Avis juridique important

|

31980L1335

Ensimmäinen komission direktiivi 80/1335/ETY, annettu 22 päivänä joulukuuta 1980, kosmeettisten valmisteiden koostumuksen tarkastamisessa tarvittavia analyysimenetelmiä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä

Virallinen lehti nro L 383 , 31/12/1980 s. 0027 - 0046 Suomenk. erityispainos Alue 13 Nide 11 s. 0087  Espanjank. erityispainos: Luku 15 Nide 2 s. 0215  Ruotsink. erityispainos Alue 13 Nide 11 s. 0087  Portugalink. erityispainos: Luku 15 Nide 2 s. 0215  Kreikank. erityispainos: Alue 13 Nide 11 s. 0014

ENSIMMÄINEN KOMISSION DIREKTIIVI,annettu 22 päivänä joulukuuta 1980,kosmeettisten valmisteiden koostumuksen tarkastamisessa tarvittavia analyysimenetelmiä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä (80/1335/ETY)EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO, jokaottaa huomioon Euroopan talousyhteisön perustamissopimuksen,ottaa huomioon kosmeettisia valmisteita koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 27 päivänä heinäkuuta 1976 annetun neuvoston direktiivin 76/768/ETY(1), sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna direktiivillä 79/661/ETY(2), ja erityisesti sen 8 artiklan 1 kohdan,sekä katsoo, ettädirektiivissä 76/768/ETY säädetään kosmeettisten valmisteiden virallisesta tarkastamisesta kosmeettisten valmisteiden koostumusta koskevien yhteisön säännösten mukaisesti asetettujen vaatimuksien noudattamisen varmistamiseksi,kaikki tarvittavat analyysimenetelmät olisi vahvistettava niin pian kuin mahdollista; ensimmäisen vaiheen muodostaa menetelmien vahvistaminen näytteenottoa, näytteiden käsittelyä laboratoriossa, vapaan natrium- ja kaliumhydroksidin tunnistamista ja määrittämistä, oksaalihapon ja sen alkalisuolojen tunnistamista ja määrittämistä hiustenhoitovalmisteissa, kloroformin määrittämistä hammastahnoissa, sinkin määrittämistä sekä fenolisulfonihapon tunnistamista ja määrittämistä varten, jatässä direktiivissä säädetyt toimenpiteet ovat direktiivin 76/768/ETY mukauttamista tekniikan kehitykseen käsittelevän komitean lausunnon mukaiset,ON ANTANUT TÄMÄN DIREKTIIVIN:1 artiklaJäsenvaltioiden on toteutettava kaikki tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että kosmeettisten valmisteiden virallisessa tarkastuksessa:- näytteenotto,- näytteiden esikäsittely laboratoriossa,- vapaan natrium- ja kaliumhydroksidin tunnistaminen ja määrittäminen,- oksaalihapon ja alkalisuolojen tunnistaminen ja määrittäminen hiustenhoitovalmisteissa,- kloroformin määrittäminen hammastahnoissa,- sinkin määrittäminen,- fenolisulfonihapon tunnistaminen ja määrittäminensuoritetaan liitteessä selostettujen menetelmien mukaisesti.2 artiklaJäsenvaltioiden on saatettava tämän direktiivin noudattamisen edellyttämät lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset voimaan viimeistään 31 päivänä joulukuuta 1982.Niiden on ilmoitettava tästä komissiolle viipymättä.3 artiklaTämä direktiivi on osoitettu kaikille jäsenvaltioille.Tehty Brysselissä 22 päivänä joulukuuta 1980.Komission puolestaRichard BURKEKomission jäsen(1) EYVL N:o L 262, 27.9.1976, s. 169(2) EYVL N:o L 192, 31.7.1979, s. 35LIITEI. KOSMEETTISTEN VALMISTEIDEN NÄYTTEENOTTO1. TARKOITUS JA SOVELTAMISALAKosmeettisten valmisteiden näytteenottomenetelmissä huomioidaan analysointi erilaisissa laboratorioissa.2. MÄÄRITELMÄT2.1 Perusnäyte:myyntierästä otettu pakkaus.2.2 Kokonaisnäyte:samaa eränumeroa olevien perusnäytteiden yhteismäärä.2.3 Laboratorionäyte:kokonaisnäytteen edustava osa, joka analysoidaan yksittäisissä laboratorioissa.2.4 Analyysinäyte:edustava osa yhteen analyysiin tarvittavasta laboratorionäytteestä.2.5 Pakkaus:valmistetta sisältävä esine, joka on koko ajan siihen suoraan kosketuksissa.3. NÄYTTEENOTTOMENETELMÄ3.1 Kosmeettisista valmisteista on näytteet otettava alkuperäisistä pakkauksista ja lähetettävä avaamattomina analyysilaboratorioon.3.2 Irtotavarana markkinoille toimitettavista tai alkuperäisestä