title: A Tanács ajánlása ( 2013. december 9. ) a romák integrációját célzó hatékony tagállami intézkedésekről

text:
               24.12.2013

               HU

               Az Európai Unió Hivatalos Lapja

               C 378/1

         A TANÁCS AJÁNLÁSA
   (2013. december 9.)
   a romák integrációját célzó hatékony tagállami intézkedésekről
   2013/C 378/01
   AZ EURÓPAI UNIÓ TANÁCSA,
   tekintettel az Európai Unió működéséről szóló szerződésre és különösen annak a 19. cikke (1) bekezdésével együtt értelmezett 292. cikkére,
   tekintettel az Európai Bizottság javaslatára,
   mivel:

               (1)

               Az Európai Unióról szóló szerződés (EUSZ) 2. cikke értelmében az egyenlőség az Unió egyik alapértéke. Az EUSZ 3. cikke (3) bekezdésének második albekezdése értelmében az Unió küzd a társadalmi kirekesztés és megkülönböztetés ellen, és előmozdítja a gyermekek jogainak védelmét.

               (2)

               Az Európai Unió működéséről szóló szerződés (EUMSZ) 10. cikke szerint politikái és tevékenységei meghatározása és végrehajtása során az Unió küzd a faji vagy etnikai származáson alapuló megkülönböztetés ellen.

               (3)

               Az EUMSZ 19. cikkének (1) bekezdése lehetőséget biztosít arra, hogy a Tanács megfelelő intézkedéseket hozzon a nemen, faji vagy etnikai származáson, valláson vagy meggyőződésen, fogyatékosságon, koron vagy szexuális irányultságon alapuló megkülönböztetés leküzdésére.

               (4)

               Az Európai Unió Alapjogi Chartája 21. cikkének (1) bekezdése kimondja, hogy tilos minden megkülönböztetés, így különösen a nem, faj, szín, etnikai vagy társadalmi származás, genetikai tulajdonság, nyelv vagy nemzeti kisebbséghez tartozás alapján történő megkülönböztetés.

               (5)

               A 2000/43/EK tanácsi irányelv (1) keretrendszert határoz meg a foglalkoztatás és a képzés, az oktatás, a szociális védelem (többek között a szociális biztonság és az egészségügy), a szociális kedvezmények, valamint az árukhoz és a szolgáltatásokhoz, többek között a lakhatáshoz való hozzáférés terén az Unió egészében a faji vagy etnikai származáson alapuló megkülönböztetés ellen folytatandó küzdelem érdekében.

               (6)

               Ebben az ajánlásban – az Európai Parlament és a Tanács más politikai dokumentumaihoz hasonlóan – a „roma” kifejezést gyűjtőnévként használjuk, és az olyan népcsoportokat foglal magában, amelyek kulturális jellemzői többé-kevésbé hasonlóak, például a szinti, „utazó”, kalé, Gens du voyage néven említett csoportokat, függetlenül attól, hogy vándorló vagy letelepedett csoportokról van-e szó.

               (7)

               Az Unióban élő romák közül sokan még mindig mélyszegénységben élnek, társadalmi kirekesztéssel, megkülönböztetéssel és az alapvető jogaik gyakorlását akadályozó korlátokkal szembesülnek, és emiatt kiszolgáltatottak a kizsákmányolással, például az emberkereskedelem formájában megvalósuló kizsákmányolással szemben is. Ezért hatékonyabb, a romák helyzetéhez és igényeihez alakított társadalmi befogadási intézkedések meghozatalát kell mérlegelni.

               (8)

               Különösen nyugtalanító az Unióban élő roma gyermekek helyzete, akik számos tényező miatt kiváltképpen sebezhetőek, és többek között rossz egészségi állapot, rossz lakhatási körülmények, nem megfelelő táplálkozás, kirekesztés, diszkrimináció, rasszizmus és erőszak fenyegeti őket. A roma gyermekek társadalmi kirekesztése gyakran a születés anyakönyvezésének és a személyazonosító okmányoknak a hiányával, a kisgyermekkori nevelésben és gondozásban, valamint a felsőoktatásban való alacsony részvétellel, továbbá a korai iskolaelhagyók nagy arányával függ össze. A szegregáció a minőségi oktatáshoz való hozzáférést akadályozó komoly nehézség. Vannak olyan roma gyerekek is, akik emberkereskedelem vagy munkára kényszerítés áldozataivá válnak.

               (9)

               Azok a harmadik országbeli állampolgárságú romák, akik jogszerűen tartózkodnak a tagállamok területén, szintén veszélyeztetett helyzetbe kerülhetnek, különösen akkor, ha ugyanolyan nehéz életkörülmények között élnek, mint sok roma származású uniós polgár, miközben az Unión kívülről érkező migránsokat érő kihívásokkal is szembe kell nézniük.

               (10)

               Az Unión belüli mobilitás összefüggésében tiszteletben kell tartani az uniós polgárok szabad mozgáshoz való jogát és e jog gyakorlásának feltételeit – többek között, a 2004/38/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel (2) összhangban, az elégséges forrásokkal és teljes körű egészségbiztosítással rendelkezés követelményét –, ugyanakkor törekedni kell a romák életkörülményeinek javítására, és olyan intézkedéseket kell hozni, amelyek előmozdítják a romáknak a származási helyük szerinti tagállamokban, valamint a lakóhelyük szerinti tagállamokban való gazdasági és társadalmi integrációját.

               (11)

               A romák helyzetéről és az Európai Unión belüli szabad mozgásról szóló, 2010. szeptember 9-i, illetve a romák integrációjának európai uniós stratégiájáról szóló, 2011. március 9-i európai parlamenti állásfoglalás felhívta a Bizottságot és a tagállamokat, hogy a romák társadalmi-gazdasági befogadásának biztosítása érdekében mozgósítsák a már létező uniós stratégiákat és eszközöket.

               (12)

               A Bizottság „A nemzeti romaintegrációs stratégiák uniós keretrendszere 2020-ig” című 2011. április 5-i közleményében felhívta a tagállamokat, hogy fogadjanak el átfogó megközelítést, illetve fejlesszék azt tovább, és határozzanak meg célokat az oktatás, a foglalkoztatás, az egészségügy és a lakhatás terén a romák integrációjának felgyorsítása érdekében.

               (13)

               A Tanács 2011. május 19-én elfogadta „A nemzeti romaintegrációs stratégiák uniós keretrendszere 2020-ig” című következtetéseket, amelyekben kifejezésre juttatta a tagállamok elkötelezettségét a romák társadalmi és gazdasági integrációja iránt.

               (14)

               Az Európai Tanács a 2011. június 23–24-i ülésén felszólított a 2011. május 19-i tanácsi következtetések gyors végrehajtására, különösen a tekintetben, hogy a tagállamok készítsék el, tegyék naprakésszé, illetve fejlesszék tovább a romák befogadását célzó stratégiáikat vagy azokat az integrált szakpolitikai intézkedéscsomagjaikat, amelyek a társadalmi befogadási politikák tágabb keretén belül a romák helyzetének javítására irányulnak.

               (15)

               A Bizottság a „Nemzeti romaintegrációs stratégiák: az uniós keretrendszer végrehajtásának első lépése” című 2012. május 21-i közleményében ismertette a nemzeti romaintegrációs stratégiák és integrált szakpolitikai intézkedéscsomagok első értékelésének eredményeit, és felkérte a tagállamokat, hogy a jövőt tekintve mérlegeljenek egyes kiigazításokat.

               (16)

               A Bizottság megerősítette a tagállamokkal a roma integrációról folytatott párbeszédet, különösen annak révén, hogy 2012 októberében létrehozta a romaintegrációs nemzeti kapcsolattartó pontok hálózatát a feltárt kihívások megoldásainak megvitatása céljából. 2012 novemberében és decemberében a romaintegrációs nemzeti kapcsolattartó pontok egy csoportja tovább tárgyalta azt a kérdést, hogy miként javítható a romák tagállami integrációjára irányuló intézkedések hatékonysága. A csoport ezt követően jelentést tett a romaintegrációs nemzeti kapcsolattartó pontok hálózatának.

               (17)

               A Bizottság az „Előrelépések a nemzeti romaintegrációs stratégiák végrehajtásában” című 2013. június 26-i közleményében kiemelte a további intézkedések szükségességét annak érdekében, hogy a lehető leghamarabb biztosítani lehessen a romák integrációjának felgyorsítását célzó intézkedések sikeres végrehajtásához szükséges előfeltételeket.

               (18)

               Az „Európa 2020: Az intelligens, fenntartható és inkluzív növekedés stratégiája” című 2010. március 3-i bizottsági közlemény (Az Európa 2020 stratégia) új lendületet adott a szegénység és a társadalmi kirekesztés elleni küzdelemnek azáltal, hogy közös európai célként határozta meg a szegénység és a társadalmi kirekesztés által fenyegetett személyek létszámának csökkentését, a korai iskolaelhagyás arányának mérséklését, valamint az iskolát elvégzők arányának és a foglalkoztatásban való részvétel szintjének az emelését. A roma integráció az Unió és a tagállamok e tekintetben kifejtett, összehangolt erőfeszítéseinek alapvető elemét képezi. Az európai szemeszter jelenlegi irányítási kerete elősegíti a releváns országspecifikus ajánlások végrehajtását, a „Szociális beruházás a növekedés és a kohézió érdekében” című, 2013. június 20-i tanácsi következtetések pedig további iránymutatást nyújtanak az inkluzív növekedés biztosítására irányuló erőfeszítésekhez.

               (19)

               A fenti megfontolások és a feltárt hiányosságok fényében javítani kell és figyelemmel kell kísérni a romaintegrációs intézkedések hatékonyságát. Ennek során maradéktalanul tiszteletben kell tartani a szubszidiaritás elvét és a tagállamok e területre vonatkozó elsődleges felelősségét, figyelembe kell venni, hogy az etnikai alapon történő adatgyűjtés érzékeny kérdés lehet, valamint tudomásul kell venni hogy a tagállamoknak maguknak kell megválasztaniuk a figyelemmel kísérés módszereit – többek között az adatgyűjtés megfelelő módszereit – és a lehetséges mutatókat.

               (20)

               Ez az ajánlás a roma integráció tárgyában született európai parlamenti állásfoglalásokban, tanácsi következtetésekben és bizottsági közleményekben korábban meghatározott különböző ajánlásokra kíván építeni. Célja, hogy kiegészítse az Unió hatályos megkülönbözetés-ellenes jogszabályait, és ezáltal elősegítse e jogszabályok hatékonyabb végrehajtását és érvényesítését.

               (21)

               Ez az ajánlás nem terjed ki az állampolgárságon alapuló megkülönböztetésre, továbbá nem érinti a tagállamok területén tartózkodó harmadik országbeli állampolgárok és hontalan személyek jogállására vonatkozó, a nemzeti és az uniós jog szerinti előírásokat és feltételeket, illetve e jogállás joghatásait.

               (22)

               A 1303/2013/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (3) felszólítja a tagállamokat, hogy adott esetben határozzanak meg integrált megközelítést a szegénység által legjobban sújtott földrajzi területek vagy a megkülönböztetés vagy társadalmi kirekesztés legnagyobb kockázatával szembenéző célcsoportok egyedi szükségleteinek kezelésére, különös tekintettel a marginalizálódott közösségekre. A 1304/2013/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (4) a 2014–2020-as programozási időszakra az Európai Szociális Alapra (ESZA) vonatkozó beruházási prioritást határoz meg a marginalizálódott közösségek, például a romák társadalmi-gazdasági integrációja tekintetében, kiegészítve a többi európai strukturális és beruházási alapot (5),

         MEGÁLLAPÍTVA, HOGY:
   CÉL
   Ezen ajánlás célja, hogy iránymutatást adjon a tagállamoknak a romák társadalmi befogadását célzó intézkedéseik hatékonyságának fokozása tekintetében, valamint ahhoz kapcsolódóan, hogy a társadalmi befogadási politikák tágabb keretén belül megerősítsék a romaintegrációs stratégiáik vagy az olyan integrált szakpolitikai intézkedéscsomagjaik végrehajtását, amelyek a romák helyzetének javítására, valamint a romák és a többségi társadalom közötti szakadékok megszüntetésére irányulnak.
   Az egyes tagállamok között jelentős különbségek vannak a roma népesség nagyságát, valamint a romák társadalmi és gazdasági helyzetét illetően. Ezért a roma integrációval kapcsolatos tagállami megközelítéseket az egyes tagállamokban fennálló körülményekhez és szükségletekhez kell igazítani, többek között olyan szakpolitikák elfogadásával – vagy végrehajtásuk folytatásával –, amelyek szélesebb összefüggésben foglalkoznak a marginalizált és a hátrányos helyzetű csoportokkal, köztük a romákkal.
   Ez az ajánlás kifejezetten a romák integrációját előmozdító intézkedésekre összpontosít, de nem kíván kizárni más marginalizált és hátrányos helyzetű csoportokat sem. Az integrációs intézkedéseknek összehasonlítható körülmények esetén azonos elveken kell nyugodniuk.
   AJÁNLJA, HOGY A TAGÁLLAMOK:
   1.   LÉNYEGI SZAKPOLITIKAI KÉRDÉSEK

      Hatékony szakpolitikai intézkedések

               1.1.

