) Šioje direktyvoje, nepaisant taisyklės dėl informacinės visuomenės paslaugų teikėjų kontrolės, valstybėms narėms leidžiama, vadovaujantis šioje direktyvoje nustatytomis sąlygomis, imtis priemonių laisvam informacinės visuomenės paslaugų judėjimui riboti.(25) Nacionaliniai teismai, įskaitant civilinių bylų teismus, nagrinėjantys privatinės teisės ginčus, gali imtis priemonių taikyti išlygas ir riboti laisvę teikti informacinės visuomenės paslaugas vadovaudamiesi šioje direktyvoje nustatytomis sąlygomis.(26) Laikydamosi šioje direktyvoje nustatytų sąlygų, valstybės narės gali taikyti savo nacionalines baudžiamosios teisės ir baudžiamųjų bylų nagrinėjimo taisykles bei visų kitų tyrimo priemonių, būtinų, kad nusikaltimai būtų atskleisti ir išaiškinti, ir apie tokias priemones nereikia pranešti Komisijai.(27) Ši direktyva, drauge su būsima Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl vartotojų finansinių paslaugų nuotolinio pardavimo, prisideda prie teisinės bazės, reglamentuojančios finansinių paslaugų teikimą internetu, kūrimo; ši direktyva neužkerta kelio būsimoms iniciatyvoms, ypač finansinių paslaugų srityje, dėl elgesio taisyklių derinimo šioje srityje; šioje direktyvoje numatyta galimybė valstybėms narėms tam tikromis aplinkybėmis riboti laisvę teikti informacinės visuomenės paslaugas siekiant apsaugoti vartotojus, įskaitant ir priemones, taikomas finansinių paslaugų srityje, ypač priemones, kuriomis siekiama apsaugoti investuotojus.(28) Valstybių narių prievolė nereikalauti, kad informacinės visuomenės paslaugų teikėjo paslaugomis būtų naudojamasi turint išankstinius leidimus, nėra taikoma pašto paslaugoms, kurias reglamentuoja 1997 m. gruodžio 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/67/EB dėl Bendrijos pašto paslaugų vidaus rinkos plėtros bendrųjų taisyklių ir paslaugų kokybės gerinimo [23] ir kurias sudaro spausdinto elektroninio pašto pranešimo fizinis pristatymas, ir neturi poveikio savanoriškoms akreditavimo sistemoms, ypač skirtoms elektroninio parašo patvirtinimo paslaugų teikėjams.(29) Komerciniai pranešimai yra labai svarbūs informacinės visuomenės paslaugų ir įvairių naujų nemokamų paslaugų kūrimo finansavimo šaltinis; vartotojų apsaugos ir sąžiningos prekybos sumetimais, komerciniai pranešimai, įskaitant pranešimus apie nuolaidas, reklaminius pasiūlymus ir konkursus ar žaidimus, turi atitikti viešumo reikalavimus; šie reikalavimai nepažeidžia Direktyvos 97/7/EB nuostatų; ši direktyva neturėtų paveikti esamų direktyvų dėl komercinių pranešimų, ypač Direktyvos 98/43/EB.(30) Vartotojai ir informacinės visuomenės paslaugų teikėjai gali nenorėti, kad elektroniniu paštu būtų siunčiami neužsakyti komerciniai pranešimai, ir tai gali sutrikdyti sklandų dialoginių tinklų veikimą; gavėjo sutikimo gauti tam tikrų formų neužsakytus komercinius pranešimus klausimas šioje direktyvoje nenagrinėjamas, jis jau buvo išsamiai išnagrinėtas Direktyvoje 97/7/EB ir Direktyvoje 97/66/EB; valstybėse narėse, kurios leidžia elektroniniu paštu siųsti neužsakytus komercinius pranešimus, turėtų būti skatinamos atitinkamos verslo sričių filtravimo iniciatyvos ir palengvintos sąlygos jas kurti; be to, siekiant didesnio skaidrumo, būtina, kad neužsakytus komercinius pranešimus visada būtų galima lengvai identifikuoti ir taip palengvinti tokių verslo iniciatyvų veiklą; dėl neužsakytų elektroniniu paštu siunčiamų komercinių pranešimų gavėjas neturėtų turėti papildomų ryšio išlaidų.(31) Valstybės narės, kurios leidžia jų teritorijoje įsisteigusiems paslaugų teikėjams siųsti neužsakytus komercinius pranešimus elektroniniu paštu be išankstinio gavėjo sutikimo, turi užtikrinti, kad paslaugų teikėjai nuolat konsultuotųsi ir atsižvelgtų į išsiregistravimo registrus, kuriuose gali registruotis fiziniai asmenys, nenorintys gauti tokių komercinių pranešimų.(32) Siekiant pašalinti kliūtis Bendrijoje tarpvalstybinių paslaugų plėtrai, kurias reglamentuojamų profesijų atstovai gali siūlyti internetu, Bendrijos lygiu būtina užtikrinti, kad būtų laikomasi profesinių taisyklių, kuriomis ypač siekiama apsaugoti vartotojus arba visuomenės sveikatą; Bendrijos lygiu priimti elgesio kodeksai būtų geriausia priemonė nustatyti profesinės etikos taisykles, taikytinas komerciniams pranešimams; reikėtų skatinti rengti arba, kur tinka, adaptuoti tokias taisykles, nepažeidžiant profesinių organizacijų ir asociacijų autonomiškumo.(33) Ši direktyva papildo Bendrijos teisę ir nacionalinę teisę, susijusią su reglamentuojamomis profesijomis ir prisideda prie nuoseklaus šioje srityje taikomų taisyklių rinkinio.(34) Kiekviena valstybė narė turės iš dalies pakeisti savo įstatymus, kuriuose yra reikalavimų, o ypač formos reikalavimų, kurie gali varžyti elektroninėmis priemonėmis sudaromų sutarčių naudojimą; įstatymų, kuriuos reikia taip pakoreguoti, peržiūra turėtų būti sisteminė ir aprėpti visus būtinus sutarčių sudarymo proceso etapus ir veiksmus, įskaitant sutarties katalogavimą; šio pakeitimo rezultatas turėtų užtikrinti, kad elektroninėmis priemonėmis sudarytos sutartys galiotų; elektroninių parašų teisinę galią reglamentuoja 1999 m. gruodžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 1999/93/EB dėl Bendrijos elektroninių parašų reguliavimo sistemos [24]; paslaugos teikėjo patvirtinimas apie gavimą gali būti paslaugos, už kurią sumokėta, suteikimas prisijungus prie tinklo.(35) Ši direktyva neturi poveikio valstybių narių galimybei toliau taikyti arba nustatyti bendrus ar specifinius sutarčių, kurias galima vykdyti elektroninėmis priemonėmis, teisinius reikalavimus, ypač reikalavimus dėl saugių elektroninių parašų.(36) Valstybės narės gali toliau taikyti elektroninių sutarčių naudojimo apribojimus sutartims, pagal įstatymus reikalaujančioms teismų, valdžios institucijų arba valdžios įgaliojimus vykdančių profesijų atstovų įsikišimo; ši galimybė taip pat taikoma sutartims, reikalaujančioms teismų, valdžios institucijų arba valdžios įgaliojimus vykdančių profesijų atstovų įsikišimo, kad jos galiotų trečiųjų šalių atžvilgiu, ir sutartims, kurias pagal įstatymus turi patvirtinti arba atestuoti notaras.(37) Valstybių narių prievolė panaikinti kliūtis naudoti elektronines sutartis susijusi tik su kliūtimis, atsirandančiomis dėl teisinių reikalavimų, bet ne su praktinėmis kliūtimis, kurių atsiranda dėl to, kad kai kuriais atvejais neįmanoma naudotis elektroninėmis priemonėmis.(38) Valstybės narės prievolę panaikinti kliūtis naudoti elektronines sutartis privalo vykdyti laikydamosi Bendrijos teisėje numatytų sutarčių teisinių reikalavimų.(39) Šioje direktyvoje numatytos nuostatų dėl išimtinai elektroniniu paštu arba lygiavertėmis individualiomis ryšio priemonėmis sudaromų sutarčių išimtys, susijusios su pateiktina informacija ir užsakymų pateikimu, neturėtų suteikti galimybės informacinės visuomenės paslaugų teikėjams šių nuostatų nepaisyti.(40) Ir dabartiniai, ir atsirandantys valstybių narių įstatymų ir precedentų teisės, reglamentuojančios paslaugų teikėjų, veikiančių kaip tarpininkai, atsakomybę, skirtumai užkerta kelią vidaus rinkai sklandžiai funkcionuoti, ypač kliudydami plėtoti tarpvalstybines paslaugas ir sukurdami konkurencijos iškraipymų; paslaugų teikėjai turi tam tikromis aplinkybėmis imtis priemonių, kad užkirstų kelią nelegaliai veiklai arba ją sustabdytų; ši direktyva turėtų sukurti tinkamą pagrindą sukurti greitas ir patikimas procedūras, kurios panaikintų arba atimtų prieigą prie neteisėtos informacijos; tokie mechanizmai turėtų būti kuriami vadovaujantis visų suinteresuotųjų šalių savanoriškais susitarimais ir valstybės narės juos turėtų skatinti; tokios procedūros turėtų būti priimtos ir įdiegtos visų šalių, teikiančių informacinės visuomenės paslaugas, labui; šios direktyvos nuostatos, susijusios su atsakomybe, neturėtų užkirsti kelio įvairioms suinteresuotosioms šalims kurti ir efektyviai eksploatuoti apsaugos ir identifikavimo technines sistemas ir technines sekimo priemones, kurias leidžia kurti skaitmeninė technologija neperžengiant Direktyvose 95/46/EB ir 97/66/EB nustatytų apribojimų.(41) Ši direktyva sukuria įvairių interesų pusiausvyrą ir nustato principus, kuriais gali būti grindžiami verslo susitarimai ir standartai.(42) Šioje direktyvoje nustatytos atsakomybės išimtys taikomos tik tada, kai informacinės visuomenės paslaugų teikėjo veikla apsiriboja eksploatavimo techniniu procesu ir prieigos prie ryšių tinklo, kuriuo perduodama arba kuriame laikinai saugoma trečiųjų šalių suteikta informacija, suteikimu tik tam, kad perdavimas būtų efektyvesnis; ši veikla yra tik techninio, automatinio ir pasyvaus pobūdžio, o tai reiškia, kad informacinės visuomenės paslaugų teikėjas neturi žinių apie perduodamą arba saugomą informaciją ir negali jos kontroliuoti.(43) Paslaugos teikėjas gali pasinaudoti numatytomis "paprasto perdavimo kanalo" ir "spartinimo" išimtimis, kai jis niekaip neprisideda prie perduodamos informacijos; tam reikalinga sąlyga, be kita ko, kad paslaugos teikėjas perduodamos informacijos nekeistų; šis reikalavimas netaikomas techninio pobūdžio manipuliacijoms, kurios vyksta perdavimo metu, kadangi jos nekeičia perduodamosios informacijos vientisumo ir turinio.(44) Paslaugos teikėjas, kuris sąmoningai bendradarbiauja su vienu iš savo paslaugos gavėjų tam, kad galėtų atlikti neteisėtus veiksmus, peržengia "paprasto perdavimo kanalo" arba "spartinimo" veiklos ribas ir todėl negali pasinaudoti numatytomis atsakomybės už šią veiklą išimtimis.(45) Tarpinių paslaugų teikėjų atsakomybės apribojimai, nustatyti šioje direktyvoje, neturi įtakos galimybei taikyti įvairius draudimus; tokie draudimai konkrečiai gali būti teismų arba administracinių institucijų priimti sprendimai, kuriais reikalaujama nutraukti bet kokius pažeidimus arba užkirsti jiems kelią, įskaitant neteisėtos informacijos panaikinimą arba galimybės ją pasiekti atėmimą.