valmistepakkauksesta poikkeavassa pakkauksessa myytävistä kosmeettisista valmisteista on annettava käyttö- tai myyntipisteessä tapahtuvaa näytteenottoa varten ohjeet.3.3 Laboratorionäytteen valmistelua varten tarvittavien perusnäytteiden lukumäärä määräytyy kunkin laboratorion suorittaman analyysimenetelmän ja analyysien lukumäärän perusteella.4. NÄYTTEEN TUNNISTAMINEN4.1 Näytteet on sekä sinetöitävä että merkittävä näytteenottopaikalla sen jäsenvaltion voimassa olevien säännösten mukaan, jossa näyte on otettu.4.2 Jokaiseen perusnäytteeseen on merkittävä seuraavat tiedot:- kosmeettisen valmisteen nimi;- näytteenottopäivä, -aika ja paikka;- näytteenotosta vastaavan henkilön nimi;- tarkastuksen suorittavan viranomaisen nimi.4.3 Näytteenottotodistus on laadittava kyseisen jäsenvaltion voimassa olevien säännösten mukaisesti.5. NÄYTTEIDEN SÄILYTYS5.1 Perusnäytteet on säilytettävä merkinnöistä mahdollisesti ilmenevien valmistajan ohjeiden mukaisesti.5.2 Jollei muita säilytysehtoja mainita, on laboratorionäytteet säilytettävä pimeässä paikassa 10-25 °C:ssa.5.3 Perusnäytteet saa avata vasta juuri ennen analyysin aloitusta.II. ANALYYSINÄYTTEIDEN ESIKÄSITTELY LABORATORIOSSA1. YLEISTÄ1.1 Analyysi on mahdollisuuksien mukaan suoritettava jokaisesta perusnäytteestä. Jos perusnäyte on liian pieni, on perusnäytteitä käytettävä minimimäärä. Ennen analyysinäytteen ottoa ne on ensin sekoitettava perusteellisesti keskenään.1.2 Avataan pakkaus, inerttikaasutilassa analyysimenetelmän niin vaatiessa, ja otetaan tarvittava määrä analyysinäytteitä mahdollisimman nopeasti. Analyysi on sen jälkeen aloitettava mahdollisimman pian. Jos näytettä on vielä säilytettävä, pakkaus on suljettava uudelleen inerttikaasutilassa.1.3 Kosmeettisia valmisteita voidaan tehdä nestemäisinä tai kiinteinä taikka puolikiinteässä muodossa. Jos alunperin homogeenisessa valmisteessa tapahtuu erottumista, se on ennen analyysinäytteen ottamista homogenisoitava uudelleen.1.4 Jos kosmeettinen valmiste myydään poikkeavalla tavalla, jonka vuoksi sitä ei voida käsitellä näiden ohjeiden mukaan, eikä muita vastaavia tutkimusmenetelmiä ole määrätty, voidaan käyttää omintakeista menetelmää, edellyttäen että se esitetään kirjallisesti analyysiselostuksen yhteydessä.2. NESTEET2.1 Nesteitä esiintyy etenkin liuoksina öljyssä, alkoholissa ja vedessä, toalettivesinä, kasvovesinä tai maitoina, ja niitä voidaan pakata lasiastioihin, pulloihin, ampulleihin tai putkiloihin.2.2 Näytteen ottaminen:- ravistellaan pakkausta voimakkaasti ennen avaamista;- avataan pakkaus;- kaadetaan muutama millilitra nestettä koeputkeen ja tarkastellaan minkälaisen analyysinäytteen siitä voi ottaa;- suljetaan pakkaus uudelleen; tai- otetaan tarvittavat analyysinäytteet;- suljetaan pakkaus huolellisesti.3. PUOLIKIINTEÄT AINEET3.1 Näitä saattaa esiintyä valmisteina kuten tahnoina, voiteina, jähmeinä emulsioina ja geeleinä, ja niitä voidaan pakata putkiloihin, muovipulloihin tai tölkkeihin.3.2 Näytteen ottaminen:3.2.1 Kapeakaulaisista pakkauksista: Heitetään pois alusta ainakin senttimetrin pituinen osa. Puristetaan analyysinäyte ja suljetaan pakkaus heti uudelleen.3.2.2 Leveäkaulaisesta pakkauksesta: Kaavitaan pinnalta tasaisesti pois ohut kerros. Otetaan sen jälkeen analyysinäyte ja suljetaan pakkaus viipymättä.4. KIINTEÄT AINEET4.1 Näitä saattaa esiintyä valmisteina kuten irtojauheena, tabletteina, puikkoina, ja niitä voidaan pakata monentyyppisiin pakkauksiin.4.2 Analyysinäytteen ottaminen:4.2.1 Irtojauhe: Ravistellaan voimakkaasti ennen avaamista. Avataan ja otetaan analyysinäyte.4.2.2 Tabletti tai puikko: Poistetaan pintakerros tasaisesti kaapien. Otetaan analyysinäyte sen alta.5. PAINEPAKKAUKSISSA OLEVAT VALMISTEET ("aerosolit")5.1 Nämä valmisteet on määritelty 20 päivänä toukokuuta 1975 annetun neuvoston direktiivin 75/324/ETY 2 artiklassa(1).5.2 Näytteen ottaminen:Voimakkaan ravistelun jälkeen siirretään edustava määrä aerosolisumuttimen