               A romák teljes egyenlőségének a gyakorlatban való előmozdítása érdekében hozzanak hatékony szakpolitikai intézkedéseket a romákkal való egyenlő bánásmód biztosítása és alapvető jogaik tiszteletben tartása érdekében, ideértve az oktatáshoz, a foglalkoztatáshoz, az egészségügyi ellátáshoz és a lakhatáshoz való egyenlő hozzáférésüket is. Ez a cél a fenti elvek érvényre juttatását célzó átfogó intézkedésekkel vagy célzott intézkedésekkel – többek között a hátrányok megszüntetésére vagy kompenzálására irányuló konkrét intézkedésekkel –, illetve ezek kombinációjával érhető el, külön figyelmet fordítva a nemek közötti egyenlőség dimenziójára.

               1.2.

               Fogadjanak el intézkedéseket, amelyek olyan társadalmi-gazdasági mutatókon alapulhatnak, mint például a nagyarányú tartós munkanélküliség, az iskolázottsági szint és az egészségi állapotra vonatkozó mutatók, vagy pedig marginalizált helyzetű és/vagy szegregált földrajzi területekre összpontosíthatók.

      Az oktatáshoz való hozzáférés

               1.3.

               Hozzanak hathatós intézkedéseket az egyenlő bánásmód biztosítása és a roma fiú- és lánygyermekeknek a jó minőségű többségi oktatáshoz való teljes körű hozzáférése érdekében, valamint annak biztosítása érdekében, hogy minden roma tanuló legalább a kötelező oktatást elvégezze (6). Ez a cél például a következő intézkedésekkel érhető el:

                           a)

                           az iskolai szegregáció teljes megszüntetése;

                           b)

                           a roma tanulók sajátos nevelési igényű tanulók számára fenntartott iskolákban való indokolatlan elhelyezésének teljes megszüntetése;

                           c)

                           a korai iskolaelhagyás (7) csökkentése az oktatás minden szintjén, ideértve a középfokú oktatást és a szakképzést is;

                           d)

                           a kisgyermekkori nevelés és gondozás igénybevételének és minőségének fokozása, szükség esetén a célzott támogatást is beleértve;

                           e)

                           az egyes tanulók szükségleteinek figyelembevétele és megfelelő kezelése, a családokkal szoros együttműködésben;

                           f)

                           inkluzív és személyre szabott tanítási és oktatási módszerek alkalmazása, beleértve a nehézségekkel küzdő tanulóknak nyújtott tanulási támogatást, az írástudatlanság elleni küzdelmet célzó intézkedéseket, valamint a tanterven kívüli tevékenységek rendelkezésre állásának és igénybevételének előmozdítását;

                           g)

                           a szülők nagyobb részvételének ösztönzése, és adott esetben a tanárképzés javítása;

                           h)

                           a romák közép- és felsőfokú oktatásban való részvételének és az oktatás elvégzésének ösztönzése;

                           i)

                           a második esélyt nyújtó oktatás és a felnőttoktatás szélesebb körű hozzáférhetőségének biztosítása, valamint támogatás nyújtása az oktatási szintek közötti átmenethez és a munkaerő-piaci igényeknek megfelelő képzettség megszerzéséhez.

      A munkához jutás lehetősége

               1.4.

               Hozzanak hathatós intézkedéseket annak érdekében, hogy a munkaerőpiacra való belépés és a foglalkoztatási lehetőségek terén biztosított legyen a romákkal való egyenlő bánásmód. Ez a cél például a következő intézkedésekkel érhető el:

                           a)

                           az első munkatapasztalat, a szakképzés, a munkahelyi képzés, az egész életen át tartó tanulás és a készségfejlesztés támogatása;

                           b)

                           az önfoglalkoztatás és a vállalkozói készség támogatása;

                           c)

                           egyenlő hozzáférés biztosítása az általános állami foglalkoztatási szolgálatokhoz és az egyéni álláskeresőket támogató szolgáltatásokhoz, a személyre szabott iránymutatásra és az egyéni cselekvési tervekre összpontosítva, valamint adott esetben a közigazgatásban kínált foglalkoztatási lehetőségek előmozdítása;

                           d)

                           a munkaerőpiacra való (újra)belépés előtti akadályok – köztük a hátrányos megkülönböztetés – megszüntetése.

      Az egészségügyi ellátáshoz való hozzájutás

               1.5.

               Hozzanak hathatós intézkedéseket annak érdekében, hogy biztosított legyen a romákkal való egyenlő bánásmód az egyetemesen rendelkezésre álló egészségügyi szolgáltatásokhoz (8) való – általános jogosultsági feltételeken alapuló – hozzáférés területén. Ez a cél például a következő intézkedésekkel érhető el:

                           a)

                           a lakosság számára általánosan hozzáférhető egészségügyi ellátórendszer igénybevételének útjában álló minden akadály megszüntetése;

                           b)

                           a nemzeti egészségügyi rendszer által általánosan biztosított orvosi ellenőrzésekhez, szülés előtti és szülés utáni gondozáshoz és családtervezéshez, valamint a szexuális és reproduktív egészségmegőrzéshez való hozzáférés javítása;

                           c)

                           a gyermekeket célzó ingyenes oltási programokhoz, valamint az elsősorban a legnagyobb kockázatnak kitett csoportokat és a marginalizált helyzetű és félreeső területeken élőket célzó oltási programokhoz való hozzáférés javítása;

                           d)

                           az egészségtudatosság és az egészségügyi kérdésekkel kapcsolatos tájékozottság előmozdítása.

      Lakáshoz jutás

               1.6.

               Hozzanak hathatós intézkedéseket annak érdekében, hogy a lakáshoz jutás területén biztosított legyen a romákkal való egyenlő bánásmód. Ez a cél például a következő intézkedésekkel érhető el:

                           a)

                           a térbeli elkülönülés teljes megszüntetése és a szegregáció felszámolásának előmozdítása;

                           b)

                           a szociális lakáshoz jutás megkülönböztetésmentes igénybevételének elősegítése;

                           c)

                           a helyi igények arányában táborhelyek biztosítása a nomád életmódot folytató romák számára;

                           d)

                           a nemzeti jogi előírásokkal összhangban a közműszolgáltatásokhoz (ivóvíz-szolgáltatás, villamos energia és földgáz) és a közmű-infrastruktúrákhoz való hozzáférés biztosítása a lakóhelyeken.

               1.7.

               Minden olyan esetben, amelyben ez releváns lehet, biztosítsák, hogy a helyi hatóságok városrehabilitációs projektek iránti kérelmei a marginalizálódott közösségek lakáshoz juttatását segítő beavatkozásokat is tartalmazzanak.

               1.8.

               Mozdítsák elő a közösségvezérelt helyi fejlesztéseket és az európai strukturális és beruházási alapok által támogatott integrált területi beruházásokat.

      Finanszírozás

               1.9.

               Minden rendelkezésre álló finanszírozási forrásból (helyi, tagállami, uniós és nemzetközi) különítsenek el megfelelő finanszírozási forrásokat a nemzeti és helyi stratégiáik és cselekvési terveik végrehajtására és nyomon követésére, a roma integráció átfogó vagy célzott intézkedések révén történő megvalósítása érdekében.

               1.10.

               A társadalmi befogadás előmozdítását és a szegénység, valamint a megkülönböztetés elleni küzdelmet – ideértve a marginalizálódott közösségek, például a romák társadalmi-gazdasági integrációját is – azzal kell elősegíteni, hogy minden tagállamban a rendelkezésre álló teljes ESZA-források legalább 20 %-át az 1304/2013/EU rendelet 3. és 4. cikkében foglaltak szerinti, az emberekkel kapcsolatos befektetések céljára kell fordítani.

               1.11.

               Az egyes tagállamokban élő roma népesség nagyságától, a roma közösségek társadalmi és gazdasági helyzetétől, a roma és a nem roma népesség közötti különbségektől, valamint az európai szemeszter összefüggésében néhány tagállam vonatkozásában azonosított nehézségektől függően hozzanak megfelelő intézkedéseket annak érdekében, hogy a roma integráció helyet kapjon az európai strukturális és beruházási alapoknak (9) a 2014–2020-as időszakban történő igénybevételéről szóló partnerségi megállapodások prioritásai között.

               1.12.

               Az európai strukturális és beruházási alapok technikai segítségnyújtásának támogatásával javítsák igazgatási, nyomon követési és értékelési képességeiket, és segítsék elő a tagállami és uniós alapok felhasználását a helyi hatóságok és a civil társadalmi szervezetek kapacitásépítésének támogatásához, hogy azok hatékonyan végre tudják hajtani a projekteket.

               1.13.

               A nemzeti romaintegrációs stratégiák vagy integrált szakpolitikai intézkedéscsomagok végrehajtására szolgáló költségvetési források elosztásáról való döntés során helyezzék előtérbe a romák sajátos szükségleteit vagy a szegénység és a társadalmi kirekesztés által leginkább sújtott földrajzi területeket, és fordítsanak figyelmet a nemek közötti egyenlőség dimenziójára.

         2.   HORIZONTÁLIS SZAKPOLITIKAI INTÉZKEDÉSEK

      A megkülönböztetés elleni intézkedések

               2.1.

               Folytassák a 2000/43/EK irányelv tényleges gyakorlati végrehajtására irányuló erőfeszítéseiket, gondoskodva mindenekelőtt arról, hogy nemzeti, regionális és helyi közigazgatási rendeleteik megkülönböztetéstől mentesek legyenek és ne eredményezzenek szegregáló természetű gyakorlatokat. E tekintetben az Emberi Jogok Európai Bíróságának vonatkozó ítélkezési gyakorlatát kell referenciának tekinteni annak eldöntéséhez, hogy az említett rendelkezések és gyakorlatok mennyiben felelnek meg az emberi jogi követelményeknek.

               2.2.

               Adott esetben mind regionális, mind helyi szinten hajtsanak végre a romák szegregációjának megszüntetésére irányuló intézkedéseket. A szegregáció elleni küzdelemre irányuló szakpolitikákat és intézkedéseket a helyi köztisztviselőknek és a civil társadalom képviselőinek, valamint maguknak a romáknak szánt, megfelelő – többek között az emberi jogok védelmével kapcsolatos – képzési és tájékoztatási programoknak kell kísérniük.

               2.3.

               Gondoskodjanak arról, hogy a kényszer-kilakoltatások az uniós jogszabályokkal és az egyéb nemzetközi emberi jogi kötelezettségekkel – például az emberi jogok európai egyezményében foglaltakkal – teljes összhangban történjenek.

               2.4.

               Hajtsanak végre a romákkal szembeni megkülönböztetés és előítéletek – a cigányellenességként is említett jelenség – elleni küzdelmet szolgáló, a társadalom minden rétegét érintő intézkedéseket. Ezen intézkedések közé tartozhatnak az alábbiak:

                           a)

                           a roma integráció előnyeinek tudatosítása mind a roma közösségekben, mind a társadalom egészében;

                           b)

                           a társadalmak sokszínűségének tudatosítása a társadalom egészében, és a közvélemény fogékonnyá tétele a romákat sújtó beilleszkedési problémák iránt, adott esetben úgy is, hogy ezek a vonatkozások a közoktatási tantervekben és oktatási anyagokban is helyet kapjanak;

                           c)

                           hatékony intézkedések a romaellenes retorika és gyűlöletbeszéd ellen, valamint a rasszista, sztereotip vagy más módon megbélyegző megnyilvánulások, illetve más olyan magatartásformák ellen, amelyek a romákkal szembeni megkülönböztetésre való uszításnak tekinthetők.

      A roma gyermekek és nők védelme

               2.5.

               Vegyék fel a küzdelmet a roma gyermekeket és nőket érő megkülönbözetés minden formája – a többszörös megkülönböztetést is beleértve –, a nőkkel és lányokkal szembeni erőszak, többek között a családon belüli erőszak, az embercsempészet, a kiskorúak házassága és a kényszerházasságok, valamint a gyermekek részvételével folytatott koldulás ellen, mindenekelőtt a jogszabályok érvényre juttatása révén. A tagállamoknak gondoskodniuk kell arról, hogy ebben a küzdelemben minden érintett szereplő részt vegyen, ideértve a hatóságokat, a civil társadalmat és a roma közösségeket is. E tekintetben ösztönözni kell, hogy a határokon átnyúló dimenzióval bíró helyzetekben a tagállamok együttműködjenek egymással.

      A szegénység csökkentése a szociális beruházás révén

               2.6.