(46) Norėdamas pasinaudoti atsakomybės apribojimu, informacinės visuomenės paslaugos, kurią sudaro informacijos saugojimas, teikėjas, gavęs faktinių žinių arba sužinojęs apie neteisėtą veiklą, privalo nedelsdamas imtis priemonių panaikinti tą informaciją arba atimti galimybę ja naudotis; informacija turi būti panaikinta arba galimybė ja naudotis turi būti atimta vadovaujantis saviraiškos laisvės principu ir šiam tikslui nacionaliniu lygiu nustatyta tvarka; ši direktyva valstybėms narėms palieka teisę nustatyti specifinius reikalavimus, kuriuos reikia nedelsiant patenkinti prieš panaikinant informaciją arba atimant galimybę ją pasiekti.(47) Valstybėms narėms draudžiama paslaugų teikėjams nustatyti priežiūros prievolę tik bendro pobūdžio prievolių atžvilgiu; tai netaikoma priežiūros prievolėms konkrečiu atveju ir ypač neturi įtakos nacionalinės valdžios institucijų sprendimams, išleistiems vadovaujantis nacionaliniais įstatymais.(48) Ši direktyva iš valstybių narių neatima galimybės reikalauti, kad paslaugų teikėjai, internete pateikiantys paslaugos gavėjų perduotą informaciją, laikytųsi įsipareigojimų, kurių galima pagrįstai tikėtis ir kurie nurodyti nacionalinėje teisėje, su informacija elgtis rūpestingai, tam, kad būtų atskleista tam tikrų rūšių neteisėta veikla ir užkirstas jai kelias.(49) Valstybės narės ir Komisija turės skatinti rengti elgesio kodeksus; taip nebus pakenkta savanoriškam tokių kodeksų pobūdžiui ir nebus siekiama riboti galimybės suinteresuotosioms šalims laisvai spręsti, ar laikytis tokių kodeksų.(50) Svarbu, kad ši direktyva ir siūloma direktyva dėl kai kurių autorinių ir susijusių teisių informacinėje visuomenėje aspektų derinimo įsigaliotų per panašų laikotarpį, kad būtų sukurta aiški taisyklių, kurios yra svarbios Bendrijos lygiu sprendžiant tarpininkų atsakomybės už autorinių ir susijusių teisių pažeidimus klausimą, sistema.(51) Prireikus iš kiekvienos valstybės narės turėtų būti reikalaujama pakeisti visus teisės aktus, kurie gali sukliudyti naudotis neteisminių ginčų sprendimo schemomis, tam naudojant elektroninius kanalus; šio pakeitimo rezultatas turi suteikti galimybę tikrai ir efektyviai užtikrinti tokių schemų funkcionavimą teisės srityje ir praktikoje, net per sienas.(52) Efektyviai naudojantis vidaus rinkos laisvėmis būtina užtikrinti nukentėjusiesiems realią prieigą prie ginčų sprendimo priemonių; žala, kuri gali būti padaryta teikiant informacinės visuomenės paslaugas, pasižymi sparta ir geografiniu paplitimu; atsižvelgiant į šį specifinį pobūdį ir poreikį užtikrinti, kad nacionalinės valdžios institucijos nesukeltų pavojaus tarpusavio pasitikėjimui, kurį turėtų puoselėti tarpusavyje; šioje direktyvoje valstybės narės prašomos pasirūpinti, kad tam būtų imtasi atitinkamų teisminių priemonių; valstybės narės turėtų išnagrinėti poreikį suteikti prieigą prie teisminių procedūrų atitinkamomis elektroninėmis priemonėmis.(53) Direktyvoje 98/27/EB, kuri taikoma informacinės visuomenės paslaugoms, numatytas mechanizmas, susijęs su ieškiniais dėl teismo draudimų, kuriais siekiama apsaugoti vartotojų kolektyvinius interesus; šis mechanizmas prisidės prie laisvo informacinės visuomenės paslaugų judėjimo užtikrindamas aukštą vartotojų apsaugos lygį.(54) Šioje direktyvoje numatytos sankcijos neprieštarauja jokiai kitai sankcijai ar teisės gynimo būdui, numatytam nacionalinėje teisėje; valstybės narės neprivalo numatyti baudžiamųjų sankcijų už pagal šią direktyvą priimtų nacionalinių nuostatų pažeidimus.(55) Ši direktyva neturi įtakos sutartinėms prievolėms, susijusioms su vartotojų sutartimis, taikomiems įstatymams; atitinkamai ši direktyva negali atimti iš vartotojo apsaugos, kuri jam suteikta pagal privalomas valstybės narės, kurioje jis nuolat gyvena, galiojančius teisės aktus, susijusius su sutartinėmis prievolėmis.(56) Dėl šioje direktyvoje numatytos išlygos, taikomos sutartinėms prievolėms sutartyse, kurias sudaro vartotojai, pasakytina, kad interpretuojant tas prievoles reikėtų laikyti, kad jose yra informacijos apie esminius sutarties elementus, įskaitant vartotojų teises, kurie turi lemiamos įtakos priimant sprendimą sudaryti sutartį.(57) Teisingumo Teismas nuosekliai laikosi nuomonės, kad valstybė narė išsaugo teisę imtis priemonių prieš kitoje valstybėje narėje įsisteigusį paslaugų teikėją, kuris visą savo veiklą arba didelę savo veiklos dalį sutelkia pirmosios valstybės narės teritorijoje, jei įsisteigimo vieta buvo pasirinkta siekiant išvengti įstatymų, kurie būtų buvę taikomi paslaugų teikėjui, jei jis būtų įsisteigęs pirmosios valstybės narės teritorijoje.(58) Ši direktyva neturėtų būti taikoma paslaugoms, kurias teikia trečiojoje šalyje įsisteigę paslaugų teikėjai; atsižvelgiant į visuotinį elektroninės komercijos pobūdį, vis dėlto tikslinga užtikrinti, kad Bendrijos taisyklės atitiktų tarptautines taisykles; ši direktyva neprieštarauja tarptautinių organizacijų (PPO, EBPO, Uncitral ir kt.) diskusijų teisiniais klausimais rezultatams.(59) Nepaisant visuotinio elektroninių komunikacijų pobūdžio, nacionalinių norminių priemonių koordinavimas Europos Sąjungos lygiu yra būtinas siekiant išvengti vidaus rinkos susiskaldymo ir sukurti tinkamą Europos norminę bazę; toks koordinavimas taip pat turėtų prisidėti prie bendros ir tvirtos derybinės pozicijos sukūrimo tarptautiniuose forumuose.(60) Kad elektroninė komercija galėtų nekliudomai plėtotis, teisinė bazė turi būti aiški, paprasta ir prognozuojama ir turi atitikti tarptautiniu mastu taikomas taisykles, kad neigiamai nepaveiktų Europos pramonės konkurencingumo ir nekliudytų to sektoriaus inovacijoms.(61) Jei vykstant globalizacijai rinka tikrai veiks elektroninėmis priemonėmis, Europos Sąjungai ir svarbioms Europai nepriklausančioms zonoms reikia tartis viena su kita, kad jų įstatymai ir procedūros būtų suderinami.(62) Reikėtų stiprinti bendradarbiavimą elektroninės komercijos srityje su trečiosiomis šalimis, ypač šalimis kandidatėmis, besivystančiomis šalimis ir kitomis Europos Sąjungos prekybos partnerėmis.(63) Priėmus šią direktyvą, valstybėms narėms nebus užkirstas kelias atsižvelgti į įvairius socialinius, visuomenės ir kultūrinius padarinius, kurie yra būdingi kuriantis informacinei visuomenei; ypač ji neturėtų kliudyti priemonėms, kurias valstybės narės gali priimti vadovaudamosi Bendrijos teise, kad pasiektų socialinių, kultūrinių ir demokratijos tikslų, atsižvelgdamos į savo kalbų įvairovę, nacionalinę ir regionų specifiką ir kultūrinį paveldą, ir kad užtikrintų bei išsaugotų galimybę visuomenei pasiekti pačią didžiausią informacinės visuomenės paslaugų įvairovę; bet kuriuo atveju informacinės visuomenės plėtra siekiama užtikrinti, kad Bendrijos piliečiams būtų suteikta prieiga prie Europos kultūrinio paveldo, pateikiamo skaitmeninėje terpėje.(64) Elektroninis ryšys valstybėms narėms suteikia puikią priemonę viešosioms paslaugoms kultūros, švietimo ir lingvistikos srityje teikti.(65) Taryba savo 1999 m. sausio 19 d. rezoliucijoje dėl informacinės visuomenės vartotojų dimensijos [25] pabrėžė, kad vartotojų apsaugai šioje srityje reikia skirti išskirtinį dėmesį; Komisija išnagrinės, kiek dabartinės vartotojų apsaugos taisyklės yra nepakankamos siekiant apsaugoti vartotojus informacinėje visuomenėje, ir nustatys, kur būtina, šių įstatymų trūkumus bei tuos klausimus, kuriems spręsti gali prireikti papildomų priemonių; jei reikės, Komisija turėtų pateikti konkrečių papildomų pasiūlymų tokiems trūkumams, kurie bus nustatyti, pašalinti,PRIĖMĖ ŠIĄ DIREKTYVĄ:I SKYRIUSBENDROSIOS NUOSTATOS1 straipsnisTikslas ir taikymo sritis1. Šia direktyva siekiama prisidėti prie tinkamo vidaus rinkos funkcionavimo užtikrinant laisvą informacinės visuomenės paslaugų judėjimą tarp valstybių narių.2. Šia direktyva derinamos, kiek reikalinga 1 dalyje nustatytiems tikslams pasiekti, kai kurios nacionalinės nuostatos dėl informacinės visuomenės paslaugų, susijusios su vidaus rinka, paslaugų teikėjų steigimusi, komerciniais pranešimais, elektroninėmis sutartimis, tarpininkų atsakomybe, elgesio kodeksais, ginčų nagrinėjimo ne teismo tvarka, teisminėmis priemonėmis ir valstybių narių bendradarbiavimu.3. Ši direktyva papildo Bendrijos teisę, taikytiną informacinės visuomenės paslaugoms, nepažeisdama apsaugos, ypač visuomenės sveikatos ir vartotojų interesų, lygio, numatyto Bendrijos teisės aktuose ir juos įgyvendinančiuose nacionaliniuose įstatymuose, ir neriboja laisvės teikti informacinės visuomenės paslaugas.4. Ši direktyva nenustato papildomų privatinės tarptautinės teisės taisyklių ir joje nenagrinėjama teismų jurisdikcija.5. Ši direktyva netaikoma:a) mokesčių srityje;b) sprendžiant klausimus, susijusius su informacinės visuomenės paslaugomis, kurias reglamentuoja Direktyvos 95/46/EB ir 97/66/EB;c) sprendžiant klausimus, susijusius su kartelių teisės reglamentuojamais susitarimais ar praktika;d) šiai informacinės visuomenės paslaugų veiklai:- notarų ar lygiaverčių profesijų atstovų veiklai tiek, kiek ji tiesiogiai ir specifiniu ryšiu susijusi su valstybinių įgaliojimų vykdymu,- atstovaujant klientui ir ginant jo interesus teismuose,- lošimų veiklai, susijusiai su piniginės sumos statymu žaidžiant atsitiktinumo principu grindžiamus žaidimus, įskaitant loterijas ir lažybų sandorius.6. Ši direktyva neturi įtakos priemonėms, kurių imamasi Bendrijos ar nacionaliniu lygiu vadovaujantis Bendrijos teise siekiant skatinti kultūrinę ir kalbų įvairovę ir užtikrinti pliuralizmo apsaugą.2 straipsnisApibrėžimaiŠioje direktyvoje šios sąvokos turi tokią reikšmę:a) "informacinės visuomenės paslaugos" — tai paslaugos, apibūdintos Direktyvos 98/34/EB su pakeitimais, padarytais Direktyva 98/48/EB, 1 straipsnio 2 dalyje;b) "paslaugų