sisällöstä sopivan liitoskappaleen avulla (katso esimerkkiä kuvassa 1: erikoistapauksissa saattaa analyysimenetelmä vaatia toisentyyppisen liitoskappaleen) muovipinnoitettuun lasipulloon (kuva 4), johon on kiinnitetty aerosoliventtiili, mutta ei nousuputkea. Siirron aikana pulloa pidetään venttiili alaspäin. Tämä siirtotapa paljastaa sisällön selvästi näkyväksi ja vastaa jotakin seuraavista neljästä tapauksesta:5.2.1 Aerosolivalmiste homogeenisena liuoksena valmiina analysoitavaksi.5.2.2 Kahdessa nestefaasissa oleva aerosolivalmiste. Kumpikin faasi voidaan analysoida sen jälkeen kun alempi faasi on erotettu toiseen pulloon. Tässä tapauksessa pidetään ensimmäistä pulloa venttiili alaspäin. Tällöin alempi faasi on usein vesipitoinen ja ilman ponneainetta (esim. butaani/vesi -seos).5.2.3 Jauhesuspensiota sisältävä aerosolivalmiste. Nestefaasi voidaan analysoida jauheen poiston jälkeen.5.2.4 Vaahtomainen tai voidemainen tuote. Punnitaan ensin siirtopulloon tarkasti 5-10 g 2-metoksietanolia. Tämä aine estää vaahtoamisen kaasunpoiston aikana, ja näin voidaan ponnekaasu ajaa ulos ilman nestehukkaa.5.3 LaitteetLiitoskappale (kuva 1) on tehty duralumiinista tai messingistä. Se on tarkoitettu sopimaan erilaisiin venttiilijärjestelmiin polyetyleenivälikappaleen avulla. Se on esitetty esimerkkinä, mutta muitakin liitoskappaleita voidaan käyttää. (Ks. kuvat 2 ja 3).Siirtopullo (kuva 4) on tehty kirkkaasta lasista, jonka ulkopinta on päällystetty suojaavalla kerroksella läpinäkyvää muovimateriaalia. Sen tilavuus on 50-100 ml. Aerosoliventtiili kiinnitetään siihen ilman nousuputkea.5.4 MenettelyRiittävän näytemäärän siirtäminen edellyttää, että siirtopullosta on ilma poistettu. Johdetaan sitä varten pulloon liitoskappaleen kautta noin 10 ml diklorodifluorometaania tai butaania (tutkittavasta aerosolivalmisteesta riippuen) ja päästetään sen jälkeen kaikki kaasu ulos siksi kunnes nestefaasi häviää, pitäen siirtopullon venttiiliä ylöspäin. Poistetaan liitoskappale. Punnitaan siirtopullo ("a" grammaa). Ravistellaan voimakkaasti aerosolisumutinta, josta näyte otetaan. Kiinnitetään liitoskappale näyteaerosolipakkauksen venttiiliin (venttiili ylöspäin), kiinnitetään siirtopullo (kaula alaspäin) liitoskappaleeseen ja avataan venttiili. Täytetään siirtopullo noin kahteen kolmasosatilavuuteen. Jos täyttö keskeytyy ennen aikojaan paineen tasautumisen vuoksi, voidaan sitä jatkaa siirtopulloa jäähdyttämällä. Poistetaan liitoskappale, punnitaan täytetty pullo ("b" grammaa) ja määritetään siirretyn aerosolinäytteen paino, m1 (m1 = b - a).Näin saatua näytettä voidaan käyttää:1. normaaliin kemialliseen analyysiin;2. haihtuvien komponenttien kaasukromatografiseen analyysiin.5.4.1 Kemiallinen analyysiPidetään siirtopulloa venttiili ylöspäin ja toimitaan seuraavasti:- Kaasunpoisto. Jos kaasunpoiston aikana ilmenee vaahtoamista, käytetään siirtopulloa, johon on etukäteen ruiskutettu liitoskappaleen läpi tarkkaan punnittu määrä (5-10 g) 2-metoksietanolia.- Poistetaan kaikki haihtuvat komponentit ilman nestehukkaa ravistelemalla pulloa 40 °C vesihauteessa. Irrotetaan liitoskappale.- Punnitaan siirtopullo uudelleen ("c" grammaa) jäännöksen painon määrittämistä varten, m2 (m2 = c - a). (HUOMAA: Jäännöksen lasketusta painosta on vähennettävä käytetyn 2-metoksietanolin paino.).- Avataan siirtopullo poistamalla venttiili.- Liuotetaan koko jäännös tunnettuun määrään sopivaa liuotinta.