               Vegyék fel a küzdelmet a szegénység és a hátrányos helyzetű személyeket, köztük a romákat sújtó társadalmi kirekesztés ellen, a humántőkébe való befektetés és a társadalmi kohéziót szolgáló politikák révén. Ez a cél például a következő intézkedésekkel érhető el:

                           a)

                           a romák támogatása életük minden szakaszában, a lehető legkorábbi időponttól, szisztematikusan kezelve mindazokat a kockázatokat, amelyekkel szembe kell nézniük, többek között a jó minőségű, inkluzív kisgyermekkori nevelés és gondozás, a célzott ifjúsági garanciarendszerek, az egész életen át tartó tanulás és a tevékeny időskorral kapcsolatos intézkedések terén eszközölt befektetések révén;

                           b)

                           az aktivizálást és a képessé tételt szolgáló politikák végrehajtása a munkaerőpiacra való (újra)belépést támogató átfogó vagy célzott foglalkoztatási támogatási rendszerek révén, és az inkluzív munkaerőpiac előmozdítása a munkahelyi megkülönböztetés problémájának kezelésével;

                           c)

                           a tagállami jogszabályoknak megfelelően a hátrányos helyzetű személyek, többek között a romák számára biztosított szociális juttatások és szociális szolgáltatások adekvátabbá és fenntarthatóbbá tétele, integráltabb szociálpolitikák segítségével, az eljárások egyszerűsítésével, valamint a csalások és hibák elleni küzdelem erősítésével; a szociális segítségnyújtási rendszerek jobb kihasználásának biztosítása, továbbá megfelelő jövedelemtámogatás nyújtása az arra jogosultaknak.

               2.7.

               Az egyes tagállamokban élő roma népesség nagyságától és a roma közösségek társadalmi és gazdasági helyzetétől függően vegyék fontolóra, hogy a roma integrációt fontos témaként jelenítsék meg az Európa 2020 stratégia keretében kidolgozott nemzeti reformprogramjaikban vagy nemzeti szociális jelentéseikben.

      A romák szerepvállalásának erősítése

               2.8.

               Támogassák a romák aktív polgári szerepvállalását a társadalomban való gazdasági, politikai, társadalmi és kulturális részvételük előmozdításával, ugyanis a romák életkörülményeinek javításához és társadalmi befogadásuk előmozdításához létfontosságú maguknak a romáknak az aktív bevonása és részvétele, többek között képviselőiken és szervezeteiken keresztül.

               2.9.

               Ahol ez a helyi integrációs megközelítésnek megfelel, mozdítsák elő a romákkal foglalkozó közvetítők képzését és a képzett közvetítők alkalmazását, és a közvetítést úgy alkalmazzák mint azon eszközök egyikét, amelyekkel kezelhetők a romákat a minőségi oktatáshoz, a foglalkoztatáshoz, az egészségügyi ellátáshoz és a lakhatáshoz való hozzájutás terén sújtó egyenlőtlenségek.

               2.10.

               Végezzenek olyan tájékoztatási tevékenységeket, amelyekkel még inkább felhívják a romák figyelmét a jogaikra (különösen a megkülönböztetéssel és a jogorvoslati lehetőségekkel kapcsolatosan) és az állampolgári kötelességeikre.

         3.   STRUKTURÁLIS INTÉZKEDÉSEK

      Helyi intézkedések

               3.1.

               A helyi és regionális hatóságok hatáskörét tiszteletben tartva ösztönözzék e hatóságokat arra, hogy dolgozzanak ki olyan helyi cselekvési terveket és stratégiákat, vagy a társadalmi befogadási politikák tágabb keretén belül olyan helyi szakpolitikai intézkedéscsomagokat, amelyek tartalmazhatják a roma integrációra vonatkozó kiinduló helyzetet, referenciamutatókat és mérhető célkitűzéseket, valamint a megfelelő finanszírozás módját.

               3.2.

               A nemzeti stratégiák, illetve a társadalmi befogadási politikák tágabb keretébe illeszkedő integrált szakpolitikai intézkedéscsomagok kidolgozásába, végrehajtásába és nyomon követésébe vonják be a regionális és a helyi hatóságokat, valamint a helyi civil társadalmat. A partnerségi megállapodások, valamint az európai strukturális és beruházási alapokból társfinanszírozott operatív programok tekintetében az érintett képviselők és érdekeltek bevonására is szükség van. A központi és a helyi hatóságoknak együtt kell működniük a stratégiák végrehajtása során.
               E célból támogassák a helyi hatóságokat, megkönnyítve ezáltal a szakpolitikai intézkedések helyi szintű végrehajtását.

               3.3.

               Helyi szinten törekedjenek a roma hátterű, számos problémával – mint például a korai iskolaelhagyással, az adósságokkal, a szegénységgel és a rossz egészségi állapottal – küzdő családokra vonatkozó integrált megközelítés kialakítására. E célból, az egyes tagállamokon belüli feladatmegosztás tiszteletben tartása mellett, meg lehet erősíteni a helyi hatóságok kapacitásait annak érdekében, hogy eredményesen együtt tudjanak működni az érintett családokkal, valamint – például – az iskolákkal, az ifjúságvédelmi szervezetekkel, a rendőrséggel, a közegészségügyi szervezetekkel, a jóléti intézményekkel és az ingatlankezelő vállalatokkal.

      A szakpolitikák nyomon követése és értékelése

               3.4.

               Megfelelően kísérjék figyelemmel és értékeljék a nemzeti stratégiáik, illetve a társadalmi befogadási politikák tágabb keretébe illeszkedő integrált szakpolitikai intézkedéscsomagjaik hatékonyságát. Ez olyan intézkedések útján végezhető el, mint a kiinduló helyzet vagy a mérhető célok meghatározása, vagy az ilyen stratégiák és intézkedések társadalmi és gazdasági hatására vonatkozó minőségi vagy mennyiségi adatok gyűjtése, az alkalmazandó nemzeti és uniós jogszabályoknak, mindenekelőtt a személyes adatok védelmére vonatkozó előírásoknak megfelelően.

               3.5.

               Használjanak fel minden releváns alapmutatót vagy az empirikus szociológiai kutatási és adatgyűjtési módszereket az eredmények rendszeres nyomon követésére és értékelésére, mindenekelőtt helyi szinten, lehetővé téve ezáltal a romák tagállamokban tapasztalható helyzetére vonatkozó hatékony jelentéstételt, az Európai Unió Alapjogi Ügynökségének esetleges támogatása mellett.

      Az egyenlő bánásmód előmozdítását szolgáló szervek

               3.6.

               Támogassák az egyenlő bánásmód előmozdítását szolgáló szervek munkáját és intézményi kapacitását a megfelelő források rendelkezésre bocsátásával, annak érdekében, hogy az általuk nyújtott jogi és igazságügyi segítségnyújtás eredményesen segíthesse a megkülönböztetéssel sújtott romákat.

               3.7.

               Mozdítsák elő a romaintegrációs nemzeti kapcsolattartó pontok, illetve az egyenlő bánásmód előmozdítását szolgáló nemzeti szervek közötti rendszeres párbeszédet.

      Romaintegrációs nemzeti kapcsolattartó pontok

               3.8.

               Az egyes tagállamokon belüli feladatmegosztás tiszteletben tartása mellett biztosítsanak a romaintegrációs nemzeti kapcsolattartó pontok számára a szerepüknek megfelelő felhatalmazást és erőforrásokat annak érdekében, hogy azok nemzeti és helyi szinten hatékonyan koordinálhassák a romaintegrációs szakpolitikák több ágazatra kiterjedő nyomon követését e szakpolitikák végrehajtásának előmozdítása érdekében.

               3.9.

               Vonják be a romaintegrációs nemzeti kapcsolattartó pontjaikat a vonatkozó szakpolitikák kidolgozásával, finanszírozásával és végrehajtásával kapcsolatos döntéshozatali folyamatokba. A romaintegrációs nemzeti kapcsolattartó pontoknak elő kell segíteniük a roma civil társadalom részvételét és bevonását a romaintegrációs stratégiák és helyi cselekvési tervek végrehajtásába.

      Transznacionális együttműködés

               3.10.

               Szakpolitikai kezdeményezéseken, elsősorban projekteken, valamint kétoldalú és többoldalú megállapodásokon keresztül ösztönözzék a transznacionális együttműködési formák kialakítását és az azokban való nemzeti, regionális vagy helyi szintű részvételt, abból a célból, hogy

                           a)

                           koordinációt folytassanak a romák Unión belüli, határokon átnyúló mobilitásával kapcsolatos kérdésekben; és

                           b)

                           támogassák a kölcsönös tanulást és a helyes gyakorlatok terjesztését, például a strukturális alapokat irányító hatóságok közötti együttműködés révén, a romák integrációjára irányuló hatékony intézkedések kidolgozása céljából.

               3.11.

               A 3.10. pontban említett transznacionális együttműködésnek ki kell egészítenie a nemzeti romaintegrációs stratégiák, a társadalmi befogadási politikák tágabb keretébe illeszkedő integrált szakpolitikai intézkedéscsomagok, továbbá a tagállamok között fennálló együttműködési megállapodások – például a Duna Stratégia – és az egyéb nemzetközi szervezetek, mint például az Európa Tanács és az Európai Biztonsági és Együttműködési Szervezet (EBESZ) keretében hozott intézkedéseket.

         4.   JELENTÉSTÉTEL ÉS NYOMON KÖVETÉS

               4.1.

               2016. január 1-ig értesítsék a Bizottságot minden olyan intézkedésről, amelyet ennek az ajánlásnak megfelelően hoznak.

               4.2.

               Ezt követően évente – minden év végén – értesítsék a Bizottságot minden újonnan hozott intézkedésről, és ezzel egyidejűleg tájékoztassák a Bizottságot arról is, hogy milyen eredményeket értek el a nemzeti romaintegrációs stratégiáik és a társadalmi befogadási politikák tágabb keretébe illeszkedő integrált szakpolitikai intézkedéscsomagjaik végrehajtása terén.

         FELKÉRI A BIZOTTSÁGOT, HOGY:

               5.1.

               Gondoskodjon arról, hogy a tagállamok által közölt információk szolgáljanak alapul a nemzeti romaintegrációs stratégiák végrehajtásáról szóló, az Európai Parlament és a Tanács részére benyújtandó éves jelentéseinek elkészítéséhez, továbbá hogy ezeket az információkat az Európa 2020 stratégia európai szemesztere keretében az országspecifikus ajánlások megfogalmazásához is felhasználják.

               5.2.

               A fentiek alapján kísérje szorosan figyelemmel a helyzetet, és 2019. január 1-ig vizsgálja meg, hogy szükség van-e ezen ajánlás felülvizsgálatára és naprakésszé tételére.

      Kelt Brüsszelben, 2013. december 9-én.

            a Tanács részéről

            az elnök

         A. PABEDINSKIENĖ

      (1)  A Tanács 2000. június 29-i 2000/43/EK irányelve a személyek közötti, faji vagy etnikai származásra való tekintet nélküli egyenlő bánásmód elvének alkalmazásáról (HL L 180., 2000.7.19., 22. o., magyar nyelvű különkiadás, 20. fejezet, 1. kötet, 23. o.).

      (2)  Az Európai Parlament és a Tanács 2004/38/EK irányelve (2004. április 29.) az Unió polgárainak és családtagjaiknak a tagállamok területén történő szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogáról, valamint az 1612/68/EGK rendelet módosításáról, továbbá a 64/221/EGK, a 68/360/EGK, a 72/194/EGK, a 73/148/EGK, a 75/34/EGK, a 75/35/EGK, a 90/364/EGK, a 90/365/EGK és a 93/96/EGK irányelv hatályon kívül helyezéséről (HL L 158., 2004.4.30., 77. o., magyar nyelvű különkiadás, 5. fejezet, 5. kötet, 46. o.).

      (3)  Az Európai Parlament és a Tanács 2013. december 17-i 1303/2013/EU rendelete az Európai Regionális Fejlesztési Alapra, az Európai Szociális Alapra, a Kohéziós Alapra, az Európai Mezőgazdasági Vidékfejlesztési Alapra és az Európai Tengerügyi és Halászati Alapra vonatkozó közös rendelkezések megállapításáról, az Európai Regionális Fejlesztési Alapra, az Európai Szociális Alapra, a Kohéziós Alapra és az Európai Tengerügyi és Halászati Alapra vonatkozó általános rendelkezések megállapításáról és az 1083/2006/EK rendelet hatályon kívül helyezéséről (HL L 347., 2013.12.20., 320. o.).

      (4)  Az Európai Parlament és a Tanács 2013. december 17-i 1304/2013/EU rendelete az Európai Szociális Alapról és az 1081/2006/EK tanácsi rendelet hatályon kívül helyezéséről (HL L 347., 2013.12.20., 470. o.).

      (5)  Az európai strukturális és beruházási alapok a következők: az Európai Regionális Fejlesztési Alap (ERFA), az Európai Szociális Alap (ESZA), a Kohéziós Alap, az Európai Mezőgazdasági Vidékfejlesztési Alap (EMVA) és az Európai Tengerügyi és Halászati Alap (ETHA).