teikėjas" — tai bet kuris fizinis ar juridinis asmuo, teikiantis informacinės visuomenės paslaugą;c) "įsisteigęs paslaugų teikėjas" — tai paslaugų teikėjas, kuris efektyviai verčiasi ūkine veikla neribotą laiką naudodamasis nuolatine buveine. Vien techninių priemonių ir technologijų, reikalingų paslaugai teikti, buvimas ir naudojimas savaime nesudaro teikėjo buveinės;d) "paslaugos gavėjas" — tai bet kuris fizinis ar juridinis asmuo, kuris profesiniams tikslams ar kitaip naudojasi informacinės visuomenės paslauga, ypač norėdamas gauti informacijos arba padaryti ją prieinamą;e) "vartotojas" — tai bet kuris fizinis asmuo, veikiantis ne savo amato, verslo ar profesijos tikslams;f) "komercinis pranešimas" — tai bet kokia pranešimo forma, skirta tiesiogiai arba netiesiogiai reklamuoti prekes, paslaugas ar įmonės, organizacijos ar asmens, besiverčiančio komercine, pramonine ar amatų veikla arba reglamentuojama profesija, vardą. Toliau išvardyti dalykai savaime nėra komerciniai pranešimai:- informacija, leidžianti tiesiogiai pasiekti įmonės, organizacijos ar asmens veiklą, ypač internetinis vardas arba elektroninio pašto adresas,- pranešimai, susiję su prekėmis, paslaugomis ar įmonės, organizacijos ar asmens įvaizdžiu, sudaryti savarankiškai, ypač kai tai daroma be finansinių sumetimų;g) "reglamentuojama profesija" — bet kuri profesija, apibūdinta 1988 m. gruodžio 21 d. Tarybos direktyvos 89/48/EEB dėl bendrosios aukštojo mokslo diplomų, išduotų po bent trejų metų profesinio mokymo ir lavinimo, pripažinimo sistemos [26] 1 straipsnio d punkte arba 1992 m. birželio 18 d. Tarybos direktyvos 92/51/EEB dėl antrosios bendros profesinio mokymo ir lavinimo pripažinimo sistemos, papildančios Direktyvą 89/48/EEB [27], 1 straipsnio f punkte;h) "koordinuojama sritis" — tai reikalavimai, nustatyti valstybių narių teisinėse sistemose, kurios taikomos informacinės visuomenės paslaugų teikėjams arba informacinės visuomenės paslaugoms neatsižvelgiant į tai, ar jie yra bendro pobūdžio ar konkrečiai joms skirti;i) koordinuojama sritis susijusi su reikalavimais, kuriuos paslaugų teikėjas turi įvykdyti:- pradėdamas verstis informacinės visuomenės paslaugų veikla, pavyzdžiui, reikalavimai dėl kvalifikacijos, leidimo ar pranešimo,- versdamasis informacinės visuomenės paslaugų veikla, pavyzdžiui, reikalavimai dėl paslaugų teikėjo elgesio, reikalavimai dėl paslaugų kokybės arba turinio, įskaitant tuos, kurie taikomi reklamai ir sutartims, arba reikalavimai dėl paslaugų teikėjo atsakomybės;ii) koordinuojama sritis neaprėpia tokių reikalavimų kaip:- reikalavimai, taikomi pačioms prekėms,- reikalavimai, taikomi prekių pristatymui,- reikalavimai, taikomi paslaugoms, kurios neteikiamos elektroninėmis priemonėmis.3 straipsnisVidaus rinka1. Kiekviena valstybė narė užtikrina, kad informacinės visuomenės paslaugos, kurias teikia jos teritorijoje įsisteigęs paslaugų teikėjas, atitiktų toje valstybėje narėje taikomas nacionalines nuostatas, kurios priklauso koordinuojamai sričiai.2. Valstybės narės negali dėl koordinuojamai sričiai priskiriamų priežasčių riboti laisvę teikti informacinės visuomenės paslaugas iš kitos valstybės narės.3. Šio straipsnio 1 ir 2 dalys netaikomos priede nurodytoms sritims.4. Valstybės narės gali imtis priemonių taikyti šio straipsnio 2 dalies išlygas konkrečiai informacinės visuomenės paslaugai, jei įvykdomos tokios sąlygos:a) priemonės yra:i) būtinos dėl vienos iš toliau išvardytų priežasčių:- viešosios politikos, ypač baudžiamųjų nusikaltimų prevencijos, tyrimo, atskleidimo ir persekiojimo už juos baudžiamąja tvarka, įskaitant nepilnamečių apsaugą ir kovą su bet kokiu neapykantos skatinimu dėl rasės, lyties, religinių įsitikinimų ir tautybės bei atskirų asmenų žmogiškojo orumo žeminimą,- visuomenės sveikatos apsaugos,- visuomenės saugumo, įskaitant valstybės saugumą ir gynybą,- vartotojų, įskaitant investuotojus, apsaugos;ii) taikomos konkrečiai informacinės visuomenės paslaugai, kuri prieštarauja tikslams, nurodytiems i papunktyje, arba kuri kelia itin didelį pavojų, kad šių tikslų nebus paisoma;iii) proporcingos tiems tikslams;b) prieš imdamasi šių priemonių ir nepažeisdama teisminių priemonių, įskaitant parengtinį nagrinėjimą ir baudžiamojo tyrimo metu atliktus veiksmus, valstybė narė:- paprašė šio straipsnio 1 dalyje nurodytos valstybės narės imtis priemonių, ir pastaroji tokių priemonių nesiėmė arba jos buvo nepakankamos,- pranešė Komisijai ir šio straipsnio 1 dalyje nurodytai valstybei narei apie savo ketinimą imtis tokių priemonių.5. Skubos atveju valstybės narės gali taikyti išlygas šio straipsnio 4 dalies b punkte numatytoms sąlygoms. Tokiu atveju apie priemones reikia kuo greičiau pranešti Komisijai ir šio straipsnio 1 dalyje nurodytai valstybei narei, taip pat nurodyti priežastis, kodėl valstybė narė mano, kad tai yra skubus atvejis.6. Nepažeisdama valstybių narių galimybės taikyti minėtas priemones, Komisija kuo greičiau išnagrinėja priemonių, apie kurias pranešta, suderinamumą su Bendrijos teise; jei Komisija padaro išvadą, kad priemonė nesuderinama su Bendrijos teise, ji paprašo tos valstybės narės nesiimti jokių siūlomų priemonių arba skubiai nustoti jas taikyti.II SKYRIUSPRINCIPAI1 skirsnis: Įsisteigimas ir informacijos reikalavimai4 straipsnisPrincipas, numatantis išlygą dėl išankstinio leidimo1. Valstybės narės užtikrina, kad norint pradėti ir vykdyti informacinės visuomenės paslaugų teikėjo veiklą, nebūtų reikalaujama gauti išankstinius leidimus ar taikomi kitokie tokį patį poveikį turintys reikalavimai.2. Šio straipsnio 1 dalis neprieštarauja leidimų schemoms, kurios nėra konkrečiai ir išimtinai skirtos informacinės visuomenės paslaugoms arba kurias reglamentuoja 1997 m. balandžio 10 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/13/EB dėl bendrųjų leidimų ir individualių licencijų išdavimo telekomunikacijų paslaugų srityje bendros sistemos [28].5 straipsnisPateiktina bendroji informacija1. Be kitų informacijos reikalavimų, nustatytų Bendrijos teisės, valstybės narės užtikrina, kad paslaugų teikėjas paslaugos gavėjams ir kompetentingoms institucijoms padarytų lengvai, tiesiogiai ir nuolat pasiekiamą bent jau šią informaciją:a) paslaugos teikėjo pavadinimą;b) geografinį adresą, kuriuo įsisteigęs paslaugos teikėjas;c) paslaugos teikėjo rekvizitus, įskaitant jo elektroninio pašto adresą, kurie padėtų su juo greitai susisiekti ir tiesiogiai bei efektyviai bendrauti;d) jei paslaugos teikėjas užsiregistravęs įmonių ar panašiame viešajame registre, įmonių registrą, į kurį įrašytas paslaugų teikėjas, ir jo registracijos numerį ar analogišką identifikavimo priemonę tame registre;e) jei veiklai taikoma leidimų schema, atitinkamos priežiūros institucijos rekvizitus;f) dėl reglamentuojamų profesijų:- bet kokią profesinę ar panašią instituciją, kurioje registruotas paslaugų teikėjas,- profesinį vardą ir valstybę narę, kurioje jis buvo suteiktas,- nuorodą į valstybėje narėje, kurioje jis įsisteigęs, taikomas profesines taisykles ir priemones jas pasiekti;g) jei paslaugų teikėjas imasi veiklos, kuriai taikomas PVM, 1977 m. gegužės 17 d. šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su apyvartos mokesčiais, suderinimo — bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas apskaičiavimo pagrindas [29] 22 straipsnio 1 dalyje nurodytą identifikavimo numerį.2. Be kitų Bendrijos teise nustatytų informacijos reikalavimų, valstybės narės bent jau užtikrina, kad jeigu informacinės visuomenės paslaugose pateikiama nuoroda į kainas, jos turi būti nurodytos aiškiai ir nedviprasmiškai, ir ypač privalu nurodyti, ar į jas įskaičiuoti mokesčiai ir pristatymo išlaidos.2 skirsnis: Komerciniai pranešimai6 straipsnisPateiktina informacijaBe kitų Bendrijos teise nustatytų informacijos reikalavimų, valstybės narės užtikrina, kad komerciniai pranešimai, kurie priklauso informacinės visuomenės paslaugai arba ją sudaro, atitiktų bent šias sąlygas:a) būtų galima aiškiai nustatyti, kad tai yra komercinis pranešimas;b) būtų galima aiškiai nustatyti fizinio ar juridinio asmens, kuriuo vardu teikiamas komercinis pranešimas, tapatybę;c) būtų galima aiškiai identifikuoti reklaminius pasiūlymus, pavyzdžiui, nuolaidas, priemokas ir dovanas, jei jos leidžiamos valstybėje narėje, kurioje įsisteigęs paslaugų teikėjas, o sąlygos, kurias reikia patenkinti norint jas gauti, būtų lengvai prieinamos ir aiškiai bei nedviprasmiškai pateiktos;d) būtų galima aiškiai identifikuoti reklaminius konkursus arba žaidimus, jei jie leidžiami valstybėje narėje, kurioje įsisteigęs paslaugų teikėjas, o sąlygos, kurias reikia patenkinti norint juose dalyvauti, būtų lengvai prieinamos ir aiškiai bei nedviprasmiškai pateiktos.7 straipsnisNeužsakyti komerciniai pranešimai1. Be kitų Bendrijos teise nustatytų reikalavimų, valstybės narės, leidžiančios elektroniniu paštu siųsti neužsakytus komercinius pranešimus, užtikrina, kad būtų galima aiškiai ir nedviprasmiškai identifikuoti tokius jų teritorijoje įsisteigusio paslaugų teikėjo komercinius pranešimus, kai tik gavėjas juos gauna.2. Nepažeisdamos Direktyvos 97/7/EB ir Direktyvos 97/66/EB, valstybės narės imasi priemonių užtikrinti, kad paslaugų teikėjai, siunčiantys neužsakytus komercinius pranešimus elektroniniu paštu, galėtų nuolat konsultuotis ir atsižvelgtų į išsiregistravimo registrus, kuriuose gali registruotis fiziniai asmenys, nenorintys gauti tokių komercinių pranešimų.8 straipsnisReglamentuojamos profesijos1. Valstybės narės užtikrina, kad komercinius pranešimus, kurie priklauso reglamentuojamos profesijos atstovo teikiamai informacinės visuomenės paslaugai arba ją sudaro, būtų leidžiama naudoti laikantis profesinių taisyklių, ypač dėl profesijos nepriklausomybės, orumo ir garbės, profesinių paslapčių ir sąžiningumo klientų bei kitų