- Suoritetaan haluttu määritys laimennoksesta.Laskentakaavat ovat:R = >NUM>r × m2>DEN>m1 ja Q = >NUM>R × P>DEN>100jossa:m1 = siirtopulloon otetun aerosolin paino,m2 = jäännöksen paino 40 °C:ssa suoritetun lämmityksen jälkeen,r = tietyn aineen prosenttiosuus m2:ssa (määritetty asianmukaisen menetelmän mukaan),R = tietyn aineen prosenttiosuus vastaanotetussa aerosolissa,Q = tietyn aineen kokonaispaino aerosolissa,P = alkuperäisen aerosolin nettopaino (perusnäyte).5.4.2 Haihtuvien komponenttien analysointi kaasukromatografisesti5.4.2.1 PeriaateOtetaan siirtopullosta kaasukromatografiaruiskulla sopiva ainemäärä. Injektoidaan ruiskun sisältö kaasukromatografiin.5.4.2.2 LaitteetA2-sarjan "tarkkuus" kaasukromatografiaruisku 25 ìl tai 50 ìl (kuva 5) taikka vastaava. Injektioruiskun neulan puoleisessa päässä on luistiventtiili. Ruisku on yhdistetty siirtopulloon siinä olevalla liitoskappaleella ja ruiskussa olevalla polyeteeniletkulla (pituus 8 mm, sisähalkaisija 2,5 mm).5.4.2.3 MenettelySen jälkeen kun sopiva määrä aerosolivalmistetta on otettu siirtopulloon, kiinnitetään ruiskun kartiomainen pää siirtopulloon 5.4.2.2 kohdassa esitetyllä tavalla. Avataan venttiili ja imetään sopiva määrä nestettä. Vältetään kaasukuplien muodostumista pumppaamalla mäntää useita kertoja (jäähdytetään ruiskua tarvittaessa). Suljetaan venttiili heti kun ruiskussa on sopiva määrä kuplimatonta nestettä ja irrotetaan ruisku siirtopullosta. Kiinnitetään neula, työnnetään ruisku kaasukromatografin injektoriin, avataan venttiili ja injektoidaan näyte.5.4.2.4 Sisäinen standardiJos sisäistä standardia tarvitaan, se viedään siirtopulloon (tavallisen lasiruiskun ja liitoskappaleen avulla).>VIITTAUS KAAVIOON>>VIITTAUS KAAVIOON>>VIITTAUS KAAVIOON>>VIITTAUS KAAVIOON>III. VAPAAN NATRIUM- JA KALIUMHYDROKSIDIN MÄÄRITTÄMINEN JA TUNNISTAMINEN1. TARKOITUS JA SOVELTAMISALAMenetelmä määrittelee suoritustavan, jolla merkittäviä määriä vapaata natrium- tai kaliumhydroksidia sisältävät kosmeettiset valmisteet tunnistetaan ja jolla nämä vapaat natrium- tai kaliumhydroksidit määritetään hiustensuoristajavalmisteissa ja kynsinauhojen liuotevalmisteissa.2. MÄÄRITELMÄVapaa natrium- ja kaliumhydroksidi määritellään siitä, kuinka paljon standardihappoa tarvitaan tuotteen neutraloimiseen määrätyissä olosuhteissa, ja tulos ilmoitetaan painoprosentteina (m/m) vapaata natriumhydroksidia.3. PERIAATENäyte liuotetaan tai dispergoidaan veteen ja titrataan standardihapolla. Liuoksen pH-arvoa seurataan hapon lisäämisen kestäessä: pH-arvon selvästi suurin muutosnopeus piirturipaperilla osoittaa yksinkertaisen natrium- tai kaliumhydroksidiliuoksen loppupisteen.Selväpiirteistä titrauskäyrän kulkua voivat häiritä:a) Ammoniakki ja muut heikot orgaaniset emäkset, joilla itsellään on melko loiva titrauskäyrä. Ammoniakki poistetaan haihduttamalla alipaineessa, mutta huoneenlämmössä;b) Heikkojen happojen suolat, jotka voivat vaikuttaa titrauskäyrään useilla käännepisteillä. Näissä tapauksissa vain ensimmäiseen käännepisteeseen saakka ulottuva käyrän osa vastaa vapaasta natrium- tai kaliumhydroksidista tulevan hydroksyyli-ionin neutralointia.Vaihtoehtoinen alkoholissa suoritettava titraus esitetään niitä tapauksia varten, joissa heikkojen epäorgaanisten happojen suolat häiritsevät liikaa.Vaikka teoreettisesti on mahdollista, että esiintyy muitakin liuenneita vahvoja emäksiä, kuten litiumhydroksidia ja kvaternääristä ammoniumhydroksidia, jotka nostavat pH:n korkealle, on niiden esiintyminen tämäntyyppisissä kosmeettisissa valmisteissa erittäin epätodennäköistä.4. TUNNISTAMINEN4.1 Reagenssit4.1.1 Alkaalinen standardi puskuriliuos, jonka pH on 9,18 (25 °C): 0,05 M natriumtetraboraattidekahydraatti.4.2 Laitteet4.2.1 Normaalia laboratoriolasitavaraa4.2.2 pH-mittari4.2.3 Lasimembraanielektrodi4.2.4 Standardi kalomelivertailuelektrodi4.3 MenettelyKalibroidaan pH-mittari elektrodeilla käyttäen standardoituja puskuriliuoksia. Valmistetaan 10 % liuos tai dispersio tutkittavasta valmisteesta veteen ja suodatetaan. Mitataan pH. Jos pH on 12 tai enemmän, kvantitatiivinen määritys on suoritettava.5. MÄÄRITYS5.1 Titraus vesiliuoksessa5.1.1 Reagenssi5.1.1.1 Standardi 0,1 N suolahappoliuos5.1.2 Laitteet5.1.2.1 Normaalia laboratoriolasitavaraa5.1.2.2 pH-mittari, mieluummin piirtävä5.1.2.3 Lasimembraanielektrodi5.1.2.4 Standardi kalomelielektrodi5.1.3 MenettelyPunnitaan 150 ml:n dekantterilasiin tarkasti 0,5-1,0 grammaa näytettä. Jos ammoniakkia on läsnä, lisätään muutama