      (6)  A gyermekek oktatáshoz való jogát az ENSZ gyermekjogi egyezményének 28. cikke írja elő.

      (7)  Lásd a korai iskolaelhagyás csökkentését célzó szakpolitikákról szóló 2011. június 28-i tanácsi ajánlást (HL C 191., 2011.7.1., 1. o.). Az Európai Tanács által elfogadott Európa 2020 stratégia kiemelt céljainak egyike, hogy a korai iskolaelhagyók aránya 10 % alá csökkenjen, továbbá hogy a fiatalabb generációk körében legalább 40 %-ra nőjön a felsőfokú vagy ennek megfelelő végzettséggel rendelkezők aránya.

      (8)  Ez az ajánlás nem sérti a 2004/38/EK irányelv rendelkezéseit, amelyek előírják, hogy az Unión belül mozgó uniós polgárok rendelkezzenek „elegendő forrásokkal […] önmaguk és családtagjaik számára ahhoz, hogy ne jelentsenek indokolatlan terhet a fogadó tagállam szociális segítségnyújtási rendszerére tartózkodásuk időtartama alatt, és a fogadó tagállamban teljes körű egészségbiztosítással rendelkezzenek”.

      (9)  Az ERFA igénybe vehető az egészségügyi, oktatási és lakásépítési ágazat infrastruktúra-projektjeinek támogatására.


title: A Tanács ajánlása (2005. március 8.) a Bizottságnak az Európai Fejlesztési Alap (hatodik EFA) 2003. pénzügyi évre vonatkozó műveleteinek végrehajtása tekintetében adandó felmentésről

text:
               23.3.2005

               HU

               Az Európai Unió Hivatalos Lapja

               L 77/14

         A TANÁCS AJÁNLÁSA
   (2005. március 8.)
   a Bizottságnak az Európai Fejlesztési Alap (hatodik EFA) 2003. pénzügyi évre vonatkozó műveleteinek végrehajtása tekintetében adandó felmentésről
   (2005/256/EK)
   AZ EURÓPAI UNIÓ TANÁCSA,
   tekintettel az Európai Közösséget létrehozó szerződésre,
   tekintettel az 1984. december 8-án Loméban aláírt harmadik AKCS-EK egyezményre,
   tekintettel a közösségi támogatás finanszírozásáról és kezeléséről szóló 86/126/EGK belső megállapodásra (1) és különösen annak 29. cikke (3) bekezdésére,
   tekintettel a hatodik Európai Fejlesztési Alapra (hatodik EFA) alkalmazandó 1986. november 11-i pénzügyi szabályzatra (2) és különösen annak 66–73. cikkére,
   megvizsgálva a hatodik EFA műveleteire vonatkozó 2003. december 31-i bevételi és kiadási kimutatást, illetve eredmény-kimutatást, valamint a Számvevőszéknek a 2003. pénzügyi évre vonatkozó jelentését, a Bizottság válaszaival együtt (3),
   mivel:

               (1)

               a belső megállapodás 29. cikkének (3) bekezdése szerint a Bizottságnak a hatodik EFA pénzgazdálkodása tekintetében a mentességet az Európai Parlamentnek kell megadnia, a Tanács ajánlására;

               (2)

               a 2003. pénzügyi év során a Bizottság a hatodik EFA műveleteit összességében kielégítően hajtotta végre,

         JAVASOLJA,
   hogy az Európai Parlament a Bizottságot mentse fel a hatodik EFA 2003. pénzügyi évre vonatkozó műveleteinek végrehajtása tekintetében.

      Kelt Brüsszelben, 2005. március 8-án.

            a Tanács részéről

            az elnök

         J.-C. JUNCKER

      (1)  HL L 86., 1986.3.31., 210. o. A legutóbb a 86/281/EGK határozattal (HL L 178., 1986.7.2., 13. o.) módosított megállapodás.

      (2)  HL L 325., 1986.11.20., 42. o.

      (3)  HL C 293., 2004.11.30., 315. o.


               5.2.2016

               HU

               Az Európai Unió Hivatalos Lapja

               C 45/89

         P7_TA(2013)0180
   Az ENSZ védelmi felelősségre vonatkozó elve
   Az Európai Parlament 2013. április 18-i ajánlása az Európai Parlament Tanácshoz intézett, az ENSZ védelmi felelősségre vonatkozó elvére (R2P) irányuló javaslatával (2012/2143(INI))
   (2016/C 045/15)

      Az Európai Parlament,

               —

               tekintettel az Európai Uniónak – többek között – az Európai Unióról szóló szerződés 2., 3. és 21. cikkében rögzített értékeire, célkitűzéseire, elveire és szakpolitikáira,

               —

               tekintettel az Egyesült Nemzetek Alapokmányára,

               —

               tekintettel az Emberi Jogok Egyetemes Nyilatkozatára,

               —

               tekintettel a népirtás bűntettének megelőzéséről és megbüntetéséről szóló, 1948. december 9-i egyezményre,

               —

               tekintettel a Nemzetközi Büntetőbíróság (NBB) Római Statútumára,

               —

               tekintettel az ENSZ Közgyűlésének a védelmi felelősségről szóló, 2009. október 7-i A/RES/63/308. sz. határozatára,

               —

               tekintettel az ENSZ Biztonsági Tanácsának a fegyveres konfliktusok során a polgári személyek védelméről szóló, 2006. áprilisi 1674. sz., valamint 2009. novemberi 1894. sz. határozatára (1),

               —

               tekintettel az ENSZ Biztonsági Tanácsának a nőkről, a békéről és a biztonságról szóló 1325. (2000) és 1820. (2008) számú határozatára, az ENSZ Biztonsági Tanácsának a nőkkel és gyermekekkel szemben fegyveres konfliktusok során elkövetett nemi erőszakról szóló 1888. (2009) számú határozatára, az ENSZ Biztonsági Tanácsának az ENSZ Biztonsági Tanácsa 1325. (2000) számú határozatának végrehajtására és nyomon követésére irányuló 1889. (2009) számú határozatára, valamint az ENSZ Biztonsági Tanácsának 1960. (2010) számú határozatára, amely a fegyveres konfliktusok során elkövetett nemi erőszakkal kapcsolatos adatok összegyűjtésére és az elkövetők jegyzékbe vételére szolgáló mechanizmust hozott létre,

               —

               tekintettel az ENSZ Biztonsági Tanácsának Líbiáról szóló, 2011. február 26-i 1970. sz. határozatára – amely hivatkozik a védelmi felelősség elvére, és több nem kényszerítő jellegű intézkedést engedélyez az erőszakos cselekmények fokozódásának megakadályozása érdekében –, valamint az ENSZ Biztonsági Tanácsának a líbiai helyzetről szóló, 2011. március 17-i 1973. sz. határozatára, amely engedélyezte a tagállamok számára, hogy minden szükséges eszközt bevessenek a polgári lakosság és az általuk lakott területek védelmére, valamint a történelem során először tartalmazott kifejezett hivatkozást a védelmi felelősség első pillérére, és amelyet hasonló hivatkozások követtek a Biztonsági Tanács Elefántcsontpartról szóló 1975. sz., Szudánról szóló 1996. sz. és Jemenről szóló 2014. sz. határozatában,

               —

               tekintettel az ENSZ 2005. évi világ-csúcstalálkozója záródokumentumának (2) 138. és 139. pontjára,

               —

               tekintettel az intervenció és az állami szuverenitás nemzetközi bizottságának (ICISS) „Védelmi felelősség” című 2001. évi jelentésére, az ENSZ veszélyekkel, kihívásokkal és változásokkal foglalkozó magas szintű munkacsoportjának „Biztonságosabb világ: közös felelősségünk” című 2004. évi jelentésére (3), valamint az ENSZ főtitkárának „Nagyobb szabadság: útban a fejlődés, biztonság és az általános emberi jogok felé” című 2005. évi jelentésére (4),

               —

               tekintettel az ENSZ főtitkárának jelentéseire, különösen „A védelmi felelősség végrehajtása” című 2009. évi (5), a „Korai előrejelzés, értékelés és a védelmi felelősség” című 2010. évi (6), „A regionális és szubregionális megállapodások szerepe a védelmi felelősség végrehajtásában” című 2011. évi (7), valamint a „Védelmi felelősség: jól időzített és határozott válaszadás” című 2012. évi jelentésére (8),

               —

               tekintettel az ENSZ főtitkára által létrehozott, az ENSZ Srí Lanka-i fellépésének belső kivizsgálásával foglalkozó szakmai testület 2012. novemberi jelentésére, amely azt kívánta feltárni, hogy a nemzetközi közösség miért nem tudta megvédeni a polgári lakosságot a kiterjedt humanitárius és emberi jogi jogsértésekkel szemben, és ajánlásokat fogalmaz meg a jövőbeli ENSZ-fellépésre vonatkozóan, amelynek célja a hasonló, tömeges erőszakcselekményekkel járó helyzetekre történő hatékony válaszadás,

               —

               tekintettel az ENSZ főtitkárának „A közvetítés szerepének erősítése a békés vitarendezésben, a konfliktusok megelőzésében és megoldásában” című, 2012. július 25-i jelentésére,

               —

               tekintettel az ENSZ-nek beterjesztett „A védelem felelőssége: az elv kidolgozásának és fejlesztésének elemei” című, 2011. szeptember 9-i brazil kezdeményezésre,

               —

               tekintettel az erőszakos konfliktusok megelőzésére irányuló, 2001-ben elfogadott uniós programra (göteborgi program), valamint annak végrehajtásáról szóló éves jelentésekre,

               —

               tekintettel az ENSZ 2010. május 25-i, 65. Közgyűlésére vonatkozó uniós prioritásokra (9),

               —

               tekintettel a 2012. évi Nobel-békedíjra, amely nemcsak elismeri az Európai Unió történelmi hozzájárulását egy békés Európához és világhoz, hanem egyben fokozza is az elvárásokat Európának egy békésebb, a nemzetközi jog szabályain alapuló világrend kialakításában való jövőbeli közreműködésével kapcsolatban,

               —

               tekintettel a fejlesztési politikáról szóló európai konszenzusra (10) és a humanitárius segítségnyújtással kapcsolatos európai konszenzusra (11),

               —

               tekintettel a Tanácshoz intézett, az ENSZ Közgyűlésének 66. ülésszakáról szóló, 2011. június 8-i (12), valamint az ENSZ Közgyűlésének 67. ülésszakáról szóló, 2012. június 13-i (13) ajánlásokra,

               —

               tekintettel az ENSZ Emberi Jogi Tanácsának 19. ülésszakáról szóló, 2012. február 16-i állásfoglalására (14),

               —

               tekintettel „Az EU mint globális szereplő: az Unió szerepe a többoldalú szervezetekben” című 2011. május 11-i állásfoglalására (15),

               —

               tekintettel az európai biztonsági stratégiáról és EBVP-ről szóló, 2009. február 19-i jelentésére (16),

               —

               tekintettel eljárási szabályzata 121. cikkének (3) bekezdésére és 97. cikkére,

               —

               tekintettel a Külügyi Bizottság jelentésére és a Fejlesztési Bizottság véleményére (A7-0130/2013),

               A.

               mivel az ENSZ 2005. évi világ-csúcstalálkozójának záródokumentuma először tartalmazza a védelmi felelősség elvének közös fogalommeghatározását; mivel az ENSZ 2005. évi világ-csúcstalálkozója záródokumentumának 138. és 139. pontjában rögzített védelmi felelősség elve fontos előrelépést jelent egy békésebb világ felé, megállapítva az államok arra irányuló kötelezettségét, hogy megvédjék lakosságukat a népirtással, a háborús bűnökkel, az etnikai tisztogatásokkal és az emberiesség elleni bűncselekményekkel szemben, másrészről pedig a nemzetközi közösség arra vonatkozó kötelezettségét, hogy segítse az államokat e felelősség felvállalásában, valamint válaszintézkedéseket hozzon, amennyiben az államok nem védik meg a polgáraikat e négy konkrétan meghatározott bűncselekménnyel és jogsértéssel szemben;

               B.

               mivel a védelmi felelősség elve a következő három pilléren alapszik: i) az állam viseli annak elsődleges felelősségét, hogy megvédje lakosságát a népirtástól, a háborús bűnöktől, az emberiesség elleni bűncselekményektől és az etnikai tisztogatástól; ii) a nemzetközi közösségnek segítenie kell az államokat védelmi kötelezettségeik teljesítésében; iii) amikor egy állam nyilvánvalóan nem biztosítja a lakosság védelmét, vagy tulajdonképpen e bűncselekmények elkövetője, a nemzetközi közösséget a kollektív fellépés felelőssége terheli;

               C.

               mivel az ENSZ 2005. évi világ-csúcstalálkozójának záródokumentumáról létrejött egyezséget megelőzően a védelmi felelősség terén végzett munka alapján, illetve konkrétan az intervenció és az állami szuverenitás nemzetközi bizottságának (ICISS) védelmi felelősségről szóló 2001. évi jelentésében részletesebben meghatározták a védelmi felelősség elvét, hogy az kiterjedjen az ICISS jelentésében bevezetett alábbi komponensekre: a megelőzés felelőssége (R2prevent), a reagálás felelőssége (R2react) és az újjáépítés felelőssége (R2rebuild);