profesijų atstovų atžvilgiu.2. Nepažeisdamos profesinių organizacijų ir asociacijų autonomijos, valstybės narės ir Komisija skatina profesines asociacijas ir organizacijas Bendrijos lygiu diegti elgesio kodeksus, kad būtų nustatyta, kokių rūšių informaciją galima teikti komercinio bendravimo tikslui, vadovaujantis šio straipsnio 1 dalyje nurodytomis taisyklėmis.3. Rengdama pasiūlymus dėl Bendrijos iniciatyvų, kurių gali prireikti, kad būtų užtikrintas tinkamas vidaus rinkos funkcionavimas atsižvelgiant į šio straipsnio 2 dalyje nurodytą informaciją, Komisija deramai atsižvelgia į Bendrijos lygiu taikomus elgesio kodeksus ir veikia glaudžiai bendradarbiaudama su atitinkamomis profesinėmis asociacijomis ir organizacijomis.4. Ši direktyva taikoma kartu su Bendrijos direktyvomis dėl prieigos prie reglamentuojamų profesijų veiklos ir vertimosi šia veikla.3 skirsnis: Elektroninėmis priemonėmis sudarytos sutartys9 straipsnisSutarčių traktavimas1. Valstybės narės užtikrina, kad jų teisinės sistemos leistų sudaryti sutartis elektroninėmis priemonėmis. Valstybės narės visų pirma užtikrina, kad sutarčių sudarymo procesui taikomi reikalavimai nesukurtų kliūčių naudoti elektronines sutartis ir kad tokios sutartys neprarastų juridinės galios vien dėl to, kad buvo sudarytos elektroninėmis priemonėmis.2. Valstybės narės gali nustatyti, kad šio straipsnio 1 dalis netaikoma visoms arba kai kurioms sutartims, priklausančioms vienai iš šių kategorijų:a) sutartys, kuriomis sukuriamos arba perduodamos teisės į nekilnojamąjį turtą, išskyrus nuomos teises;b) sutartys, kurios pagal įstatymus reikalauja teismų, valdžios institucijų ar valstybės įgaliojimus vykdančių profesijų atstovų įsikišimo;c) laidavimo sutartys ir sutartys dėl kredito grąžinimo garantijos, kurias sudaro asmenys, veikiantys ne savo amato, verslo ar profesijos tikslais;d) sutartys, kurias reglamentuoja šeimos teisė arba paveldėjimo teisė.3. Valstybės narės Komisijai nurodo šio straipsnio 2 dalyje išvardytas kategorijas, kurioms netaiko šio straipsnio 1 dalies. Valstybės narės kas penkeri metai Komisijai pateikia ataskaitą apie 2 dalies taikymą ir paaiškina priežastis, kodėl jos mano, kad reikia išsaugoti kategoriją, nurodytą šio straipsnio 2 dalies b punkte, kuriai jos netaiko šio straipsnio 1 dalies.10 straipsnisTeiktina informacija1. Be kitų Bendrijos teise nustatytų informacijos reikalavimų, išskyrus tuos atvejus, kai su šalimis, kurios nėra vartotojai, susitarta kitaip, valstybės narės užtikrina, kad paslaugų teikėjas aiškiai, suprantamai ir nedviprasmiškai prieš paslaugos gavėjui pateikiant užsakymą pateiktų bent jau šią informaciją:a) įvairius techninius etapus, kurias reikia įveikti sudarant sutartį;b) ar paslaugų teikėjas kataloguos sudarytą sutartį ir ar su ja bus galima susipažinti;c) technines priemones įvesties klaidoms prieš pateikiant užsakymą nustatyti ir ištaisyti;d) kalbas, kuriomis siūloma sudaryti sutartį.2. Išskyrus tuos atvejus, kai su šalimis, kurios nėra vartotojai, susitarta kitaip, valstybės narės užtikrina, kad paslaugų teikėjas nurodytų visus atitinkamus elgesio kodeksus, kurių jis įsipareigojęs laikytis, ir informaciją, kaip pasiekti šiuos kodeksus elektroninėmis priemonėmis.3. Sutarčių terminai ir bendrosios sąlygos gavėjui turi būti pateikiami tokia forma, kad jis galėtų juos saugoti ir dauginti.4. Šio straipsnio 1 ir 2 dalis netaikoma sutartims, kurios sudaromos išimtinai keičiantis elektroninio pašto pranešimais arba analogiškais individualiais pranešimais.11 straipsnisUžsakymo pateikimas1. Išskyrus tuos atvejus, kai su šalimis, kurios nėra vartotojai, susitarta kitaip, valstybės narės užtikrina, kad kai paslaugos gavėjas pateikia savo užsakymą techninėmis priemonėmis, būtų taikomi šie principai:- paslaugų teikėjas, jei nėra pateisinamos priežasties, turi nedelsdamas patvirtinti gavęs gavėjo užsakymą elektroninėmis priemonėmis,- užsakymas ir gavimo patvirtinimas yra laikomi gautais, kai šalys, kurioms jie skirti, gali juos pasiekti.2. Išskyrus tuos atvejus, kai su šalimis, kurios nėra vartotojai, susitarta kitaip, valstybės narės užtikrina, kad paslaugų teikėjas paslaugos gavėjui pateiktų tinkamas, veiksmingas ir prieinamas technines priemones, leidžiančias jam prieš pateikiant užsakymą nustatyti ir ištaisyti įvesties klaidas.3. Šio straipsnio 1 dalies pirmoji įtrauka ir 2 dalis netaikoma sutartims, kurios sudaromos išimtinai keičiantis elektroninio pašto pranešimais arba analogiškais individualiais pranešimais.4 skirsnis: Tarpinių paslaugų teikėjų atsakomybė12 straipsnis"Paprastas perdavimo kanalas"1. Kai teikiama informacinės visuomenės paslauga, kurią sudaro paslaugos gavėjo pateiktos informacijos perdavimas ryšio tinklu arba prieigos prie ryšių tinklo suteikimas, valstybės narės užtikrina, kad paslaugų teikėjas nebūtų atsakingas už perduodamą informaciją, jeigu teikėjas:a) neinicijuoja perdavimo;b) neparenka perduodamos informacijos gavėjo irc) neparenka ir nekeičia perduodamos informacijos.2. Perdavimo ir prieigos suteikimo veiksmai, nurodyti šio straipsnio 1 dalyje, aprėpia automatinį, tarpinį ar trumpalaikį perduodamos informacijos saugojimą, jei tai daroma tik siekiant atlikti perdavimą ryšių tinklu ir tik tuo atveju, kai informacija nėra saugoma ilgiau, nei pagrįstai būtina perdavimui atlikti.3. Šis straipsnis neturi įtakos teismo arba administracinės institucijos galimybei vadovaujantis valstybių narių teisinėmis sistemomis reikalauti, kad paslaugų teikėjas nutrauktų pažeidimą arba užkirstų jam kelią.13 straipsnis"Spartinimas" (Caching)1. Kai teikiama informacinės visuomenės paslauga, kurią sudaro paslaugos gavėjo pateiktos informacijos perdavimas ryšio tinklu, valstybės narės užtikrina, kad paslaugų teikėjas nebūtų atsakingas už tos informacijos automatinį, tarpinį arba laikiną saugojimą, kuris atliekamas tik tam, kad tolesnis informacijos perdavimas paslaugos gavėjams jų prašymų būtų spartesnis, bet tik tada, jei:a) teikėjas nekeičia informacijos;b) teikėjas laikosi prieigos prie informacijos sąlygų;c) teikėjas laikosi taisyklių dėl informacijos atnaujinimo, nurodytų verslo srityje priimtinu ir plačiai naudojamu būdu;d) teikėjas nekliudo teisėtai naudotis technologija, kurią verslas plačiai pripažįsta ir naudoja, siekdamas gauti duomenų apie informacijos naudojimą ire) teikėjas skubiai imasi priemonių panaikinti arba atimti galimybę pasiekti informaciją, kurią saugojo, sužinojęs, kad pradinis perdavimo šaltinis pašalintas iš tinklo arba atimta galimybė jį pasiekti arba kad jį pašalinti arba atimti galimybę jį pasiekti įsakė teismas arba administracinė institucija.2. Šis straipsnis neturi įtakos teismo arba administracinės institucijos galimybei vadovaujantis valstybių narių teisinėmis sistemomis reikalauti, kad paslaugų teikėjas nutrauktų pažeidimą arba užkirstų jam kelią.14 straipsnisInformacijos pateikimas internete1. Kai teikiama informacinės visuomenės paslauga, kurią sudaro paslaugos gavėjo pateiktos informacijos perdavimas ryšio tinklu, valstybės narės užtikrina, kad paslaugų teikėjas nebūtų atsakingas už informaciją, kurią saugo paslaugos gavėjo prašymu, tik tada, jei:a) teikėjas neturi faktinių žinių apie neteisėtą veiklą arba informaciją ir reikalavimų atlyginti žalą atžvilgiu nežino apie faktus ar aplinkybes, rodančias, kad verčiamasi neteisėta veikla arba teikiama neteisėta informacija arbab) teikėjas, gavęs tokių žinių arba apie tai sužinojęs, nedelsdamas panaikina šią informaciją arba atima galimybę ją pasiekti.2. Šio straipsnio 1 dalis netaikoma, kai paslaugos gavėjas veikia pagal teikėjo įgaliojimus arba jo kontroliuojamas.3. Šis straipsnis neturi įtakos teismo arba administracinės institucijos galimybei vadovaujantis valstybių narių teisinėmis sistemomis reikalauti, kad paslaugų teikėjas nutrauktų pažeidimą arba užkirstų jam kelią, jis taip pat neturi įtakos valstybių narių galimybei nustatyti procedūras, reglamentuojančias informacijos panaikinimą arba galimybės ją pasiekti atėmimą.15 straipsnisBendros stebėjimo prievolės nebuvimas1. Valstybės narės nenustato teikėjams nei bendros prievolės teikiant 12, 13 ir 14 straipsnių reglamentuojamas paslaugas stebėti informaciją, kurią jie perduoda arba saugo, nei bendros prievolės aktyviai domėtis faktais arba aplinkybėmis, rodančiomis nelegalią veiklą.2. Valstybės narės gali nustatyti prievoles informacinės visuomenės paslaugų teikėjams nedelsiant informuoti kompetentingas viešąsias institucijas apie įtariamą nelegalią veiklą arba informaciją, kurią pateikia jų paslaugų gavėjai, arba prievolę pateikti kompetentingoms institucijoms, gavus jų prašymą, informaciją, leidžiančią nustatyti jų paslaugos gavėjų, su kuriais jie sudarę informacijos saugojimo sutartis, tapatybę.III SKYRIUSĮGYVENDINIMAS16 straipsnisElgesio kodeksai1. Valstybės narės ir Komisija skatina:a) verslo, profesines ir vartotojų asociacijas arba organizacijas, kurių paskirtis — prisidėti prie tinkamo 5-15 straipsnių įgyvendinimo, rengti elgesio kodeksus Bendrijos lygiu;b) savanoriškai perduoti nacionaliniu ar Bendrijos lygiu parengtų elgesio kodeksų projektus Komisijai;c) šių elgesio kodeksų prieinamumą Bendrijos kalbomis elektroninėmis priemonėmis;d) verslo, profesines ir vartotojų asociacijas arba organizacijas valstybėms narėms ir Komisijai pateikti savo elgesio kodeksų taikymo vertinimus ir jų įtaką praktikai, įpročiams ir papročiams, susijusiems su elektronine komercija;e) rengti elgesio kodeksus dėl nepilnamečių ir žmogiškojo orumo apsaugos.2. Valstybės narės ir Komisija skatina vartotojams atstovaujančias asociacijas arba organizacijas prisidėti rengiant ir įgyvendinant elgesio kodeksus, kurie turi įtakos jų interesams ir yra parengti vadovaujantis 1 dalies a punktu. Kur tinkama, reikėtų konsultuotis su regėjimo sutrikimų ir negalią turintiems asmenims atstovaujančiomis asociacijomis, kad būtų atsižvelgta į šių asmenų specifinius poreikius.17 straipsnisGinčų sprendimas ne teismo tvarka1. Valstybės narės užtikrina, kad atsiradus informacinės visuomenės paslaugų teikėjo ir paslaugos gavėjo nesutarimų, jų įstatymai nekliudytų naudotis nacionalinėje teisėje numatytomis schemomis ginčams ne teismo tvarka nagrinėti, įskaitant atitinkamas elektronines priemones.2. Valstybės narės skatina institucijas, atsakingas už ginčų, ypač vartotojų, sprendimą ne teismo tvarka, veikti taip, kad suinteresuotosioms šalims būtų suteikiamos pakankamos procesinės garantijos.3. Valstybės narės skatina institucijas, atsakingas už ginčų sprendimą ne teismo tvarka informuoti Komisiją apie reikšmingus sprendimus, kuriuos jos priima dėl informacinės visuomenės paslaugų, ir perduoti bet kokią kitą informaciją apie praktiką, naudojimo būdus ir papročius, susijusius su elektronine komercija.18 straipsnisTeisminės priemonės1. Valstybės narės užtikrina, kad pagal nacionalinę teisę galimos teisminės priemonės dėl informacinės visuomenės paslaugų veiklos leistų greitai imtis priemonių, įskaitant laikinų, skirtų nutraukti bet kokį įtariamą pažeidimą ir užkirsti kelią tolesniam susijusių interesų pažeidimui.2. Direktyvos 98/27/EB priedas papildomas taip:"11. 