kiehumakivi, asetetaan dekantterilasi vakuumieksikkaattoriin, poistetaan kaasut vesipumpulla, kunnes ammoniakin hajua ei enää tunnu (noin kolme tuntia).Lisätään 100 ml vettä, liuotetaan tai dispergoidaan jäännös ja titrataan 0,1 N suolahappoliuoksella (5.1.1.1) rekisteröiden pH:n muutokset (5.1.2.2).5.1.4 Tulosten laskeminenTodetaan titrauskäyrän käännepisteet. Jos ensimmäinen käännepiste on alempana kuin pH 7, ei näytteessä ole vapaata natrium- tai kaliumhydroksidia.Jos käyrällä on kaksi tai useampia käännepisteitä, vain ensimmäinen on merkitsevä.Merkitään muistiin mittaliuoksen määrä ensimmäisessä käännekohdassa.Olkoon V mittaliuoksen määrä, ml,M näytteen paino, g.Näytteessä olevan natrium- tai kaliumhydroksidin määrä painoprosentteina natriumhydroksidia lasketaan kaavasta:% = 0,4 >NUM>V>DEN>MSaattaa myös ilmetä tapauksia, joissa on viitteitä huomattavien natrium- tai kaliummäärien mukanaolosta, mutta titrauskäyrässä ei näy selvää käännepistettä. Siinä tapauksessa määritys on uusittava isopropanolissa.5.2 Titraus isopropanolissa.5.2.1 Reagenssit5.2.1.1 Isopropanoli5.2.1.2 Standardi 1,0 N suolahappo vedessä5.2.1.3 0,1 N suolahappo isopropanolissa, joka on valmistettu juuri ennen käyttöä laimentamalla 1,0 N suolahappo vedessä isopropanolilla.5.2.2 Laitteet5.2.2.1 Normaalia laboratoriolasitavaraa5.2.2.2 pH-mittari, mieluummin piirturilla5.2.2.3 Lasimembraanielektrodi5.2.2.4 Standardi kalomelivertailuelektrodi5.2.3 MenettelyPunnitaan 150 ml:n dekantterilasiin tarkasti 0,5-1,0 grammaa näytettä. Jos ammoniakkia on läsnä, lisätään muutama kiehumakivi, asetetaan dekantterilasi vakuumieksikkaattoriin, poistetaan kaasut vesipumpulla, kunnes ammoniakin hajua ei enää tunnu (noin kolme tuntia).Lisätään 100 ml isopropanolia, liuotetaan tai dispergoidaan jäännös ja titrataan 0,1 N suolahapolla isopropanolissa (5.2.1.3) rekisteröiden pH:n muutokset (5.2.2.2).5.2.4 Tulosten laskeminenKuten kohdassa 5.1.4. Ensimmäisessä käännepisteessä on näkyvä pH noin 9.5.3 Toistettavuus(2)Natrium- tai kaliumhydroksidin pitoisuuden ollessa natriumhydroksidina noin 5 painoprosentin tasolla kahden samasta näytteestä suoritetun rinnakkaismäärityksen välinen ero ei saa olla suurempi kuin 0,25 prosenttiyksikköä.IV. OKSAALIHAPON JA SEN ALKALISUOLOJEN MÄÄRITTÄMINEN JA TUNNISTAMINEN HIUSTENHOITOVALMISTEISSA1. TARKOITUS JA SOVELTAMISALATämä menetelmä soveltuu oksaalihapon ja sen alkalisuolojen määritykseen ja toteamiseen hiustenhoitovalmisteissa. Sitä voidaan käyttää värittömille vesi/alkoholipitoisille liuoksille ja vesille, jotka sisältävät noin 5 % oksaalihappoa tai vastaavan määrän alkalioksalaattia.2. MÄÄRITELMÄTällä menetelmällä määritetyn oksaalihapon tai sen alkalisuolojen pitoisuus ilmoitetaan vapaan oksaalihapon painoprosenttiosuutena (m/m) näytteessä.3. PERIAATEEnsin poistetaan kaikki valmisteessa olevat anioniset pinta-aktiiviset aineet p-toluidiinihydrokloridilla ja sen jälkeen oksaalihappo tai oksalaatit saostetaan kalsiumoksalaattina ja liuos suodatetaan. Saostuma liuotetaan rikkihappoon ja titrataan kaliumpermanganaatilla.4. REAGENSSITKaikkien reagenssien on oltava analyysilaatua.4.1 5 % (m/m) ammoniumasetaattiliuos4.2 10 % (m/m) kalsiumkloridiliuos4.3 95 % (V/V) etanoli4.4 Hiilitetrakloridi4.5 Dietyylieetteri4.6 6,8 % (m/m) p-toluidiinidihydrokloridi -liuos4.7 0,1 N kaliumpermanganaattiliuos4.8 20 % (m/m) rikkihappo4.9 10 % (m/m) suolahappo4.10 Natriumasetaattitrihydraatti4.11 Jääetikka4.12 Rikkihappo (1:1)4.13 Kyllästetty bariumhydroksidiliuos5. LAITTEET5.1 Erotussuppiloita, 500 ml5.2 Dekantterilaseja, 50 ml ja 600 ml5.3 Lasisintteri, G-45.4 Mittalaseja, 25 ml ja 100 ml5.5 Pipettejä, 10 ml5.6 Imupulloja, 500 ml5.7 Vesisuihkupumppu5.8 Lämpömittari, asteikko 0-100 °C5.9 Magneettisekoitin, varusteena lämmityselementti5.10 Magneettisekoitinsauvoja, teflonpinnoitettuja5.11 Byretti, 25 ml5.12 Erlenmeyerpullo, 250 ml6. MENETTELY6.1 Punnitaan 6-7 g näytettä 50 ml:n dekantterilasiin, lasketaan pH