               D.

               mivel a „védelmi felelősség” (R2P) koncepciójának kidolgozása üdvözlendő, mivel egyértelművé teszi és megerősíti az állampolgárok védelmét szolgáló hatályos állami kötelezettségeket; mivel e koncepció, amely a nemzetközi közösség 1994-es ruandai kudarcai nyomán született, elengedhetetlen a nemzetek közösségének túléléséhez;

               E.

               mivel a szóban forgó esetekben a legitim erőszak csak körültekintően, illetve arányos és korlátozott mértékben alkalmazható;

               F.

               mivel a védelmi felelősség elvének kialakítása fontos előrelépés a népirtás, a háborús bűnök, az etnikai tisztogatás és az emberiesség ellen elkövetett bűncselekmények előrejelzése, megelőzése és az azokra történő válaszadás irányába, valamint a nemzetközi jog – és különösen a nemzetközi humanitárius és menekültjog, valamint az emberi jogi normák – alapvető elvei fenntartásának irányába; mivel ezen elveket a lehető leginkább következetes és egységes módon kell alkalmazni, ehhez pedig létfontosságú a korai előrejelzés és értékelés megfelelő, körültekintő és magas szakmai szintű megvalósítása, valamint az is, hogy az erő alkalmazására csak végső esetben kerüljön sor;

               G.

               mivel több mint egy évtizeddel a védelmi felelősség (R2P) fogalmának megjelenését követően, valamint nyolc évvel azután, hogy az ENSZ 2005. évi világ-csúcstalálkozóján a nemzetközi közösség támogatásában részesült, a közelmúltbeli események nyomán ismét előtérbe került annak fontossága és az azzal kapcsolatos kihívások, hogy a fogalom hatálya alá tartozó négy legfontosabb bűncselekményre időben határozott válaszok érkezzenek, valamint annak szükségessége, hogy ezen elv a gyakorlatban is fokozottan érvényesüljön annak hatékony végrehajtása és a tömeges atrocitások megelőzése érdekében;

               H.

               mivel a védelmi felelősség elvének kialakítása – különös tekintettel megelőzési komponensére – előmozdíthatja a békésebb világra irányuló globális erőfeszítéseket, hiszen számos tömeges kegyetlen bűncselekményre erőszakos konfliktusok idején kerül sor, és emiatt a konfliktusmegelőzés terén hatékony szervezeti és operatív kapacitások kialakítására van szükség, ami minimálisra csökkenti az erőszak végső eshetőségként történő alkalmazásának szükségességét;

               I.

               mivel az Alapokmány VI., VII. és VIII. fejezete alapján rendelkezésre álló valamennyi eszköz alkalmazása – a nem kényszerítő erejű válaszadástól egészen a kollektív fellépésig – alapvető fontosságú a védelmi felelősség elvének további fejlesztése és legitimitása szempontjából;

               J.

               mivel a konfliktus, az erőszak és az emberi szenvedés megelőzésének leghatékonyabb formája az emberi jogok és alapvető szabadságok tiszteletben tartásának előmozdítása, a jogállamiság érvényesítése, a jó kormányzás, az emberi biztonság, a gazdasági fejlődés, a szegénység felszámolása, a befogadás, a társadalmi-gazdasági jogok, a nemek közötti egyenlőség, a demokratikus értékek és gyakorlatok előmozdítása, valamint a gazdasági egyenlőtlenségek csökkentése;

               K.

               mivel a 2011. évi líbiai katonai beavatkozás rávilágított annak szükségességére, hogy tisztázzák a regionális és szubregionális szervezetek szerepét a védelmi felelősség elvének alkalmazása során; mivel e szervezetek egyrészt legitimizálhatják a védelmi felelősség végrehajtását, másrészt pedig közreműködhetnek annak gyakorlati megvalósításában is, jóllehet gyakran a kapacitások és erőforrások hiányával szembesülnek;

               L.

               mivel az emberi jogok kiemelten fontos szerepet játszanak a nemzetközi kapcsolatokban;

               M.

               mivel változtatnunk kell a védelmi felelősséggel kapcsolatos megközelítésünkön, aminek részeként ezt az elvet a fejlesztési együttműködéssel, a segítségnyújtással és a válságkezeléssel kapcsolatos valamennyi modellünkben érvényesíteni kell, az eleve a védelmi felelősségre épülő programokra való támaszkodás mellett;

               N.

               mivel a védelmi felelősség megelőzési komponensének (R2prevent) következetesebb végrehajtása – a korai szakaszban alkalmazott közvetítési intézkedéseket és a preventív diplomáciát is ideértve – megelőzné vagy csökkentené a konfliktusok és az erőszak lehetőségét, és segítene megakadályozni azok elmélyülését, ezáltal pedig potenciálisan hozzájárulhat a reagálás felelősségének (R2react) keretében végrehajtott nemzetközi beavatkozás megelőzéséhez; mivel az ikerpályás diplomácia a megelőző diplomácia fontos eszköze, amely a békítési erőfeszítések emberi dimenziójára épít;

               O.

               mivel a védelmi felelősség elsősorban preventív elmélet, és az R2P-t szükségessé tévő helyzetekben katonai beavatkozással csak a legvégső esetben kellene élni; mivel a védelmi felelősséget – amikor csak lehetőség van rá – mindenekelőtt diplomáciai eszközökkel és olyan, hosszú távú fejlődést célzó tevékenységeken keresztül kell érvényesíteni, amelyek a kapacitásépítésre összpontosítanak az emberi jogok, a felelősségteljes kormányzás, a jogállamiság, a szegénység csökkentése, valamint az oktatás és egészségügy és az oktatás révén a konfliktusmegelőzés hangsúlyozása, illetve a kereskedelemfejlesztés, a hatékony fegyverzetellenőrzés, a tiltott fegyverkereskedelem megelőzése, továbbá a korai előrejelző rendszerek megerősítése területén; mivel ezenkívül számos kényszerítő erejű, de nem katonai alternatíva létezik, mint például a preventív diplomácia, a szankciók, az elszámoltatási mechanizmusok és a közvetítés; mivel az Uniónak vezető szerepet kell játszania a konfliktusmegelőzés területén;

               P.

               mivel a regionális szervezetekkel való együttműködés a védelmi felelősséggel kapcsolatos munka fontos dimenziója; mivel ezért sürgetni kell a régiók prevenciós kapacitásának megerősítését a prevenció és a fent említett négy bűncselekmény megelőzésére irányuló hatékony szakpolitikák meghatározása terén; mivel a közelgő, 2014-es EU–Afrika csúcstalálkozó kiváló lehetőséget fog teremteni arra, hogy kifejezzük támogatásunkat az Afrikai Unió vezetősége felé, és előmozdítsuk a védelmi felelősséggel kapcsolatos afrikai felelősségvállalást;

               Q.

               mivel a hatékony közvetítésre vonatkozó ENSZ-iránymutatások rávilágítanak arra a dilemmára, hogy a Nemzetközi Büntetőbíróság (NBB) által kiadott elfogatóparancsok, valamint a szankciórendszerek, illetve a nemzeti és nemzetközi terrorizmusellenes politikák is befolyásolják azt, hogy egyes konfliktusban érintett felek milyen formában vonhatók be a közvetítési folyamatba; mivel a nemzetközi jogban a nemzetközi közösség részéről azonnali választ igénylő bűncselekmények fogalmának meghatározása az NBB létrehozása óta jelentős fejlődésen ment keresztül, bár még mindig hiányzik az a kiemelten fontos független értékelési mechanizmus, amely segítségével megállapítható, hogy e fogalommeghatározások mikor teljesülnek; mivel a Római Statútum végrehajtása fokozná az NBB-rendszer hatékonyságát; mivel a Római Statútumot még nem ratifikálta a nemzetközi közösség valamennyi állama;

               R.

               mivel az NBB és a védelmi felelősség egymással kölcsönösen összefügg, hiszen mindkettő célja, hogy megelőzze a népirtást, az emberiesség elleni bűncselekményeket és a háborús bűnöket; mivel a védelmi felelősség egyrészről támogatja az NBB büntetlenség elleni küzdelemre irányuló küldetését, szorgalmazva, hogy az államok tegyenek eleget igazságszolgáltatási kötelezettségüknek, másrészről pedig megerősíti az NBB kiegészítő jellegről szóló elvét, miszerint az eljárás alá vonás elsődleges felelőssége az államokat terheli;

               S.

               mivel az NBB-re létfontosságú szerep hárul nemcsak a bűnmegelőzés, hanem az országok újjáépítése és a közvetítési folyamatok terén is;

               T.

               mivel az Unió mindig is aktívan támogatta a védelmi felelősség elvét a nemzetközi színtéren; mivel az Uniónak meg kell erősítenie az emberi jogok és a humanitárius jog fenntartására törekvő globális politikai szereplőként vállalt szerepét, valamint e politikai támogatást saját szakpolitikáiban is tükröznie kell;

               U.

               mivel az uniós tagállamok is támogatásukat fejezték ki a védelmi felelősség elve iránt; mivel csupán néhányuk integrálta ezt az elképzelést nemzeti szövegeikbe;

               V.

               mivel bizonyos válságok, így például a Srí Lanka-i, az elefántcsontparti, a líbiai és a szíriai válság kapcsán szerzett közelmúltbeli tapasztalatok rávilágítottak arra, hogy továbbra is kihívást jelent a védelmi felelősség elve kellő időben történő, hatékony végrehajtásának módjával kapcsolatos közös nevező elérése, valamint a nemzeti és helyi hatóságok vagy a nem állami szereplők által elkövetett népirtás, háborús bűnök, etnikai tisztogatás és emberiesség elleni bűncselekmények, valamint az ezekből eredő számos civil haláleset megakadályozására vagy felszámolására irányuló közös politikai akarat és hatékony képesség megteremtése;

               W.

               mivel azokban a helyzetekben, ahol védelmi felelősséget alkalmaznak, rendkívül fontos, hogy fenntartsák a katonai és humanitárius szereplők megbízatása közötti különbségtételt annak érdekében, hogy a humanitárius szereplők semlegessége és pártatlansága biztosítva legyen, valamint hogy ne veszélyeztessék a segélyek, valamint az orvosi vagy egyéb segítségek hatékony célba juttatását, a kedvezményezettek hozzáférését és a helyben állomásozó humanitárius segélyezők személyes biztonságát;

               X.

               mivel a „Felelősségvállalás a védelmezés során” című dokumentummal kapcsolatban Brazília által felvetett javaslat üdvözlendő hozzájárulás a védelmi felelősségre vonatkozó megbízatás teljesítése során követendő kritériumok szükséges kidolgozásához, ideértve a beavatkozások hatókörének és időtartamának arányosságát, a következmények megfelelő egyensúlyát, a politikai célkitűzések előzetes tisztázását és a beavatkozás indokainak átláthatóságát is; mivel az elfogadott mandátumok ellenőrzési és felülvizsgálati mechanizmusait meg kell erősíteni, többek között az ENSZ főtitkárának a népirtás megelőzésével és a védelmi felelősséggel foglalkozó különleges tanácsadóján, valamint az ENSZ emberi jogi főmegbízottján keresztül, és mindezt „megfelelően, körültekintően és magas szakmai szinten, politikai beavatkozás és kettős mércék nélkül” kell megvalósítani (17);

               Y.

               mivel a nemzetközi jogban a nemzetközi közösség részéről azonnali választ igénylő bűncselekmények fogalmának meghatározása az NBB létrehozása óta jelentős fejlődésen ment keresztül, bár még mindig hiányoznak azok a kiemelten fontos független értékelési mechanizmusok, amelyek segítségével megállapítható, hogy e fogalommeghatározások mikor alkalmazandók;

               Z.

               mivel az ENSZ emberi jogi főbiztosára fontos szerep hárul a tömeges erőszakcselekmények továbbra is fennálló eseteivel kapcsolatos figyelemfelkeltésben; mivel az ENSZ Emberi Jogi Tanácsa egyre jelentősebb szerepet játszik a védelmi felelősség végrehajtásában, többek között tényfeltáró missziók és vizsgálóbizottságok azzal a céllal történő engedélyezésével, hogy összegyűjtsék és megvizsgálják a négy konkrétan meghatározott bűncselekményre és jogsértésre vonatkozó információkat, valamint azáltal is, hogy egyre nagyobb hajlandóságot mutat arra, hogy válsághelyzetekben, így például Líbia és Szíria esetében a védelmi felelősség elvére hivatkozzon;

               AA.

               mivel a védelmi felelősség végrehajtására vonatkozó szűk, de mélyreható megközelítésnek a konkrétan meghatározott négy tömeges erőszakcselekményre és jogsértésre kell korlátoznia a védelmi felelősség alkalmazását;