2000 m. birželio 8 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2000/31/EB dėl kai kurių informacinės visuomenės paslaugų, ypač elektroninės komercijos, teisinių aspektų vidaus rinkoje (Elektroninės komercijos direktyva) (OL L 178, 2000 7 17, p. 1)."19 straipsnisBendradarbiavimas1. Valstybės narės pasirūpina tinkamomis priežiūros ir tyrimo priemonėmis, būtinomis siekiant veiksmingai įgyvendinti šią direktyvą, ir užtikrina, kad paslaugų teikėjai teiktų joms reikiamą informaciją.2. Valstybės narės bendradarbiauja su kitomis valstybėmis narėmis: šiam tikslui jos skiria vieną ar keletą ryšių punktų, kurių koordinates praneša kitoms valstybėms narėms ir Komisijai.3. Valstybės narės kaip galėdamos greičiau ir vadovaudamosi nacionaline teise suteikia pagalbą ir informaciją, kurios prašo kitos valstybės narės arba Komisija, įskaitant informaciją, teikiamą atitinkamomis elektroninėmis priemonėmis.4. Valstybės narės įkuria ryšių punktus, kuriuos būtų galima pasiekti bent jau elektroninėmis priemonėmis ir iš kurių gavėjai ir paslaugų teikėjai gali:a) gauti bendros informacijos apie sutartines teises ir prievoles bei skundų ir žalos atlyginimo mechanizmus, kuriais galima naudotis kilus ginčams, įskaitant praktinius aspektus, susijusius su tokių mechanizmų naudojimu;b) gauti informacijos apie valdžios institucijas, asociacijas arba organizacijas, iš kurių gali gauti smulkesnės informacijos ir praktinės pagalbos.5. Valstybės narės skatina pranešti Komisijai apie visus reikšmingus administracinius ar teismo sprendimus, priimtus jų teritorijoje dėl ginčų, susijusių su informacinės visuomenės paslaugomis, ir praktikos, naudojimo būdų ir papročių, susijusių su elektronine komercija. Komisija praneša apie šiuos sprendimus kitoms valstybėms narėms.20 straipsnisSankcijosValstybės narės nustato sankcijas, kurias galima taikyti už pagal šią direktyvą priimtų nacionalinių nuostatų pažeidimus, ir imasi visų priemonių, reikalingų užtikrinti, kad jos būtų vykdomos. Jų nustatytos sankcijos turi būti veiksmingos, proporcingos ir atgrasančios.IV SKYRIUSBAIGIAMOSIOS NUOSTATOS21 straipsnisPeržiūrėjimas1. Iki 2003 m. liepos 17 d., o paskui kas dveji metai Komisija Europos Parlamentui ir Tarybai bei Ekonomikos ir socialinių reikalų komitetui pateikia ataskaitą apie šios direktyvos taikymą, ir, kur reikia, prideda pasiūlymus dėl jos pritaikymo teisinėms, techninėms ir ūkio naujovėms informacinės visuomenės paslaugų srityje, ypač susijusiomis su nusikalstamumo prevencija, nepilnamečių apsauga, vartotojų apsauga ir tinkamu vidaus rinkos funkcionavimu.2. Nagrinėjant poreikį patikslinti šią direktyvą, ataskaitoje visų pirma nagrinėjamas pasiūlymų dėl interneto sąsajų, nuorodų ir svetainių vietos nustatymo priemonių paslaugų teikėjų atsakomybės, "pranešimo ir turinio šalinimo" procedūrų ir atsakomybės priskyrimo, pašalinus turinį, poreikis. Ataskaitoje taip pat nagrinėjamas papildomų atleidimo nuo atsakomybės sąlygų, numatytų 12 ir 13 straipsniuose, poreikis atsižvelgiant į technikos naujoves ir galimybė taikyti vidaus rinkos principus elektroniniu paštu platinamiems neužsakytiems komerciniams pranešimams.22 straipsnisPerkėlimas į nacionalinę teisę1. Valstybės narės priima įstatymus ir kitus teisės aktus, kurie, įsigalioję iki 2002 m. sausio 17 d., įgyvendina šią direktyvą. Apie tai jos nedelsdamos praneša Komisijai.2. Valstybės narės, priimdamos šio straipsnio 1 dalyje nurodytas priemones, daro jose nuorodą į šią direktyvą arba tokia nuoroda daroma jas oficialiai skelbiant. Nuorodos darymo tvarką nustato valstybės narės.23 straipsnisĮsigaliojimasŠi direktyva įsigalioja jos paskelbimo Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje dieną.24 straipsnisAdresataiŠi direktyva skirta valstybėms narėms.Priimta Liuksemburge, 2000 m. birželio 8 d.Europos Parlamento varduPirmininkėN. FontaineTarybos varduPirmininkasG. d'Oliveira Martins[1] OL C 30, 1999 2 5, p. 4.[2] OL C 169, 1999 6 16, p. 36.[3] 1999 m. gegužės 6 d. Europos Parlamento nuomonė (OL C 279, 1999 10 1, p. 389), 2000 m. vasario 28 d. Tarybos bendroji pozicija (OL C 128, 2000 5 8, p. 32) ir 2000 m. gegužės 4 d. Europos Parlamento sprendimas (dar nepaskelbtas Oficialiajame leidinyje).[4] OL L 298, 1989 10 17, p. 23. Direktyva su pakeitimais, padarytais Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/36/EB (OL L 202, 1997 7 30, p. 60).[5] OL L 95 1993 4 21, p. 29.[6] OL L 144, 1999 6 4, p. 19.[7] OL L 250, 1984 9 19, p. 17. Direktyva su pakeitimais, padarytais Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/55/EB (OL L 290, 1997 10 23, p. 18).[8] OL L 42, 1987 2 12, p. 48. Direktyva su paskutiniais pakeitimais, padarytais Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 98/7/EB (OL L 101, 1998 4 1, p. 17).[9] OL L 141, 1993 6 11, p. 27. Direktyva su paskutiniais pakeitimais, padarytais Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/9/EB (OL L 84, 1997 3 26, p. 22).[10] OL L 158, 1990 6 23, p. 59.[11] OL L 80, 1998 3 18, p. 27.[12] OL L 228, 1992 8 11, p. 24.[13] OL L 280, 1994 10 29, p. 83.[14] OL L 166, 1998 6 11, p. 51. Direktyva su pakeitimais, padarytais Direktyva 1999/44/EB (OL L 171, 1999 7 7, p. 12).[15] OL L 210, 1985 8 7, p. 29. Direktyva su pakeitimais, padarytais Direktyva 1999/34/EB (OL L 141, 1999 6 4, p. 20).[16] OL L 171, 1999 7 7, p. 12.[17] OL L 113, 1992 4 30, p. 13.[18] OL L 213, 1998 7 30, p. 9.[19] OL L 281, 1995 11 23, p. 31.[20] OL L 24, 1998 1 30, p. 1.[21] OL L 204, 1998 7 21, p. 37. Direktyva su pakeitimais, padarytais Direktyva 98/48/EB (OL L 217, 1998 8 5, p. 18).[22] OL L 320, 1998 11 28, p. 54.[23] OL L 15, 1998 1 21, p. 14.[24] OL L 13, 2000 1 19, p. 12.[25] OL C 23, 1999 1 28, p. 1.[26] OL L 19, 1989 1 24, p. 16[27] OL L 209, 1992 7 24, p. 25. Direktyva su paskutiniais pakeitimais, padarytais Komisijos direktyva 97/38/EB (OL L 184, 1997 7 12, p. 31)[28] OL L 117, 1997 5 7, p. 15.[29] OL L 145, 1977 6 13, p. 1. Direktyva su paskutiniais pakeitimais, padarytais Direktyva 1999/85/EB (OL L 277, 1999 10 28, p. 34).--------------------------------------------------PRIEDAS3 STRAIPSNIO IŠLYGOSKaip numatyta 3 straipsnio 3 dalyje, 3 straipsnio 1 ir 2 dalis netaikoma:- autorinėms teisėms, gretutinėms teisėms, Direktyvoje 87/54/EEB [1] ir Direktyvoje 96/9/EB [2] nurodytoms teisėms ir pramoninės nuosavybės teisėms,- elektroninių pinigų emisijoms, kurias leidžia institucijos, kurioms valstybės narės taiko vieną iš išlygų, numatytų Direktyvos 2000/46/EB [3] 8 straipsnio 1 dalyje,- Direktyvos 85/611/EEB [4] 44 straipsnio 2 daliai,- Direktyvos 92/49/EEB [5] IV dalies 30 straipsniui, Direktyvos 92/96/EEB [6] IV daliai, Direktyvos 88/357/EEB [7] 7 ir 8 straipsniams ir Direktyvos 90/619/EEB [8] 4 straipsniui,- šalių laisvei rinktis jų sutarčiai taikomą teisę,- sutartinėms prievolėms dėl vartotojų sutarčių,- formaliam sutarčių, sukuriančių ar perleidžiančių nekilnojamojo turto teises, galiojimui, kai tokioms sutartims taikomi privalomi formalūs valstybės narės, kurioje yra nekilnojamasis turtas, teisės reikalavimai,- leidimams elektroniniu paštu platinti neužsakytus komercinius pranešimus.[1] OL L 24, 1987 1 27, p. 36.[2] OL L 77, 1996 3 27, p. 20.[3] Dar nepaskelbta Oficialiajame leidinyje.[4] OL L 375, 1985 12 31, p. 3. Direktyva su paskutiniais pakeitimais, padarytais Direktyva 95/26/EB (OL L 168, 1995 7 18, p. 7).[5] OL L 228, 1992 8 11, p. 1. Direktyva su paskutiniais pakeitimais, padarytais Direktyva 95/26/EB.[6] OL L 360, 1992 12 9, p. 2. Direktyva su paskutiniais pakeitimais, padarytais Direktyva 95/26/EB.[7] OL L 172, 1988 7 4, p. 1. Direktyva su paskutiniais pakeitimais, padarytais Direktyva 92/49/EB.[8] OL L 330, 1990 11 29, p. 50. Direktyva su paskutiniais pakeitimais, padarytais Direktyva 92/96/EB.--------------------------------------------------


title: 1994 m. birželio 29 d. Septynioliktoji komisijos direktyva 94/32/EB, derinanti su technikos pažanga Tarybos direktyvos 76/768/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su kosmetikos gaminiais, suderinimo II, III, V, VI ir VII priedus

text:
Svarbus teisinis pranešimas

|

31994L0032

Oficialusis leidinys L 181 , 15/07/1994 p. 0031 - 0034 specialusis leidimas suomių kalba: skyrius 13 tomas 26 p. 0122  specialusis leidimas švedų kalba: skyrius 13 tomas 26 p. 0122