arvoon 3 laimealla suolahapolla (4.9) ja huuhdellaan seos erotussuppiloon tislatulla vedellä (100 ml). Lisätään peräkkäin 25 ml etanolia (4.3), 25 ml p-toluidiinidihydrokloridiliuosta (4.6) ja 25-30 ml hiilitetrakloridia (4.4) ja ravistellaan seosta voimakkaasti.6.2 Poistetaan faasien erottumisen jälkeen alimmainen (orgaaninen) faasi, toistetaan ekstrahointi käyttäen 6.1 kohdassa mainittuja reagensseja, ja poistetaan jälleen orgaaninen faasi.6.3 Huuhdellaan vesiliuos 600 ml:n dekantterilasiin ja poistetaan mahdollisesti jäljellä oleva hiilitetra- kloridi keittämällä liuosta.6.4 Lisätään 50 ml ammoniumasetaattiliuosta (4.1), kuumennetaan liuos kiehuvaksi (5.9) ja lisätään sekoittaen 10 ml kuumaa kalsiumkloridiliuosta (4.2) kiehuvaan liuokseen; annetaan saostuman laskeutua.6.5 Tarkistetaan täydellinen saostuminen lisäämällä muutamia tippoja kalsiumkloridiliuosta (4.2), annetaan jäähtyä huoneenlämpöiseksi ja sekoitetaan sitten siihen 200 ml etanolia (4.3);(5.10) sekä jätetään seisomaan 30 minuutiksi.6.6 Suodatetaan neste lasisintterin (5.3) läpi, siirretään saostuma pienen kuumavesimäärän (50-60 °C) avulla sintteriin ja pestään saostuma kylmällä vedellä.6.7 Pestään saostuma viisi kertaa pienellä etanolimäärällä (4.3) ja sitten viisi kertaa pienellä dietyylieetterimäärällä (4.5) sekä liuotetaan saostuma 50 ml:aan kuumaa rikkihappoa (4.8) imemällä happo sintterin läpi alipaineessa.6.8 Siirretään liuos kokonaisuudessaan erlenmeyerpulloon (5.11) ja titrataan kaliumpermanganaattiliuoksella (4.7), kunnes vaaleanpunainen väri tulee näkyviin.7. TULOSTEN LASKEMINENNäytteen pitoisuus ilmoitetaan oksaalihapon painoprosenttiosuutena, joka lasketaan seuraavasta kaavasta:oksaalihappo-% = >NUM>A × 4,50179 × 100>DEN>E × 1 000jossa:A = 0,1 N kaliumpermanganaatin kulutus, joka on mitattu 6.8 kohdan mukaan;E = näytteestä määritykseen otettu määrä grammoina (6.1);4,50179 = oksaalihapon muuntokerroin.8. TOISTETTAVUUS(3)Oksaalihapon pitoisuuden ollessa noin 5 %, ei kahden samasta näytteestä suoritetun rinnakkaismäärityksen välinen ero saa olla suurempi kuin 0,15 prosenttiyksikköä.9. TUNNISTAMINEN9.1 PeriaateOksaalihappo tai oksalaatit saostetaan kalsiumoksalaattina ja liuotetaan rikkihappoon. Liuokseen lisätään hieman kaliumpermanganaattiliuosta, joka muuttuu värittömäksi ja muodostaa hiilidioksidia. Kun tämä hiilidioksidi virtaa bariumhydroksidiliuoksen läpi, muodostuu liuokseen valkoinen (maitomainen) bariumkarbonaattisaostuma.9.2 Menettely9.2.1 Käsitellään näytteestä tutkittavaksi otettua osaa 6.1-6.3 kohdassa esitetyllä tavalla; tällöin poistuvat kaikki näytteen sisältämät pinta-aktiiviset aineet.9.2.2 Lisätään spaattelin kärjellinen natriumasetaattia (4.10) noin 10 ml:an 9.2.1 kohdan mukaan saatua liuosta ja tehdään liuos happamaksi muutamalla tipalla jääetikkaa (4.11).9.2.3 Lisätään 10 % kalsiumkloridiliuosta (4.2) ja suodatetaan. Liuotetaan kalsiumoksalaattisakka 2 ml:an rikkihappoa (1:1) (4.12).9.2.4 Siirretään liuos koeputkeen ja lisätään tipottain noin 0,5 ml 0,1 N kaliumpermanganaattiliuosta (4.7). Jos oksalaattia on mukana, liuos menettää värinsä ensin vähitellen ja sitten nopeasti.9.2.5 Asetetaan heti kaliumpermanganaattilisäyksen jälkeen sopivan kokoinen tulpalla varustettu lasiputki koeputken päälle, lämmitetään sisältöä vähän ja johdetaan muodostunut hiilidioksidi kyllästettyyn bariumhydroksidiliuokseen (4.13). Maitomaisen bariumkarbonaattipilven ilmaantuminen 3-5 minuutin kuluessa osoittaa näytteen sisältävän oksaalihappoa.V. KLOROFORMIN MÄÄRITTÄMINEN HAMMASTAHNASSA1. TARKOITUS JA SOVELTAMISALATätä menetelmää käytetään kloroformin määritykseen hammastahnasta kaasukromatografisesti. Tämä menetelmä soveltuu kloroformin määritykseen 5 %:n pitoisuustasolla tai sen alle.2. MÄÄRITELMÄTällä menetelmällä määritetty kloroformipitoisuus ilmoitetaan prosentteina valmisteen painosta.3. PERIAATEHammastahna lietetään dimetyyliformamidin/metanolin seokseen, johon on lisätty tunnettu