               AB.

               mivel a védelmi felelősség elvét nem szabad humanitárius vészhelyzetek és természeti katasztrófák összefüggésében alkalmazni; mivel a humanitárius fellépést nem szabad a politikai fellépés alóli kibúvóként alkalmazni, és mivel a humanitárius teret minden érintett szereplőnek tiszteletben kell tartania;

               AC.

               mivel a konfliktus utáni helyzetekben átfogó segítségnyújtást kell kínálni; mivel fokozott erőfeszítésekre van szükség az elszámoltathatóság biztosítása érdekében az emberi jogok és a nemzetközi humanitárius jog súlyos megsértésének eseteiben, valamint a büntetlenség elleni küzdelem terén;

               1.

               a következő ajánlásokat intézi az Unió külügyi és biztonságpolitikai főképviselőjéhez / a Bizottság alelnökéhez, az EKSZ-hez, a Bizottsághoz, a tagállamokhoz és a Tanácshoz:

                           a)

                           ismételten meg kell erősíteni az Unió védelmi felelősség iránti elkötelezettségét a Tanács, az EKSZ, a Bizottság és az Európai Parlament által közösen elkészített, „Konszenzus az R2P kapcsán” című intézményközi dokumentum elfogadása révén, melyben ki kell térni a védelmi felelősség által az Unió külső fellépéseire gyakorolt következmények közös értelmezésére, valamint arra is, hogy a védelmi felelősség keretében alkalmazott fellépések és eszközök milyen szerepet tölthetnek be adott helyzetekben;

                           b)

                           a főképviselő/alelnök közös kül- és biztonságpolitikáról szóló éves jelentésébe be kell illeszteni egy fejezetet a konfliktusok megelőzésére és enyhítésére irányuló, a védelmi felelősség elvét alkalmazó uniós fellépésekről; e fejezetben elemezni kell a vonatkozó eszközök és igazgatási struktúrák hatékonyságát a védelmi felelősség végrehajtása terén, a szükséges kiigazítások azonosítása mellett; e fejezetet az EU emberi jogi különleges képviselőjével együttműködésben kell kidolgozni, figyelembe véve a Parlament által a konfliktusmegelőzést vagy az emberi jogok védelmét érintő konkrét kérdésekben kialakított különféle álláspontokat; továbbá az eredményeket meg kell vitatni a Parlamenttel;

                           c)

                           integrálni kell a védelmi felelősség elvét az Unió fejlesztési támogatásába; növelni kell az Uniónak a preventív diplomáciával, a közvetítéssel, valamint a válságmegelőzéssel és válságkezeléssel kapcsolatos képességeinek szakmaiságát, illetve azokat meg kell erősíteni, különös tekintettel az információk összegyűjtésére és cseréjére szolgáló rendszerekre, valamint a korai figyelmeztető rendszerekre; fokozni kell a védelmi felelősség valamennyi szempontját felölelő különféle bizottsági, tanácsi és EKSZ-struktúrák közötti koordinációt, és rendszeresen tájékoztatni kell a Parlamentet a védelmi felelősség támogatása érdekében tett kezdeményezésekről;

                           d)

                           biztosítani kell a megfelelő szakpolitikai tervezést, az operatív koncepciókat és a képességek fejlesztésére irányuló célokat a közös biztonság- és védelempolitikán (KBVP) belül annak érdekében, hogy az Unió – az ENSZ keretében és a regionális szervezetekkel folytatott szoros nemzetközi együttműködés mellett – képessé váljon a védelmi felelősség teljes körű megvalósítására;

                           e)

                           tovább kell fejleszteni a konfliktusok megelőzésére és mérséklésére irányuló uniós képességeket – ideértve a jogi szakértők, a rendőrök és a regionális elemzők készenléti kapacitásait, valamint egy önálló Európai Békeintézet létrehozását is, amelynek célja, hogy közvetítési tanácsadást és kapacitásokat biztosítson az Unió számára –, valamint az ikerpályás diplomáciai megközelítést és a bevált gyakorlatok cseréjét a béke és a deeszkaláció vonatkozásában; meg kell erősíteni az Unió külső fellépési eszközeinek preventív komponenseit, különös tekintettel a Stabilitási Eszközre;

                           f)

                           meg kell erősíteni az EKSZ és a Tanács keretében megvalósuló korai figyelmeztetés, szakpolitikai tervezés és magas szintű döntéshozatal közötti kapcsolódási pontokat;

                           g)

                           a népirtás, a háborús bűnök, az etnikai tisztogatás és az emberiesség elleni bűncselekmények kockázati tényezőinek módszeres vizsgálatát bele kell foglalni a regionális és országstratégiai dokumentumokba, azok megelőzését pedig fel kell venni mindazon harmadik országokkal folytatott párbeszédek napirendjére, amelyek ki vannak téve a szóban forgó bűncselekmények és jogsértések veszélyének;

                           h)

                           együttműködést kell kialakítani az uniós küldöttségek és a tagállami nagykövetségek személyzetével, valamint a polgári és katonai missziókkal, illetve képzést kell tartani számukra a nemzetközi emberi jogok, a humanitárius jog és büntetőjog tárgyában, beleértve az arra irányuló képességüket, hogy felismerjék a négy konkrétan meghatározott bűncselekményhez és jogsértéshez köthető potenciális helyzeteket, többek között a helyi polgári lakossággal folytatott rendszeres kapcsolattartás révén; biztosítani kell, hogy az Unió különmegbízottjai – szükség esetén – fenntartsák a védelmi felelősség elvét, és bővíteni kell az Unió emberi jogi különleges képviselőjének mandátumát, hogy az a védelmi felelősség kérdéseire is kiterjedjen; a meglévő struktúrákhoz és erőforrásokhoz mérten az EKSZ égisze alatt ki kell jelölni egy uniós kapcsolattartási pontot a védelmi felelősség terén, amelynek feladata mindenekelőtt az, hogy felhívja a figyelmet a védelmi felelősséggel járó következményekre, valamint adott helyzetekben kellő időben biztosítsa az információáramlást valamennyi érintett szereplő között, illetve ösztönözze a tagállamokban a védelmi felelősséggel kapcsolatos nemzeti kapcsolattartási pontok létrehozását; növelni kell a preventív diplomácia és a közvetítés szakmaiságát, illetve azokat meg kell erősíteni;

                           i)

                           el kell indítani és elő kell mozdítani az ENSZ Biztonsági Tanácsának reformjáról szóló uniós belső vitát, hiszen ez az egyetlen olyan nemzetközileg elismert testület, amely a célállam beleegyezése nélkül is jóváhagyhatja a védelmi felelősség keretében végrehajtott beavatkozásokat;

                           j)

                           be kell vonni és képzésben kell részesíteni a civil társadalom és a nem kormányzati szervezetek azon képviselőit, akik szerepet játszhatnak az informális vagy „második vonalbeli” diplomáciában, annak érdekében, hogy e területen előmozdítsák a helyes gyakorlatok cseréjét;

                           k)

                           szorosabbra kell fűzni a regionális és szubregionális szervezetekkel folytatott együttműködést, többek között a védelmi felelősséghez fűződő megelőzési, kapacitásépítési és válaszadási intézkedéseik javítása révén;

                           l)

                           biztosítani kell, hogy valamennyi uniós tagállam haladéktalanul ratifikálja az agresszió bűntettének fogalmát meghatározó NBB-statútumok módosításait, mivel a Nemzetközi Büntetőbíróság központi szerepet játszhat a tömeges erőszakcselekmények megelőzésében, valamint az elszámoltathatóság biztosítására irányuló törekvésekben;

                           m)

                           ragaszkodni kell a Nemzetközi Büntetőbíróságra vonatkozó záradék tiszteletben tartásához a harmadik országokkal fennálló megállapodásokban; fontolóra kell venni az azon országokkal létrejött megállapodások felülvizsgálatát, amelyek nem tartják tiszteletben az NBB által kiadott elfogatóparancsokat;

                           n)

                           támogatni kell egy kettős megközelítést, amely magában foglalja a védelmi felelősség egyetemes elismerésének előmozdítását, egyúttal pedig az államok arra történő ösztönzését, hogy támogassák és segítsék az NBB munkáját;

               2.

               arra ösztönzi az Unió külügyi és biztonságpolitikai főképviselőjét / a Bizottság alelnökét és a Tanácsot, hogy:

                           a)

                           annak érdekében, hogy a nemzetközi közösség figyelme fokozottan a védelmi felelősség megelőzési komponensére és a nem kényszerítő erejű eszközök egyetemes alkalmazására irányulhasson, a hatályos nemzetközi emberi jogokra és a Genfi Egyezményre építve aktívan járuljanak hozzá a védelmi felelősség elvéről szóló vitához, valamint e célból dolgozzanak ki kézzelfogható cselekvési tervet, amely az újjáépítés felelősségére/szükségességére vonatkozó megfontolásokat is tartalmaz;

                           b)

                           mozdítsák elő a védelmi felelősség elvét az ENSZ-ben, és hogy törekedjen az elv általános alkalmazásának biztosítására, mivel az elengedhetetlen része a multilateralizmuson és az Egyesült Nemzetek Szervezetének elsőbbségén alapuló és a Nemzetközi Büntetőbíróság erősítéséhez kapcsolódó kollektív biztonsági modellnek; emlékeztessenek arra, hogy a védelmi felelősség elve a büntetlenség elleni küzdelemre irányuló felelősségvállalást is jelent;

                           c)

                           támogassák az ENSZ főtitkárának a védelmi felelősségre vonatkozó elv újjáélesztésére, valamint a szóban forgó elvhez társuló következmények alaposabb megismerésére irányuló erőfeszítéseit, és működjenek együtt más olyan ENSZ-tagállamokkal, amelyek arra törekednek, hogy fokozzák a nemzetközi közösségnek a védelmi felelősség elvéhez tartozó tömeges erőszakcselekmények megakadályozására és a válaszadásra irányuló képességeit;

                           d)

                           kérjék fel az ENSZ Biztonsági Tanácsát, hogy fogadják el a „Felelősségvállalás a védelmezés során” című brazil javaslatot, amelyek célja a lehető legkisebb károkozás mellett a védelmi felelősség minél hatékonyabb alkalmazása, valamint járuljanak hozzá a védelmi felelősség vonatkozásában különösen a harmadik pillér végrehajtása érdekében hozott intézkedések során követendő kritériumok szükségszerű kidolgozásához, ideértve a beavatkozás hatókörének és időtartamának arányosságát, a következmények megfelelő egyensúlyát, a politikai célkitűzések előzetes tisztázását, valamint a beavatkozás indokainak átláthatóságát is; tekintettel arra, hogy az ilyen kritériumok kidolgozása olyan garanciákat biztosíthat, amelyek azokat az államokat, amelyek jelenleg fenntartásokkal kezelik a védelmi felelősség elméletét, segíthetnek meggyőzni annak alkalmazhatóságáról, erősítsék meg az elfogadott mandátumok ellenőrzési és felülvizsgálati mechanizmusait, többek között az ENSZ főtitkárának a népirtás megelőzésével és a védelmi felelősséggel foglalkozó különleges tanácsadóján, valamint az ENSZ emberi jogi főmegbízottján keresztül, és e mechanizmusokat „megfelelően, körültekintően és magas szakmai szinten, politikai beavatkozás és kettős mércék nélkül” (18) valósítsák meg;

                           e)

                           a tagállamokkal és nemzetközi partnereinkkel együttműködve vonják le a tanulságokat a Líbiában 2011-ben végrehajtott fellépésekből szerzett védelmi felelősséggel kapcsolatos tapasztalatok alapján, valamint a Szíriában kialakult jelenlegi cselekvésképtelenségből;

                           f)

                           az ENSZ Biztonsági Tanácsa öt állandó tagjának részére tegyenek javaslatot egy olyan önkéntes magatartási kódex elfogadására, amely népirtás, háborús bűnök, etnikai tisztogatás és emberiesség elleni bűncselekmények esetén korlátozza a vétójog használatát;

                           g)

                           fűzzék szorosabbra az Unió regionális partnereivel fennálló kapcsolatokat annak érdekében, hogy egyértelműbben meghatározzák a regionális és szubregionális szervezetek szerepét a védelmi felelősség elvének alkalmazása terén;

                           h)

                           törekedjenek annak elérésére, hogy a védelmi felelősség új nemzetközi jogi normává váljon azon alkalmazási körön belül, amelyről az ENSZ tagállamai a 2005. évi világ-csúcstalálkozón megállapodtak;

                           i)

                           osszák meg a Biztonsági Tanáccsal azt az álláspontot, miszerint, ha a jelenleg szabályként megfogalmazódó védelmi felelősség a nemzetközi jogban főszabályként konszolidálódik, nem okvetlenül korlátozza a Tanács döntéshozatali képességét;

                           j)