		Septynioliktoji komisijos direktyva 94/32/EB1994 m. birželio 29 d.derinanti su technikos pažanga Tarybos direktyvos 76/768/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su kosmetikos gaminiais, suderinimo II, III, V, VI ir VII priedusEUROPOS BENDRIJŲ KOMISIJA,atsižvelgdama į Europos bendrijos steigimo sutartį,atsižvelgdama į 1976 m. liepos 27 d. Tarybos direktyvą 76/768/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su kosmetikos gaminiais, suderinimo [1] su paskutiniais pakeitimais, padarytais Direktyva 93/47/EEB [2], ypač į jos 8 straipsnio 2 dalį,pasikonsultavusi su Kosmetologijos moksliniu komitetu,kadangi, remiantis naujausiais moksliniais ir technikos tyrimais, būtų galima galutinai leisti naudoti tam tikras laikinai leidžiamas naudoti medžiagas, konservantus ir ultravioletinių spindulių filtrus, tuo tarpu kiti turi būti galutinai uždrausti arba leisti naudoti papildomą apibrėžtą laikotarpį;kadangi, siekiant apsaugoti visuomenės sveikatą, būtina uždrausti naudoti 2-metil-m-fenilendiaminą;kadangi pagal naujausius mokslinius ir techninius tyrimus stroncio hidroksidą galima leisti naudoti, taikant tam tikrus apribojimus bei sąlygas ir etiketėje įrašant įspėjamąjį užrašą dėl sveikatos;kadangi pagal naujausius mokslinius ir techninius tyrimus N-{(2 ir 4)-[2-oksoborn-3-iliden)metil]benzil}akrilamido polimeras gali būti naudojamas kosmetikos gaminiuose kaip ultravioletinių spindulių filtras iki 1995 m. birželio 30 d., taikant tam tikrus apribojimus ir sąlygas;šioje direktyvoje numatytos priemonės atitinka Direktyvų dėl techninių kliūčių panaikinimo kosmetikos gaminių prekybos srityje derinimo su technikos pažanga komiteto nuomonę,PRIĖMĖ ŠIĄ DIREKTYVĄ:1 straipsnisDirektyva 76/768/EEB iš dalies keičiama taip:1) į II priedą įrašomas šis nuorodos numeris:"413. 2-metil-m-fenilendiaminas";2) III priedo 1 dalyje:a) nuorodos numeris 59 pakeičiamas šiuo tekstu:"a | b | c | d | e | f |59 | Talkas: hidratuotas magnio silikatas | a)miltelių pavidalo gaminiai, skirti vaikams iki trejų metų amžiausb)kiti gaminiai | | | a) vengti miltelių patekimo į vaikų burną ir nosį" |b) įrašomi šie nuorodų numeriai:"a | b | c | d | e | f |63 | Stroncio hidroksidas | pH reguliatorius depiliacijos priemonėse | 3,5 %, perskaičiavus į stroncį, didžiausias pH 12,7 | | Saugoti nuo vaikųVengti patekimo į akis |64 | Stroncio peroksidas | Nuplaunamieji plaukų priežiūros gaminiai, skirti profesionalams | 4,5 % perskaičiavus į stroncį gatavame produkte | Visi gaminiai turi atitikti reikalavimus dėl vandenilio peroksido išsiskyrimo | Vengti patekimo į akisPatekus į akis, nedelsiant gerai praplauti vandeniuTik profesionalamsMūvėti tinkamas pirštines" |3) III priedo 2 dalyje:a) išbraukiamas nuorodos numeris 1;b) prie nuorodos numerio 3 nurodyta data "1994 6 30" pakeičiama "1995 6 30";4) V priede nuorodos numeris 5 keičiamas šiuo numeriu:"5. Stroncis ir jo junginiai, išskyrus stroncio laktatą, stroncio nitratą ir stroncio polikarboksilatą, išvardytus II priede, stroncio sulfidą, stroncio chloridą, stroncio acetatą, stroncio hidroksidą, stroncio peroksidą sąlygomis, nustatytomis III priedo 1 dalyje, bei stroncio lakus, pigmentus ir druskas, pagamintas iš dažiklių, išvardytų IV priedo 1 dalyje, prie kurių yra 3 išnaša.;"5) VI priedo 1 dalyje:a) nuorodos numeris 14 pakeičiamas šiuo numeriu:"a | b | c | d | e |14 | Skruzdžių rūgštis ir jos natrio druska (+) | 0,5 % (perskaičiavus į rūgštį)" | | |b) įrašomi šie nuorodų numeriai:"a | b | c | d | e |48 | Glutaraldehidas (pentan-1,5-dialis) | 0,1 % | Draudžiamas aerozoliniuose gaminiuose | Sudėtyje yra glutaraldehido (jei glutaraldehido koncentracija gatavame gaminyje viršija 0,05 %) |49 | 5-etil-3,7-dioksa-l-azabiciklo[3.3.0]oktanas | 0,3 % | Draudžiamas burnos higienos priemonėse ir priemonėse, kurios gali liestis su gleivinėmis" | |6) VI priedo 2 dalyje:a) išbraukiami nuorodų numeriai 26, 27 ir 28;b) nuorodos numeris 21 pakeičiamas šiuo numeriu:"a | B | c | d | e | f |21 | Benzilhemiformalis | 0,03 % | Tik nuplaunamuose gaminiuose | | 1995 6 30" |c) prie nuorodų numerių 2, 15, 16, 29 ir 30 nurodyta data "1994 6 30" pakeičiama "1995 6 30";7) VII priedo 1 dalyje:a) nuorodos numeris 7 pakeičiamas taip:"a | b | c | d | e |7 | 3,3'-(l,4-fenilendimetilen)-bis(7,7-dimetil-2-oksobiciklo-[2,2,1]hept-l-ilmetansulfonrūgštis ir jos druskos | 10 % (perskaičiavus į rūgštį)" | | |b) įrašomas šis nuorodos numeris:"a | b | c | d | e |9 | α-(2-oksoborn-3-iliden)-toluen-4-sulfonrūgštis ir jos druskoss | 6 % (perskaičiavus į rūgštį)" | | |8) VII priedo 2 dalyje:a) išbraukiami nuorodų numeriai 24 ir 28;b) įrašomas šis nuorodos numeris:"a | b | c | d | e | f |34 | N-{(2 ir 4)-[2-oksoborn-3-iliden)metil] benzil}akrilamido polimeras | 6 % | | | 1995 6 30" |c) prie nuorodų numerių 2, 5, 6, 12, 13, 17, 25, 26, 29, 32 ir 33 nurodyta data "1994 6 30" pakeičiama "1995 6 30".2 straipsnis1. Valstybės narės imasi visų būtinų priemonių užtikrinti, kad Bendrijoje įsisteigę gamintojai ir importuotojai nuo 1995 m. liepos 1 d. nepateiktų į rinką šios direktyvos reikalavimų neatitinkančių gaminių, kurių sudėtyje yra 1 straipsnyje nurodytų medžiagų.2. Valstybės narės imasi būtinų priemonių užtikrinti, kad 1 dalyje nurodyti gaminiai, kurių sudėtyje yra 1 straipsnyje nurodytų medžiagų, nebūtų parduodami ar realizuojami galutiniam vartotojui po 1996 m. birželio 30 d.3 straipsnis1. Valstybės narės priima įstatymus ir kitus teisės aktus, kurie, įsigalioję ne vėliau kaip 1995 m. birželio 30 d., įgyvendina šią direktyvą. Apie tai jos nedelsdamos praneša Komisijai.Valstybės narės, tvirtindamos šias priemones, daro jose nuorodą į šią direktyvą arba tokia nuoroda daroma jas oficialiai skelbiant. Nuorodos darymo tvarką nustato valstybės narės.2. Valstybės narės pateikia Komisijai šios direktyvos taikymo srityje priimtų nacionalinės teisės aktų nuostatų tekstus.4 straipsnisŠi direktyva įsigalioja dvidešimtą dieną po jos paskelbimo Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje.Priimta Briuselyje, 1994 m. birželio 29 d.Komisijos varduChristiane ScrivenerKomisijos narė[1] OL L 262, 1976 9 27, p. 169.[2] OL L 203. 1993 8 13, p. 24.--------------------------------------------------


Svarbus teisinis pranešimas

|

31999L0044

Oficialusis leidinys L 171 , 07/07/1999 p. 0012 - 0016

		Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 1999/44/EB1999 m. gegužės 25 d.dėl vartojimo prekių pardavimo ir susijusių garantijų tam tikrų aspektųEUROPOS PARLAMENTAS IR EUROPOS SĄJUNGOS TARYBA,atsižvelgdami į Europos bendrijos steigimo sutartį, ypač į jos 95 straipsnį,atsižvelgdami į Komisijos pasiūlymą [1],atsižvelgdami į Ekonomikos ir socialinių reikalų komiteto nuomonę [2],laikydamiesi Sutarties 251 straipsnyje nustatytos tvarkos pagal 1999 m. gegužės 18 d. Taikinimo komiteto patvirtintą bendrą tekstą [3],(1) kadangi Sutarties 153 straipsnio 1 ir 3 dalyse numatyta, kad priemonėmis, kurių Bendrija imasi pagal Sutarties 95 straipsnį, ji turėtų prisidėti prie aukšto lygio vartotojų apsaugos sukūrimo;(2) kadangi vidaus rinką sudaro vidaus sienų neturinti teritorija, kurioje garantuojamas laisvas prekių, asmenų, paslaugų ir kapitalo judėjimas; kadangi laisvas prekių judėjimas yra susijęs ne tik su asmenų sudarytais verslo sandoriais, bet ir su privačių asmenų sudaromais sandoriais; kadangi tai reiškia, kad remdamiesi vieninga minimalia teisingų taisyklių, reglamentuojančių vartojimo prekių pardavimą, visuma vienoje valstybėje narėje gyvenantys vartotojai galėtų savo nuožiūra pirkti prekes kitos valstybės narės teritorijoje;(3) kadangi valstybių narių įstatymai dėl vartojimo prekių pardavimo iš dalies skiriasi, dėl to viena nuo kitos skiriasi nacionalinės vartojimo prekių rinkos ir gali būti iškreipta konkurencija tarp pardavėjų;(4) kadangi vartotojų, kurie siekia iš didelės rinkos turėti naudos pirkdami prekes kitose, ne jų nuolatinio gyvenimo, valstybėse narėse, vaidmuo kuriant vidaus rinką yra svarbiausias; kadangi dirbtiniam sienų atstatymui ir rinkų suskaldymui turėtų būti užkirstas kelias; kadangi naujosios ryšių technologijos, leidžiančios laisvai prisijungti prie valstybių narių arba trečiųjų šalių platinimo sistemų, labai išplėtė vartotojų galimybes; kadangi nesant vartojimo prekių pardavimą reglamentuojančių taisyklių minimalaus suderinimo gali būti sukliudyta plėtoti prekių pardavimą taikant naujas nuotolinių ryšių technologijas;(5) kadangi minimalių vartotojų teisės taisyklių, kurios galiotų nepriklausomai nuo prekių pirkimo vietos Bendrijoje, bendros visumos sukūrimas sutvirtins vartotojų pasitikėjimą ir sudarys jiems galimybę visapusiškai pasinaudoti vidaus rinka;(6) kadangi pagrindiniai sunkumai, su kuriais susiduria vartotojai, ir pagrindinis ginčų su pardavėjais šaltinis yra susiję su tuo, kad prekės neatitinka sutarties; kadangi dėl to šiuo atžvilgiu yra tikslinga suderinti nacionalinius vartojimo prekių pardavimą reglamentuojančius teisės aktus, tačiau nepažeidžiant su sutartine ir nesutartine atsakomybe susijusių nacionalinės teisės nuostatų bei principų;(7) kadangi prekės visų pirma turi atitikti sutarties sąlygas; kadangi atitikimo sutarčiai principas gali būti laikomas bendru skirtingoms nacionalinės teisės tradicijoms; kadangi, užtikrinti minimalų vartotojų apsaugos lygį, pagal tam tikras nacionalinės teisės tradicijas gali būti neįmanoma remiantis vien šiuo principu; kadangi, ypač esant tokioms teisės tradicijoms, gali būti naudingos papildomos nacionalinės nuostatos, kuriomis būtų užtikrinta vartotojų apsauga tada, kai šalys nėra susitarusios dėl specifinių sutarties sąlygų ar kai šalys susitaria dėl sutarties sąlygų arba sudarė sutartis, kurios tiesiogiai ar netiesiogiai panaikina arba apriboja vartotojų teises ir kurios, jei minėtos teisės kyla iš šios direktyvos, vartotojams nėra privalomos;(8) kadangi, siekiant palengvinti atitikimo sutarčiai principo taikymą, yra naudinga nustatyti nepaneigiamą atitikimo sutarčiai prezumpciją, apimančią