määrä asetonitriiliä sisäiseksi standardiksi. Sentrifugoinnin jälkeen osa nestefaasista analysoidaan kaasukromatografisesti ja lasketaan kloroformipitoisuus.4. REAGENSSITKaikkien reagenssien tulee olla analyysilaatua.4.1 Porapak Q, Chromosorb 101 tai vastaava, 80-100 mesh4.2 Asetonitriili4.3 Kloroformi4.4 Dimetyyliformamidi4.5 Metanoli4.6 Sisäinen standardiliuosPipetoidaan 5 ml dimetyyliformamidia (4.4) 50 ml:n mittapulloon ja lisätään tarkasti punniten noin 300 mg (M mg) asetonitriiliä. Täytetään merkkiin dimetyyliformamidilla ja sekoitetaan.4.7 Suhteellisen vastekertoimen määritysliuos.Pipetoidaan tarkasti 5 ml sisäistä standardiliuosta (4.6) 10 ml:n mittapulloon ja lisätään tarkasti punniten noin 300 mg (M1 mg) kloroformia. Täytetään merkkiin saakka dimetyyliformamidilla ja sekoitetaan.5. LAITTEET5.1 Analyysivaaka5.2 Kaasukromatografi, jossa on liekki-ionisaatiodetektori5.3 Mikroruisku, kapasiteetti 5-10 ìl ja asteikko 0,1 ìl5.4 Pallopipettejä, tilavuudet 1, 4 ja 5 ml5.5 Mittapulloja, 10 ja 50 ml5.6 Koeputkia, noin 20 ml, kierretulpallisia, Sovirel France No 20 tai vastaava. Kierretulppien sisäpuolella on tiivistelevy, jonka toinen puoli on päällystetty teflonilla.5.7 Sentrifugi6. MENETTELY6.1 Kaasukromatografiaan sopivat olosuhteet6.1.1 Kolonnimateriaali: lasipituus: 150 cmsisähalkaisija: 4 mmulkohalkaisija: 6 mm6.1.2 Pakataan kolonniin Porapak Q:ia, Chromosorb 101:ia tai vastaavaa 80-100 mesh (4.1) vibraattorin avulla.6.1.3 Detektori, liekki-ionisaatio: säädetään sen herkkyys siten, että kun injektoidaan 3 ìl liuosta (4.7), asetonitriilipiikin korkeus on noin kolme neljäsosaa koko asteikosta.6.1.4 KaasutKantajakaasu, typpi, virtausnopeus 65 ml/minMuut kaasut: säädetään kaasujen virtaus detektoriin siten, että ilman tai hapen virtaus on 5-10 kertaa suurempi kuin vedyn virtaus.6.1.5 Lämpötilat:>TAULUKON PAIKKA>6.1.6 Piirturin nopeus:noin 100 cm tunnissa.6.2 Näytteen esikäsittelyOtetaan tutkittava näyte avaamattomasta putkilosta. Poistetaan kolmasosa sisällöstä, suljetaan putkilo uudelleen tulpalla, sekoitetaan huolellisesti putkilossa ja otetaan sitten tutkittava näyte.6.3 Määrittäminen6.3.1 Punnitaan kierretulpalliseen putkeen (5.6) 10 mg:n tarkkuudella 6-7 g (M° g) 6.2 kohdan mukaan esikäsiteltyä hammastahnaa ja lisätään kolme pientä lasihelmeä.6.3.2 Pipetoidaan tarkasti 5 ml sisäistä standardiliuosta (4.6), 4 ml dimetyyliformamidia (4.4) ja 1 ml metanolia (4.5) putkeen, suljetaan putki ja sekoitetaan.6.3.3 Ravistellaan puoli tuntia mekaanisella ravistimella ja sentrifugoidaan suljettua putkea 15 minuuttia nopeudella, joka saa faasit selvästi erilleen.Huomaa: Joskus tapahtuu niin, että nestefaasi on sentrifugoinnin jälkeenkin samea. Asiaa voidaan parantaa lisäämällä nestefaasiin 1-2 g natriumkloridia, jonka jälkeen sen annetaan laskeutua ja sentrifugoidaan uudelleen.6.3.4 Injektoidaan 3 ìl tätä liuosta (6.3.3) 6.1 kohdassa selostetuissa olosuhteissa. Toistetaan tämä menettely. Edellä kuvatuissa olosuhteissa voidaan antaa seuraavat ohjeelliset retentioajat:>TAULUKON PAIKKA>6.3.5 Suhteellisen vastekertoimen määritysInjektoidaan 3 ìl 4.7 kohdassa valmistettua liuosta kertoimen määrittämistä varten. Toistetaan menettely. Määritetään suhteellinen vastekerroin päivittäin.7. TULOSTEN LASKEMINEN7.1 Suhteellisen vasteen laskeminen7.1.1 Mitataan asetonitriilin ja kloroformin piikkien korkeus ja puolileveys ja lasketaan molempien piikkien ala kaavasta: korkeus × puolileveys.7.1.2 Määritetään asetonitriilin ja kloroformin piikkien ala kromatogrammeista, jotka on saatu 6.3.5 kohdan mukaan, sekä lasketaan suhteellinen vaste fs seuraavan kaavan avulla:fs = >NUM>As × Mi>DEN>Ms × Ai = >NUM>As × >NUM>1>DEN>10 M>DEN>Ai × M1jossa:fs = kloroformin suhteellinen vastekerroin;As = kloroformipiikin ala (6.3.5);Ai = asetonitriilipiikin ala (6.3.5);Ms = kloroformin määrä (mg/10 ml) 6.3.5 kohdassa tarkoitetussa liuoksessa (= M1);Mi = asetonitriilin määrä (mg/10 ml) 6.3.5 kohdassa