                           segítsenek a közvetítést, az ikerpályás diplomáciai megközelítést, a kialakuló konfliktusok békés rendezéséhez fűződő bevált gyakorlatok cseréjét, valamint a deeszkalációt és a korai figyelmeztető rendszereket szolgáló, az ENSZ szintjén fennálló keretrendszer és kapacitások megerősítésében, amilyenekkel például a Politikai Ügyek Osztályának Közvetítéstámogató Egysége is rendelkezik; erősítsék meg a népirtás megelőzésével foglalkozó különleges tanácsadó és a védelmi felelősséggel foglalkozó különleges tanácsadó hivatalát; vonják be az Emberi Jogi Tanácsot a védelmi felelősségről folytatott vitába;

                           k)

                           az ENSZ Biztonsági Tanácsában helyet foglaló uniós tagállamokkal és valamennyi nemzetközi partnerrel együttműködve biztosítsák, hogy a védelmi felelősség koncepciójának lehetséges továbbfejlesztése teljes mértékben álljon összhangban a nemzetközi humanitárius joggal, valamint a védelmi felelősséggel kapcsolatos jövőbeli esetekben álljanak ki a nemzetközi humanitárius jog maradéktalan betartása mellett, és kövessék azt nyomon;

                           l)

                           foglalkozzanak az Unió által az ENSZ Biztonsági Tanácsában elfoglalt egyetlen hely kérdésével, valamint az ENSZ-mandátum keretében megvalósuló KKBP-missziók „közösségiesített” költségvetésének ügyével;

                           m)

                           az ENSZ Biztonsági Tanácsának 1325. és 1820. sz. határozatával összhangban fokozottabban vonják be a nőket – köztük a női vezetőket és a női csoportokat – a konfliktusok megelőzésébe és enyhítésébe, valamint a konfliktusrendezésre irányuló erőfeszítésekbe;

                           n)

                           az ENSZ-szel közösen törekedjenek arra, hogy egyértelmű kapcsolatot hozzanak létre a védelmi felelősség végrehajtása és a büntetlenség elleni küzdelem között azon legsúlyosabb bűncselekmények esetében, amelyekre a szóban forgó elv hatálya kiterjed;

               3.

               felszólítja a főképviselőt/alelnököt, hogy:

                           a)

                           a jelenlegi ajánlás elfogadásától számított három hónapon belül terjesszen az Európai Parlament Külügyi Bizottsága elé egy kézzelfogható cselekvési tervet a parlamenti javaslatok nyomon követéséről, ismertetve mindenekelőtt a védelmi felelősségre vonatkozó konszenzus eléréséhez vezető lépéseket;

               4.

               utasítja elnökét, hogy továbbítsa ezt az ajánlást a Tanácsnak, valamint tájékoztatás céljából a Bizottságnak, az Unió külügyi és biztonságpolitikai főképviselőjének / a Bizottság alelnökének, az EKSZ-nek és a tagállamoknak.

      (1)  S/RES/1674.

      (2)  A/RES/60/1

      (3)  http://www.un.org/secureworld/report3.pdf

      (4)  A/59/2005

      (5)  A/63/677

      (6)  A/64/864

      (7)  A/65/877-S/2011/393

      (8)  A/66/874/-S/2012/578

      (9)  10170/2010.

      (10)  HL C 46., 2006.2.24., 1. o.

      (11)  HL C 25., 2008.1.30., 1. o.

      (12)  HL C 380. E, 2012.12.11., 140. o.

      (13)  Elfogadott szövegek: P7_TA(2012)0240.

      (14)  Elfogadott szövegek, P7_TA(2012)0058.

      (15)  HL C 377. E, 2012.12.7., 66. o.

      (16)  HL C 76. E, 2010.3.25., 61. o.

      (17)  Az ENSZ főtitkára „Védelmi felelősség: jól időzített és határozott válaszadás” című, 2012. július 25-i jelentésének 51. cikke (A/66/874-S/2012/578)

      (18)  Az ENSZ főtitkára „Védelmi felelősség: jól időzített és határozott válaszadás” című, 2012. július 25-i jelentésének 51. cikke (A/66/874-S/2012/578)


title: A Tanács ajánlása (2015. július 14.) Magyarország 2015. évi nemzeti reformprogramjáról, amelyben véleményezi Magyarország 2015. évi konvergenciaprogramját

text:
               18.8.2015

               HU

               Az Európai Unió Hivatalos Lapja

               C 272/76

         A TANÁCS AJÁNLÁSA
   (2015. július 14.)
   Magyarország 2015. évi nemzeti reformprogramjáról, amelyben véleményezi Magyarország 2015. évi konvergenciaprogramját
   (2015/C 272/20)
   AZ EURÓPAI UNIÓ TANÁCSA,
   tekintettel az Európai Unió működéséről szóló szerződésre és különösen annak 121. cikke (2) bekezdésére és 148. cikke (4) bekezdésére,
   tekintettel a költségvetési egyenleg felügyeletének megerősítéséről és a gazdaságpolitikák felügyeletéről és összehangolásáról szóló, 1997. július 7-i 1466/97/EK tanácsi rendeletre (1) és különösen annak 9. cikke (2) bekezdésére,
   tekintettel a makrogazdasági egyensúlyhiányok megelőzéséről és kiigazításáról szóló, 2011. november 16-i 1176/2011/EU európai parlamenti és tanácsi rendeletre (2) és különösen annak 6. cikke (1) bekezdésére,
   tekintettel az Európai Bizottság ajánlására,
   tekintettel az Európai Parlament állásfoglalásaira,
   tekintettel az Európai Tanács következtetéseire,
   tekintettel a Foglalkoztatási Bizottság véleményére,
   tekintettel a Gazdasági és Pénzügyi Bizottság véleményére,
   tekintettel a szociális védelemmel foglalkozó bizottság véleményére,
   tekintettel a Gazdaságpolitikai Bizottság véleményére,
   mivel:

               (1)

               Az Európai Tanács 2010. március 26-án jóváhagyta a Bizottság „Európa 2020” elnevezésű, a gazdaságpolitikák fokozott összehangolásán alapuló, a növekedést és a foglalkoztatást célzó új stratégia elindításáról szóló javaslatát. A stratégia azokra a kulcsfontosságú területekre összpontosít, amelyeken intézkedésekre van szükség annak érdekében, hogy javuljanak Európa lehetőségei a fenntartható növekedés és a versenyképesség terén.

               (2)

               A Tanács a Bizottság javaslatai alapján 2015. július 14-én elfogadta a tagállamok és az Unió gazdaságpolitikáira vonatkozó átfogó iránymutatásokról szóló ajánlást, 2010. október 21-én pedig elfogadta a tagállamok foglalkoztatáspolitikáira vonatkozó iránymutatásokról szóló határozatot (3). Ezek együttesen alkotják az „integrált iránymutatásokat”, és a tagállamok felkérést kaptak, hogy nemzeti gazdaság- és foglalkoztatáspolitikájukban vegyék figyelembe ezeket.

               (3)

               A Tanács 2014. július 8-án ajánlást (4) fogadott el Magyarország 2014. évi nemzeti reformprogramjáról, valamint véleményezte Magyarország 2014. évi aktualizált konvergenciaprogramját.

               (4)

               A Bizottság 2014. november 28-án elfogadta az éves növekedési jelentést, amely elindította a gazdaságpolitikai koordináció 2015. évi európai szemeszterét. Szintén 2014. november 28-án a Bizottság az 1176/2011/EU rendelet alapján elfogadta a riasztási mechanizmus keretében készült jelentést, amelyben Magyarországot azon tagállamok közé sorolta, amelyek vonatkozásában részletes vizsgálatra kerül sor.

               (5)

               Az Európai Tanács 2014. december 18-án jóváhagyta a beruházások ösztönzéséhez, a strukturális reformok intenzívebb folytatásához és a felelősségteljes, növekedésbarát költségvetési konszolidációhoz szükséges prioritásokat.

               (6)

               A Bizottság 2015. február 26-án közzétette a Magyarországra vonatkozó 2015. évi országjelentését. Az országjelentésben a Bizottság megvizsgálta a 2014. július 8-án elfogadott országspecifikus ajánlások tekintetében Magyarország által elért eredményeket. Az országjelentés tartalmazza az 1176/2011/EU rendelet 5. cikke szerinti részletes vizsgálat eredményeit is. Vizsgálata alapján a Bizottság arra a következtetésre jutott, hogy Magyarországon makrogazdasági egyensúlyhiányok tapasztalhatók, amelyek határozott szakpolitikai intézkedéseket és nyomon követést tesznek szükségessé. Mindenekelőtt a nettó nemzetközi befektetési pozícióból fakadó kockázatokra (ami a külső egyensúly helyreállítása terén elért eredmények ellenére továbbra is rendkívül negatív), az államadósság magas szintjére, a szabályozásból eredően a pénzügyi ágazatot sújtó jelentős teherre, továbbá a nemteljesítő hiteleknek a hitelállomány-leépítést megnehezítő magas arányára kell külön figyelmet fordítani.

               (7)

               Magyarország 2015. április 30-án benyújtotta 2015. évi nemzeti reformprogramját és 2015. évi konvergenciaprogramját. A kapcsolódási pontok figyelembevétele érdekében a két program értékelésére egyidejűleg került sor.

               (8)

               Magyarország jelenleg a Stabilitási és Növekedési Paktum prevenciós ágához tartozik, és a 2013–2015 közötti időszakban az átmeneti adósságszabály hatálya alatt van. A kormány a 2015. évi konvergenciaprogram szerint az államháztartási hiány fokozatos csökkentését tervezi, 2015-ben a GDP 2,4 %-ára, 2018-ra pedig elérve a GDP 1,6 %-ának megfelelő értéket, továbbá az újraszámított strukturális egyenleg alapján (5) – a GDP 1,7 %-ának megfelelő mértékű strukturális hiányként megjelölt – középtávú cél elérése 2017-re várható. A konvergenciaprogram szerint a kormány a GDP-arányos államadósság fokozatos csökkenésével számol, tervei szerint a mutató 2015-re eléri 74,9 %-os, 2018-ra pedig a 68,9 %-os szintet. A fenti költségvetési előrejelzéseket alátámasztó makrogazdasági forgatókönyv 2016-ig nagyrészt megalapozottnak, azt követően optimistának tekinthető. A 2016-tól kezdődő időszakra vonatkozó államháztartási hiánycélokat alátámasztó konkrét intézkedések nincsenek kellő részletességgel kidolgozva, különösen a 2016 utáni időszak tekintetében. A Bizottság 2015. tavaszi előrejelzése alapján a strukturális egyenleg és a nettó kiadásnövekedés egyaránt annak a kockázatnak a fennállására mutat, hogy 2015-ben és 2016-ban jelentős eltérés lesz a középtávú költségvetési célhoz szükséges kiigazítási pályától. Emiatt 2015-ben és 2016-ban további intézkedésekre lesz szükség. Az előrejelzés szerint ugyanakkor Magyarország 2015-ben eleget fog tenni az átmeneti adósságszabálynak, továbbá az átmeneti időszak lejártát követően, azaz 2016-ban meg fog felelni az adósságcsökkentési referenciaértéknek. A konvergenciaprogram értékelése alapján és a Bizottság 2015. tavaszi előrejelzésének figyelembevételével a Tanács véleménye szerint fennáll a kockázata annak, hogy Magyarország nem fog megfelelni a Stabilitási és Növekedési Paktum rendelkezéseinek. A korábban már jogszabályba foglalt középtávú költségvetési keret következetes alkalmazása és a Költségvetési Tanács elemzési funkciójának megerősítése révén javulna Magyarország költségvetési irányítási rendszere.

               (9)

               Az elmúlt 12 hónapban fennmaradtak a bankszektort érintő legfőbb kihívások: a tőkefelhalmozás lehetőségeinek javítása útján helyreállítani a piaci alapú hitelezést, illetve javítani a portfóliótisztítás hatékonyságát. A banki hitelezés 2013 közepe óta jórészt támogatott hitelprogramokon alapul, ideértve a kkv-knak nyújtott hitelek mintegy 40 %-át. A jelentős adó- és szabályozásból eredő terhek, továbbá a problémás hitelek magas aránya nem biztosítja a bankok számára a szükséges ösztönzőket ahhoz, hogy fokozzák rendes, nem támogatott hitelezési tevékenységüket. A devizaalapú jelzáloghitelek közelmúltbeli forintosításából fakadóan Magyarország külső kitettsége és az ebből adódó pénzügyi stabilitási kockázatok jelentősen csökkentek. Ugyanakkor a nemteljesítő hitelek magas aránya továbbra is főként a háztartások devizában fennálló adósságának tudható be. A devizahitelesek terheinek csökkentésére eddig elfogadott mentőcsomagok – a lakossági ágazatban létrehozott Nemzeti Eszközkezelő létrehozásától eltekintve – elsősorban nem a nehéz helyzetben lévő hitelfelvevőkre irányultak, és ezek a csomagok vélhetően nem fogják megoldani a nemteljesítő hitelek problémáját. A hatékony portfóliótisztítást hátráltatja többek között a kényszerértékesítések hiánya, valamint a bírósági vagy bíróságon kívüli adósságrendezési eljárások rossz hatékonysága. Az Európai Újjáépítési és Fejlesztési Bankkal közelmúltban kötött megállapodásban a kormány számos kötelezettséget vállalt a pénzügyi ágazatban jelentkező kihívások kezelésére, így többek között a banki különadó fokozatos csökkentésére és az előzetes konzultáció elvének betartására. Ezen intézkedések következetes végrehajtása révén biztosítható lenne a megfelelő és kiszámítható pénzügy-politikai keretekhez való visszatérés. Az elmúlt év folyamán Magyarország több lépésben bővítette közvetlen tulajdonosi jelenlétét a bankszektorban. A bankszektorra irányuló, a közvetlen tulajdon növelésén keresztül megvalósított állami beavatkozás komoly költségvetési kockázatokat vonhat maga után, még akkor is, ha a tulajdonszerzés csak átmeneti.