labiausiai paplitusias situacijas; kadangi ta prielaida neapriboja sutarties laisvės principo; kadangi, be to, tada, kai nėra specifinių sutarties sąlygų, taip pat kai yra taikoma minimalios apsaugos sąlyga, šioje prielaidoje paminėti elementai gali būti naudojami nustatant, kad nėra prekių atitikimo sutarčiai; kadangi kokybė ir veikimas, kurių vartotojai gali pagrįstai tikėtis, priklausys, inter alia, nuo to, ar prekės yra naujos, ar naudotos; kadangi prielaidoje paminėti elementai yra kaupiamojo pobūdžio; kadangi tam tikru atveju paaiškėja, kad bet kuris konkretus elementas yra aiškiai netinkamas, likę prielaidos elementai vis tiek taikomi;(9) kadangi pardavėjas turėtų būti tiesiogiai atsakingas vartotojui už prekių atitikimą sutarčiai; kadangi tai yra tradicinis sprendimas, įtvirtintas valstybių narių teisės sistemose; kadangi vis dėlto pardavėjas turėtų galėti, kaip numatyta nacionalinės teisės aktuose, laisvai reikalauti gamintojo, ankstesnio pardavėjo toje pačioje sutarčių grandinėje arba bet kokio kito tarpininko, jeigu jis nėra šios teisės atsisakęs, vykdyti teisių gynimo priemones; kadangi ši direktyva neturi poveikio sutarties tarp pardavėjo, gamintojo, ankstesnio pardavėjo ar bet kokio kito tarpininko laisvės principui; kadangi taisykles, reguliuojančias, kieno atžvilgiu ir kaip pardavėjas gali reikalauti vykdyti tokių teisės gynimo priemonių, turi nustatyti nacionalinės teisės aktai;(10) kadangi tada, kai prekės neatitinka sutarties, vartotojai privalėtų turėti teisę į nemokamą prekės atitikimo sutarčiai atkūrimą jų pasirinkimu tas prekes pataisant ar pakeičiant arba, jei to nepadaroma, sumažinant jų kainą ar nutraukiant sutartį;(11) kadangi vartotojas pirmiausia gali reikalauti, kad pardavėjas pataisytų arba pakeistų prekes, nebent tokios teisės gynimo priemonės būtų neįmanomos arba neproporcingos; kadangi tai, ar teisės gynimo priemonė yra neproporcinga, turėtų būti nustatoma objektyviai; kadangi teisės gynimo priemonė būtų neproporcinga, jeigu ja, lyginant su kita teisės gynimo priemone, būtų nustatytos nepagrįstos išlaidos; kadangi, siekiant nuspręsti, ar išlaidos yra nepagrįstos, išlaidos, nustatytos viena teisės gynimo priemone, turėtų būti žymiai didesnės negu kita teisės gynimo priemone nustatytos išlaidos;(12) kadangi, jeigu nėra atitikimo, pardavėjas susitarimo būdu visada gali pasiūlyti vartotojui bet kokią kitą galimą teisės gynimo priemonę; kadangi vartotojas turi teisę rinktis, priimti ar atmesti šį pasiūlymą;(13) kadangi, siekiant suteikti vartotojui galimybę pasinaudoti vidaus rinka ir pirkti vartojimo prekes kitoje valstybėje narėje, turėtų būti rekomenduota, kad vartojimo prekių, kuriomis yra prekiaujama keliose valstybėse narėse, gamintojai vartotojų labui prie savo gaminio pridėtų sąrašą, kuriame pateikiamas bent vienas kontaktinis adresas kiekvienoje valstybėje narėje, kurioje gaminiu yra prekiaujama;(14) kadangi nuorodos į prekių pateikimo laiką nereiškia, kad valstybės narės turi keisti rizikos perėjimą reglamentuojančias taisykles;(15) kadangi valstybės narės gali numatyti, kad bet kokios vartotojui atlygintinos išlaidos gali būti sumažintos atsižvelgiant į tai, kad vartotojas, pateikus jam prekes, turėjo iš jų naudos; kadangi detali tvarka, nustatanti sutarties nutraukimo sąlygas, gali būti įtvirtinta nacionalinės teisės aktuose;(16) kadangi dėl specifinio naudotų prekių pobūdžio pakeisti jas praktiškai neįmanoma; kadangi dėl to vartotojo teisė pakeisti prekę yra praktiškai negalima šioms prekėms; kadangi dėl tokių prekių valstybės narės gali šalims suteikti teisę susitarti dėl sutrumpinto atsakomybės laikotarpio;(17) kadangi yra tikslinga laiko atžvilgiu apriboti laikotarpį, per kurį pardavėjas yra atsakingas už kiekvieną prekių pateikimo laikotarpiu esantį neatitikimą; kadangi valstybės narės taip pat gali nustatyti ieškininės senaties terminą, per kurį vartotojai gali įgyvendinti savo teises, jeigu toks terminas nepasibaigia per dvejus metus nuo prekių pateikimo; kadangi, jeigu pagal nacionalinius teisės aktus ieškininės senaties termino pradžia nesutampa su prekių pateikimo laiku, bendra ieškininės senaties termino trukmė, kurią nustato nacionalinės teisės aktai, neturi būti trumpesnė nei dveji metai nuo prekių pateikimo;(18) kadangi, siekdamos draugiškai susitarti, prekių taisymo ar keitimo arba derybų tarp pardavėjo ir vartotojo atveju valstybės narės gali, jei tikslinga, pagal savo nacionalinės teisės aktus numatyti, kad būtų sustabdytas arba nutrauktas laikotarpis, per kurį turi išaiškėti neatitikimas, ir ieškininės senaties terminas;(19) kadangi valstybėms narėms turėtų būti leista nustatyti terminą, per kurį vartotojas privalo informuoti pardavėją apie kiekvieną neatitikimą; kadangi valstybės narės gali užtikrinti aukštesnio lygio vartotojo apsaugą neįtvirtindamos tokios pareigos; kadangi bet kuriuo atveju vartotojai visoje Bendrijoje privalėtų turėti ne mažiau kaip du mėnesius, per kuriuos jie galėtų informuoti pardavėją apie neatitikimo buvimą;(20) kadangi valstybės narės turėtų apsaugoti, kad dėl tokio laikotarpio į nepalankią padėtį nepatektų įvairiose valstybėse narėse apsiperkantys vartotojai; kadangi visos valstybės narės turėtų informuoti Komisiją apie naudojimąsi šia nuostata; kadangi Komisija turėtų vertinti šios nuostatos įvairaus taikymo įtaką vartotojams ir vidaus rinkai; kadangi informacija apie naudą, kurią valstybė narė gavo taikydama šią nuostatą, turi būti prieinama kitoms valstybėms narėms ir vartotojams bei vartotojų organizacijoms visoje Bendrijoje; kadangi situacijos visose valstybėse narėse apibendrinimas turėtų būti paskelbtas Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje ;(21) kadangi dabar egzistuoja praktika, kad tam tikrų kategorijų prekėms pardavėjai ir gamintojai suteikia garantijas dėl kiekvieno trūkumo, kuris išaiškėja per tam tikrą laikotarpį; kadangi ši praktika gali skatinti konkurenciją; kadangi, nors tokių garantijų suteikimas yra teisėta prekybos priemonė, jos neturėtų klaidinti vartotojo; kadangi, siekiant užtikrinti, kad vartotojai nėra klaidinami, į garantijas turėtų būti įtraukta tam tikra informacija, įskaitant nuostatą, kad garantija neturi poveikio vartotojo juridinėms teisėms;(22) kadangi šalys negali bendru susitarimu apriboti arba panaikinti vartotojams suteiktų teisių, nes priešingu atveju būtų pažeista suteikiama teisinė apsauga; kadangi šis principas turėtų būti taikomas ir išlygoms, numatančioms atvejus, kai vartotojas žino apie sutarties sudarymo metu egzistuojančią vartojimo prekių neatitikimą; kadangi pagal šią direktyvą vartotojams suteikiama apsauga neturėtų būti silpnesnė dėl to, kad sutarčiai taikytina buvo pasirinkta ne valstybės narės teisė;(23) kadangi teisės aktai ir precedentinė teisė įvairiose valstybėse narėse šioje srityje atskleidžia didėjantį suinteresuotumą užtikrinti aukšto lygio vartotojų apsaugą; kadangi, atsižvelgiant į šią tendenciją ir patirtį, įgytą įgyvendinant šią direktyvą, gali būti reikalinga numatyti išsamesnio pobūdžio suderinimą, ypač nustatant tiesioginę gamintojo atsakomybę už tuos defektus, kuriuos jis yra atsakingas;(24) kadangi, siekiant užtikrinti dar didesnį vartotojų apsaugos lygį, valstybėms narėms turėtų būti leista srityje, kuriai taikoma ši direktyva, priimti arba palikti galioti griežtesnes nuostatas;(25) kadangi pagal 1998 m. kovo 30 d. Komisijos rekomendaciją dėl principų, taikomų organams, atsakingiems už neteisminį vartotojų ginčų sprendimą [4], valstybės narės gali steigti organus, kurie nacionaliniame ir tarpvalstybiniame kontekste užtikrintų nešališką ir veiksmingą skundų nagrinėjimą ir kuriuos vartotojai galėtų pasitelkti kaip tarpininkus;(26) kadangi yra tikslinga, siekiant apsaugoti kolektyvinius vartotojų interesus, įtraukti šią direktyvą į direktyvų sąrašą, pateiktą 1998 m. gegužės 19 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 98/27/EB dėl draudimų ginant vartotojų interesus [5] priede,PRIĖMĖ ŠIĄ DIREKTYVĄ:1 straipsnisTaikymo sritis ir sąvokos1. Šios direktyvos tikslas — suderinti valstybių narių įstatymus ir kitus teisės aktus dėl vartojimo prekių pardavimo ir su tuo susijusių garantijų tam tikrų aspektų, siekiant užtikrinti vieningą minimalų vartotojų apsaugos vidaus rinkoje lygį.2. Šioje direktyvoje:a) vartotojas — reiškia bet kurį fizinį asmenį, kuris sutartyse, kurioms taikoma ši direktyva, veikia siekdamas tikslų, nesusijusių su jo prekyba, verslu ar profesija;b) vartojimo prekės — reiškia bet kokį materialų kilnojamą daiktą, išskyrus:- prekes, parduodamas vykdant sprendimą arba kitais įstatymuose numatytais atvejais,- vandenį ir dujas, jeigu jie nėra paruošti parduoti riboto tūrio arba nustatyto kiekio,- elektrą;c) pardavėjas — reiškia bet kurį fizinį arba juridinį asmenį, kuris, versdamasis prekyba, verslu ar profesija, pagal sutartį parduoda vartojimo prekes;d) gamintojas — reiškia vartojimo prekių gamintoją, vartojimo prekių importuotoją į Bendrijos teritoriją ar bet kokį asmenį, atitinkantį gamintoją, kuris ant vartojimo prekių nurodo savo pavadinimą, prekės ženklą ar kitą skiriamąjį ženklą;e) garantija — reiškiabet kokįpardavėjo arba gamintojo įsipareigojimą vartotojui, vykdomą be papildomo užmokesčio, grąžinti už vartojimo prekes sumokėtą sumą, jas pakeisti, pataisyti ar kitaip pašalinti jų trūkumus, jeigu jos neatitinka garantijos dokumente ar atitinkamoje reklamoje nurodytų sąlygų;f) taisymas — reiškia vartojimo prekių atitikimo pardavimo sutarčiai užtikrinimą neatitikimo atveju.3. Valstybės narės gali numatyti, kad sąvoka "vartojimo prekės" netaikoma viešajame aukcione parduodamoms padėvėtoms prekėms, kai vartotojai turi galimybę patys dalyvauti pardavime.4. Vartojimo prekių, kurios bus pagamintos ar pateiktos, tiekimo sutartys pagal šią direktyvą taip pat