               (10)

               Az adózás területén nemrég végrehajtott változtatások (új adók bevezetése és meglévő adók növelése) révén a gazdaságpolitika visszatért a vállalatokat terhelő ágazati különadók növelésének korábbi gyakorlatához. Ezen változtatások a kiszámíthatatlanságuk, illetve a szelektivitásuk miatt a beruházások torzulását eredményezik a különböző ágazatokban. A bevezetett számos új intézkedés ellenére az alacsony jövedelmű munkavállalók egyes csoportjainak adóterhe uniós szinten változatlanul a legmagasabbak között van és különösen hátrányosan érintettek az egyedülálló személyek. Úgy tűnik, hogy az adóterheknek más bevételi forrásokra történő áthelyezésével az adóterhek a növekedést kevésbé visszafogó módon is eloszthatók lennének. Az elmúlt évben bevezetett különböző intézkedések segítik az adókijátszás elleni küzdelem rendszereinek szigorítását. A kiskereskedelmi üzletek pénztárgépeinek online rendszerbe történő bekapcsolására irányuló program sikeres lezárását követően immáron azt tervezik, hogy a programot 2015-ben kiterjesztik egyes piaci szolgáltatásokra is. Csökkentették az értékhatárt, amely fölött tételes áfabevallást kell benyújtani. 2015-ben elektronikus közúti áruforgalom-ellenőrző rendszert vezettek be, amelynek elsődleges célja a körhintaszerű áfacsalások visszaszorítása volt. Ugyanakkor továbbra is számos lehetőség kínálkozik az adóbeszedés terén az igazgatás hatékonyságának javítására és az adószabályoknak való megfeleléssel járó költségek csökkentésére, különösen a kkv-k tekintetében.

               (11)

               A magyar munkaerő-piaci helyzet összességében javult 2014-ben: a gazdasági fellendülés miatt a magánszektorban bővült a foglalkoztatás. Továbbra is jelentős kihívások mutatkoznak a közmunkaprogram terén, amelyet 2011 óta számottevően kibővítettek. A program rossz hatékonyságú és eredménytelen aktív munkaerő-piaci intézkedésnek tűnik, és fennáll a kockázata annak, hogy torzítja a munkaerőpiac megfelelő működését. Ugyanezen források más módon történő felhasználása hasznosabb lehetne a magyar gazdaság számára. Az elmúlt négy év alatt a program költségvetési terhei megnégyszereződtek, ezáltal elérik a GDP 0,8 %-át, továbbá várható, hogy 2015 és 2018 között a mostani szint kétszeresére emelkednek. Mindez forrásokat von el a képzés és a nyílt munkaerőpiacon való részvételt elősegítő szolgáltatások létfontosságú fejlesztéseitől. Fennáll a kockázata annak, hogy egy ilyen nagyságrendű közmunkaprogram jelentős „bezáródási hatást” generál, és az alacsony képzettségű munkavállalók esetében tartósan a szociális ellátások helyébe lép. A programot nem koordinálják megfelelően más aktív munkaerő-piaci intézkedésekkel, továbbá a program nem segíti elő kellő mértékben a résztvevők nyílt munkaerő-piaci reintegrációját. A közmunkaprogramból való sikeres kilépések aránya 2014 első felében mindössze 13,8 % volt, ami arra utal, hogy a közmunka nem segíti elő kellő mértékben a résztvevőknek a munkaerő-piacra történő visszailleszkedését. Jóllehet a program a tartósan munkanélküliekre, az alacsony képzettségűekre és a hátrányos helyzetű térségekben élő munkanélküliekre irányul, a 2013-as adatok szerint a résztvevők 47 %-a közép- vagy felsőfokú végzettséggel rendelkezett. Az álláskeresési járadék jogosultsági időszakát (három hónap) nem növelték meg, és így az nincs összhangban az álláskeresők elhelyezkedéséhez szükséges átlagos idő (több mint egy év) hosszával. Számos programot vezettek be a romák munkaerő-piaci integrációjának javítása érdekében, és egy monitoringrendszert is felállítottak. Racionalizált, koordinált és a szegénység érdemi csökkentésére alkalmas szakpolitikai intézkedések kidolgozására lenne szükség. Noha a szegénységi mutatók szerény mértékben javuló tendenciákról árulkodnak, továbbra is azt jelzik, hogy aggasztóan nagy arányú a szegénység, különösen a romák és a gyerekek körében. A szociális segélyek rendszerét illetően hiányosságok mutatkoznak mind a megfelelőség, mind a támogatottak köre tekintetében.

               (12)

               A szolgáltatási ágazatok terén az elmúlt években bevezetett piacralépési akadályokat nem szüntették meg, sőt, 2014-ben további akadályokat emeltek, ez pedig hátráltatja a gazdasági erőforrások hatékony allokációját, fokozza a befektetői környezet bizonytalanságát és korlátozza a versenyt. Az új akadályok közé tartozik például az az előírás, amelynek értelmében minden közepes és nagyméretű kiskereskedelmi egységet központilag kell engedélyezni. A közigazgatást, a döntéshozatalt és a közbeszerzéseket érintő korrupció és az átláthatóság hiánya változatlanul aggodalomra ad okot. A közbeszerzési piacot jellemző alacsony intenzitású verseny és a szerződések közvetlen odaítélésének kiterjedt alkalmazása 2014-ben is fennmaradt. 2014-ben átszervezték a közbeszerzések igazgatási rendszerét, ennek eredményeit szorosan figyelemmel kell kísérni. Magyarország 2014 novemberében az új közbeszerzési irányelvek átültetésére, továbbá a verseny és az átláthatóság előmozdítására irányuló cselekvési tervet terjesztett elő. A korrupcióellenes jogi keret javítására irányulóan szintén számos intézkedést meghirdettek.

               (13)

               Jóllehet bevezettek bizonyos intézkedéseket a roma gyerekek oktatásának támogatására irányulóan, a befogadó többségi oktatást előmozdító szisztematikus megközelítés kidolgozása még várat magára. Változatlanul magas azon roma gyerekek aránya, akik olyan iskolákba vagy osztályokba járnak, amelyekben a tanulók többsége roma, továbbá a roma diákok iskolázottsága elmarad az országos átlagtól. A tanárok nem kapnak megfelelő képzést ahhoz, hogy kellő támogatást tudjanak nyújtani a hátrányos helyzetű csoportokhoz tartozóknak. További erőfeszítésekre van szükség az oktatás különböző formái és szakaszai közötti, illetve az oktatásból a munka világába való átmenet javítása érdekében. A középfokú oktatás államilag finanszírozott helyeinek elosztását érintően tervezett változtatások, valamint a felsőoktatás szigorodó felvételi követelményei adott esetben tovább szűkíthetik az oktatás különböző formái közötti átmenet lehetőségeit, különösen a hátrányos helyzetű csoportok számára. Nagyon magas a magyar felsőoktatásban a lemorzsolódók aránya. A felsőoktatásra vonatkozó nemzeti stratégia elfogadását 2014 decemberében jelentette be a kormány. A stratégia részeként a felsőfokú végzettséggel rendelkezők arányára vonatkozó célt 34 %-ra növelték. A közelmúltban hozott intézkedésekkel összességében nem sikerült növelni a hátrányos helyzetű csoportok részvételét a felsőoktatásban, és nem sikerült kezelni a lemorzsolódás problémáját sem. A jelenlegi finanszírozási rendszer nem támogatja kellőképpen a méltányos részvételi lehetőséget.

               (14)

               Az európai szemeszter keretében a Bizottság elvégezte Magyarország gazdaságpolitikájának átfogó elemzését, és azt közzétette a 2015. évi országjelentésben. A Bizottság értékelte továbbá a konvergenciaprogramot és a nemzeti reformprogramot, valamint az előző években Magyarországnak címzett ajánlások végrehajtása érdekében hozott intézkedéseket. Figyelembe vette nemcsak a programoknak Magyarország fenntartható költségvetési, valamint társadalom- és gazdaságpolitikája szempontjából mutatott jelentőségét, hanem azt is, hogy azok megfelelnek-e az uniós szabályoknak és iránymutatásoknak, tekintve, hogy az Unió átfogó gazdasági kormányzását az uniós szempontoknak a jövőbeli nemzeti döntésekbe való beépítésével kell megerősíteni. Az európai szemeszter keretében tett ajánlásokat az alábbi 1–5. ajánlás tükrözi.

               (15)

               A Tanács ezen értékelés fényében megvizsgálta a konvergenciaprogramot, és arról alkotott véleményét (6) különösen az alábbi 1. ajánlás tükrözi.

               (16)

               A Bizottság által elvégzett részletes vizsgálat és ezen értékelés fényében a Tanács megvizsgálta a nemzeti reformprogramot és a konvergenciaprogramot. A Tanácsnak az 1176/2011/EU rendelet 6. cikke szerinti ajánlásait az alábbi 1–3. ajánlás tükrözi,

         AJÁNLJA, hogy Magyarország 2015–2016-ban tegyen intézkedéseket a következők érdekében:

               1.

               A középtávú költségvetési cél elérése érdekében 2015-ben hajtson végre a GDP 0,5 %-ának, 2016-ban a GDP 0,6 %-ának megfelelő mértékű költségvetési kiigazítást.

               2.

               Tegyen intézkedéseket a reálgazdaság rendes hitelezésének helyreállítása érdekében, és szüntesse meg a piaci alapú portfóliótisztítás akadályait, továbbá csökkentse jelentősen a bankszektorban megnövelt állami tulajdonból fakadó függő kötelezettségekhez kapcsolódó kockázatokat.

               3.

               Mérsékelje a vállalatokat terhelő, torzító hatású ágazati különadókat; szüntesse meg a piacra lépés indokolatlan akadályait a szolgáltatási ágazatban, ideértve a kiskereskedelmi ágazatot is; csökkentse az alacsony jövedelmű munkavállalókat terhelő adóéket, többek között az adóterheknek a növekedésre nézve kevésbé torzító területekre történő átterelése révén; folytassa az adókijátszás elleni küzdelmet; csökkentse a megfelelési költségeket és javítsa az adóbeszedés hatékonyságát. Erősítse meg a közbeszerzési rendszer versenyt ösztönző és az átláthatóságot előmozdító struktúráit, és fejlessze tovább a korrupció elleni küzdelem keretét.

               4.

               Csoportosítsa át a közmunkaprogramra szánt költségvetési forrásokat az elsődleges munkaerőpiacra történő integrációt előmozdító aktív munkaerő-piaci intézkedésekre, továbbá javítsa a szociális segélyek és a munkanélküli-ellátások megfelelőségét és vizsgálja felül a támogatottak körét.

               5.

               Növelje a hátrányos helyzetű csoportok és különösen a romák részvételét a befogadó többségi oktatásban, valamint célirányos tanárképzésen keresztül javítsa az ezen csoportok részére nyújtott támogatás színvonalát; erősítse meg az oktatás különböző szakaszai közötti, illetve a munka világába való átmenetet elősegítő intézkedéseket, valamint fejlessze az alapvető kompetenciák tanítását.

      Kelt Brüsszelben, 2015. július 14-én.

            a Tanács részéről

            az elnök

         P. GRAMEGNA

      (1)  HL L 209., 1997.8.2., 1. o.

      (2)  HL L 306., 2011.11.23., 25. o.

      (3)  Ezeket a tagállamok foglalkoztatáspolitikáira vonatkozó 2014-es iránymutatásokról szóló, 2014. május 6-i 2014/322/EU tanácsi határozat (HL L 165., 2014.6.4., 49. o.) érvényben hagyta.

      (4)  A Tanács 2014. július 8-i ajánlása.Magyarország 2014. évi nemzeti reformprogramjáról, amelyben véleményezi Magyarország 2014. évi konvergenciaprogramját (HL C 247., 2014.7.29., 77. o.)

      (5)  A Bizottság által a konvergenciaprogramban szereplő információk alapján, egy közösen elfogadott módszertan alkalmazásával újraszámított strukturális egyenleg.

      (6)  Az 1466/97/EK rendelet 9. cikkének (2) bekezdése szerint.