laikomos pardavimo sutartimis.2 straipsnisAtitikimas sutarčiai1. Pardavėjas privalo pateikti vartotojui prekes, kurios atitinka pardavimo sutartį.2. Vartojimo prekės laikomos atitinkančiomis sutartį, jeigu jos:a) atitinka pardavėjo pateiktą aprašymą ir turi tokias savybes kaip ir prekės, kurias pardavėjas pateikė vartotojui kaip pavyzdį ar modelį;b) yra tinkamos bet kokiai konkrečiai paskirčiai, dėl kurios jos yra reikalingos vartotojui ir apie kurią jis sutarties sudarymo metu pranešė pardavėjui, o pardavėjas jai pritarė;c) yra tinkamos paskirčiai, kuriai paprastai naudojamos tokio paties pobūdžio prekės;d) pasižymi tokia kokybe ir veikimu, kurie paprastai yra būdingi tokio paties pobūdžio prekėms ir kurių vartotojas gali pagrįstai tikėtis, atsižvelgdamas į tų prekių pobūdį ir į bet kokius pardavėjo, gamintojo arba jo atstovo pateiktus viešus pareiškimus dėl jų specifinių savybių, ypač reklamoje arba ant etiketės.3. Taikant šį straipsnį laikoma, kad neatitikimo nėra, jeigu sutarties sudarymo metu vartotojas žinojo arba pagrįstai negalėjo nežinoti apie neatitikimą, arba jeigu neatitikimas atsirado iš vartotojo pateiktos medžiagos.4. Pardavėjo neįpareigoja 2 dalies d punkte nurodyti vieši pareiškimai, jeigu jis:- įrodo, kad apie atitinkamą pareiškimą nežinojo ir pagrįstai negalėjo žinoti, arba- įrodo, kad pareiškimas buvo ištaisytas iki sutarties sudarymo momento, arba- įrodo, kad sprendimui pirkti vartojimo prekes pareiškimas negalėjo turėti įtakos.5. Jeigu instaliavimas sudaro prekių pardavimo sutarties dalį ir prekes instaliavo pardavėjas arba tai atlikta jo atsakomybe, bet koks dėl neteisingo vartojimo prekių instaliavimo atsiradęs neatitikimas prilyginamas prekių neatitikimui. Ši nuostata vienodai taikoma gaminiui, kai numatyta, jog jį instaliuos pats vartotojas, kai jis jį instaliuoja, o neteisingo instaliavimo priežastis yra instaliavimo instrukcijos trūkumai.3 straipsnisVartotojo teisės1. Pardavėjas yra atsakingas vartotojui už bet kokį neatitikimą, esantį prekių pateikimo metu.2. Esant neatitikimui, vartotojas turi teisę į nemokamą prekių atitikimo sutarčiai užtikrinimą jas pataisant ar pakeičiant pagal šio straipsnio 3 dalį, arba teisę į atitinkamą kainos sumažinimą arba su tomis prekėmis susijusios sutarties nutraukimą pagal šio straipsnio 5 ir 6 dalis.3. Vartotojas pirmiausia gali reikalauti, kad pardavėjas nemokamai pataisytų arba pakeistų prekes, nebent tai yra neįmanoma ar neproporcinga.Teisės gynimo priemonė laikoma neproporcinga, jeigu ja, palyginti su alternatyvia teisės gynimo priemone, pardavėjui nustatomos nepagrįstos išlaidos, atsižvelgiant į:- vertę, kurią prekės turėtų, jeigu nebūtų neatitikimo,- neatitikimo reikšmingumą ir- tai, ar alternatyvi teisės gynimo priemonė galėtų būti įgyvendinta nesukeliant didelių nepatogumų vartotojui.Bet koks prekių pataisymas ar pakeitimas atliekamas per protingą laiką ir nesukeliant jokių didelių nepatogumų vartotojui, atsižvelgiant į prekių pobūdį ir paskirtį, dėl kurios tos prekės vartotojui buvo reikalingos.4. Šio straipsnio 2 ir 3 dalyse sąvoka "nemokamai" reiškia išlaidas, reikalingas užtikrinti prekių atitikimą, visų pirma pašto, darbo ir medžiagų išlaidas.5. Vartotojas gali reikalauti atitinkamai sumažinti kainą arba nutraukti sutartį, jeigu:- vartotojas neturi teisės nei į prekių pataisymą, nei į jų pakeitimą, arba- pardavėjas per protingą laiką neįgyvendino teisės gynimo priemonės, arba- pardavėjas neįgyvendino teisės gynimo priemonės nesukeldamas didelių nepatogumų vartotojui.6. Vartotojas neturi teisės nutraukti sutarties, jeigu neatitikimas yra nedidelis.4 straipsnisŽalos atlyginimo teisėKai už neatitikimą, atsiradusį dėl gamintojo ar ankstesnio pardavėjo toje pačioje sutarčių grandinėje ar bet kokio kito tarpininko veikimo ar neveikimo, vartotojui yra atsakingas galutinis pardavėjas, jis turi teisę imtis teisės gynimo priemonių atsakingo asmens ar asmenų sutarčių grandinėje atžvilgiu. Atsakingą asmenį ar asmenis, kurių atžvilgiu galutinis pardavėjas gali imtis teisės gynimo priemonių, kartu ir atitinkamą jų vykdymo procesą bei sąlygas nustato nacionalinė teisė.5 straipsnisTerminai1. Pardavėjas yra laikomas atsakingu pagal 3 straipsnį, kai neatitikimas išaiškėja per dvejus metus nuo prekių pateikimo. Jeigu pagal nacionalinės teisės aktus 3 straipsnio 2 dalyje nustatytoms teisėms yra taikomas ieškininės senaties terminas, šis terminas nesibaigia per dvejus metus nuo prekių pateikimo.2. Valstybės narės gali numatyti, kad, siekdamas pasinaudoti savo teise, vartotojas privalo informuoti pardavėją apie neatitikimą per dviejų mėnesių laikotarpį nuo tos dienos, kai pastebėjo neatitikimą.Valstybės narės, pasinaudojusios šia dalimi, informuoja apie tai Komisiją. Komisija stebi šios valstybių narių galimybės buvimo poveikį vartotojams ir vidaus rinkai.Ne vėliau kaip iki 2003 m. sausio 7 d. Komisija parengia ataskaitą apie valstybių narių pasinaudojimą šia dalimi. Ataskaita skelbiama Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje.3. Jeigu neįrodyta kitaip, bet koks neatitikimas, išaiškėjęs per šešis mėnesius nuo prekių pateikimo, laikomas egzistavusiu pateikimo metu, nebent ši prielaida yra nesuderinama su prekių pobūdžiu arba su neatitikimo pobūdžiu.6 straipsnisGarantijos1. Garantija jos teikėją teisiškai įpareigoja garantijos dokumente ir su tuo susijusioje reklamoje nustatytomis sąlygomis.2. Garantijoje:- įtvirtinama, kad vartotojas pagal taikytinus nacionalinės teisės aktus, reglamentuojančius vartojimo prekių pardavimą, turi teises, ir aiškiai nurodoma, kad garantija toms teisėms poveikio neturi,- paprasta, suprantama kalba išdėstomas garantijos turinys ir detali informacija, reikalinga vadovaujantis garantija pareikšti pretenzijas, visų pirma garantijos trukmė ir taikymo teritorija, taip pat garantijos teikėjo pavadinimas ir adresas.3. Vartotojo reikalavimu garantija jam pateikiama raštu arba kitoje jam prieinamoje ilgalaikėje laikmenoje.4. Savo teritorijoje valstybė narė, kurioje yra parduodamos vartojimo prekės, gali pagal Sutarties taisykles nustatyti, kad garantija būtų parengta viena ar daugiau kalbų, jos nustatytų iš Bendrijos oficialių kalbų.5. Jeigu garantija pažeidžia šio straipsnio 2, 3 ar 4 dalies reikalavimus, garantijos galiojimui tai jokio poveikio neturi, ir vartotojas gali ja remtis ir reikalauti, kad jos būtų laikomasi.7 straipsnisĮpareigojantis pobūdis1. Jokios sutarčių sąlygos ar susitarimai, sudaryti su pardavėju prieš jam pranešus apie neatitikimą, kurie tiesiogiai ar netiesiogiai panaikina arba apriboja šios direktyvos nustatytas teises, neįpareigoja vartotojo, kaip tai numatyta nacionalinėje teisėje.Valstybės narės gali numatyti, kad padėvėtų prekių atžvilgiu pardavėjas ir vartotojas gali susitarti dėl sutarties sąlygų ar sudaryti susitarimą, kuriame numatytas trumpesnis pardavėjo atsakomybės laikotarpis nei tas, kuris nurodytas 5 straipsnio 1 dalyje. Toks laikotarpis negali būti trumpesnis nei vieneri metai.2. Valstybės narės imasi reikiamų priemonių siekdamos užtikrinti, kad iš vartotojų nebūtų atimta šios direktyvos suteikta apsauga tada, kai sutarčiai taikytina teise pasirenkama ne valstybės narės teisė, jeigu ta sutartis yra glaudžiai susijusi su valstybių narių teritorija.8 straipsnisNacionalinė teisė ir minimali apsauga1. Šios direktyvos nustatytos teisės yra vykdomos nepažeidžiant kitų teisių, kuriomis vartotojas gali remtis pagal nacionalines normas, reguliuojančias sutartinę ar nesutartinę atsakomybę.2. Kad užtikrintų aukštesnio lygio vartotojų apsaugą, valstybės narės šios direktyvos taikymo srityje gali priimti ar palikti galioti griežtesnes nuostatas, neprieštaraujančias Sutarčiai.9 straipsnisValstybės narės imasi atitinkamų priemonių, kad informuotų vartotojus apie šią direktyvą įgyvendinančius nacionalinės teisės aktus, ir skatina profesines organizacijas prireikus informuoti vartotojus apie jų teises.10 straipsnisDirektyvos 98/27/EB priedas užbaigiamas taip:"10. 1999 m. gegužės 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 1999/44/EB dėl vartojimo prekių pardavimo ir susijusių garantijų tam tikrų aspektų (OL L 171, 1999 7 7, p. 12)."11 straipsnisPerkėlimas1. Valstybės narės priima įstatymus ir kitus teisės aktus, kurie, įsigalioję ne vėliau kaip iki 2002 m. sausio 1 d., įgyvendina šią direktyvą. Apie tai jos nedelsdamos praneša Komisijai.Valstybės narės, priimdamos šias priemones, daro jose nuorodą į šią direktyvą, arba tokia nuoroda daroma jas oficialiai skelbiant. Nuorodos darymo tvarką nustato valstybės narės.2. Valstybės narės pateikia Komisijai šios direktyvos taikymo srityje priimtų nacionalinės teisės aktų nuostatas.12 straipsnisPersvarstymasKomisija ne vėliau kaip iki 2006 m. liepos 7 d. persvarsto šios direktyvos taikymą ir Europos Parlamentui bei Tarybai pateikia ataskaitą. Ataskaitoje, inter alia, nagrinėjamas gamintojo tiesioginės atsakomybės įtvirtinimo klausimas ir prireikus pridedami pasiūlymai.13 straipsnisĮsigaliojimasŠi direktyva įsigalioja jos paskelbimo Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje dieną.14 straipsnisŠi direktyva yra skirta valstybėms narėms.Priimta Briuselyje, 1999 m. gegužės 25 d.Europos Parlamento varduPirmininkasJ. M. Gil-roblesTarybos varduPirmininkasH. Eichel[1] OL C 307, 1996 10 16, p. 8ir OL C 148, 1998 5 14, p. 12.[2] OL C 66, 1997 3 3, p. 5.[3] 1998 m. kovo 10 d. Europos Parlamento nuomonė (OL C 104, 1998 4 6, p. 30), 1998 m. rugsėjo 24 d. Tarybos bendroji pozicija (OL C 333, 1998 10 30, p. 46) ir 1998 m. gruodžio 17 d. Europos Parlamento spendimas (OL C 98, 1999 4 9, p. 226). 1999 m. gegužės 5 d. Europos Parlamento sprendimas. 1999 m. gegužės 17 d. Tarybos sprendimas.[4] OL L 115, 1998 4 17, p. 31.[5] OL L 166, 1998 6 11, p. 51.--------------------------------------------------