tarkoitetussa liuoksessa (= >NUM>1>DEN>10 M).Lasketaan saatujen lukemien keskiarvo.7.2 Kloroformipitoisuuden laskeminen7.2.1 Lasketaan 7.1.1 kohdan mukaisesti kloroformin ja asetonitriilin piikkien ala kromatogrammeista, jotka on saatu 6.3.4 kohdassa selostetun suoritusohjeen mukaan.7.2.2 Lasketaan hammastahnan kloroformipitoisuus seuraavan kaavan avulla:% X = >NUM>As × Mi>DEN>fs × Msx × Ai × 100 % = >NUM>As × M>DEN>fs × Ai × M° × 100jossa:% X = hammastahnan kloroformipitoisuus painoprosentteina;As = kloroformipiikin ala (6.3.4);Ai = asetonitriilipiikin ala (6.3.4);Msx = 6.3.1 kohdassa tarkoitetun näytteen paino milligrammoina, (= 1 000 . M0);Mi = asetonitriilin määrä (mg/10 ml) liuoksessa, joka on saatu 6.3.2 kohdan mukaisesti (>NUM>1>DEN>10 M).Lasketaan saatujen pitoisuuksien keskiarvo ja ilmoitetaan tulos yhden desimaaliluvun tarkkuudella.8. TOISTETTAVUUS(4)Kloroformipitoisuuden ollessa noin 3 % ei kahden samasta näytteestä suoritetun rinnakkaismäärityksen välinen ero saa olla suurempi kuin 0,3 prosenttiyksikköä.VI. SINKIN MÄÄRITYS1. TARKOITUS JA SOVELTAMISALATällä menetelmällä voidaan määrittää sinkki, joka esiintyy kosmeettisissa valmisteissa kloridina, sulfaattina tai 4-hydroksibentseenisulfonaattina taikka useiden näiden sinkkisuolojen seoksissa.2. MÄÄRITELMÄNäytteen sinkkipitoisuus määritetään gravimetrisesti bis(2-metyyli-8-kinolyylioksidina) ja ilmoitetaan sinkin painoprosenttiosuutena näytteessä.3. PERIAATELiuoksessa oleva sinkki saostetaan happamasta liuoksesta sinkki-bis(2-metyyli-8-kinolyylioksidina). Suodatuksen jälkeen sakka kuivataan ja punnitaan.4. REAGENSSITKaikkien reagenssien tulee olla analyysilaatua.4.1 25 % (m/m) väkevä ammoniakki; d 420 = 0,914.2 Jääetikka4.3 Ammoniumasetaatti4.4 2-metyyli-8-kinolinoli4.5 6 % (m/v) ammoniakkiliuosSiirretään 240 g väkevää ammoniakkia (4.1) 1 000 ml:n mittapulloon, täytetään merkkiin tislatulla vedellä ja sekoitetaan.4.6 0,2 M ammoniumasetaattiliuosLiuotetaan 15,4 g ammoniumasetaattia (4.3) tislattuun veteen, täytetään merkkiin saakka 1 000 ml:n mittapullossa ja sekoitetaan.4.7 2-metyyli-8-kinolinoliliuosLiuotetaan 5 g 2-metyyli-8-kinolinolia 12 ml:aan jääetikkaa ja siirretään tislatun veden avulla 100 ml:n mittapulloon. Täytetään tislatulla vedellä merkkiin saakka ja sekoitetaan.5. LAITTEET5.1 Standardoituja mittapulloja, 100 ja 1 000 ml5.2 Dekantterilaseja, 400 ml5.3 Mittalaseja, 50 ja 150 ml5.4 Mittapipettejä, 10 ml5.5 Lasisinttereitä G-45.6 Imupulloja, 500 ml5.7 Vesisuihkupumppu5.8 Lämpömittari, asteikko 0-100 °C5.9 Eksikkaattori, jossa on sopiva kuivausaine ja kosteusindikaattori, kuten silikageeli tai vastaava5.10 Kuivauskaappi, joka on säädetty 150 ± 2 °C:een5.11 pH-mittari5.12 Keittolevy.6. MENETTELY6.1 Punnitaan 400 ml:n dekantterilasiin 5-10 g (M grammaa) tutkittavaa näytettä, joka sisältää 50-100 mg sinkkiä, lisätään 50 ml tislattua vettä ja sekoitetaan.6.2 Lisätään jokaista liuoksessa (6.1) olevaa 10 mg:n sinkkimäärää kohden 2 ml 2-metyyli-8-kinolinoliliuosta (4.7) ja sekoitetaan.6.3 Laimennetaan seos 150 ml:lla tislattua vettä, kuumennetaan seos 60 °C:seen (5.12) ja lisätään 45 ml 0,2 M ammoniumasetaattiliuosta (4.6) koko ajan sekoittaen.6.4 Säädetään liuoksen pH välille 5,7-5,9 6 % ammoniakkiliuoksella (4.5) koko ajan sekoittaen; käytetään pH-mittaria liuoksen pH:n mittaamiseen.6.5 Annetaan liuoksen seistä 30 minuuttia. Suodatetaan vesisuihkupumpun avulla G-4 sintterillä, joka on etukäteen kuivattu (150 °C) ja punnittu jäähdytyksen jälkeen (M0 grammaa), ja käytetään sakan pesuun 150 ml kuumaa (95 °C) tislattua vettä.6.6 Laitetaan sintteri kuivauskaappiin (150 °C) ja kuivataan 1 tunnin ajan.6.7 Otetaan sintteri kuivauskaapista, laitetaan se eksikkaattoriin (5.9) ja kun se on jäähtynyt huoneenlämpöön, määritetään sen paino (M1 grammaa).7. TULOSTEN LASKEMINENLasketaan näytteen sinkkipitoisuus painoprosentteina (% m/m) seuraavasta kaavasta:% sinkki = >NUM>(M1 - M0) × 17,12>DEN>MjossaM = näytteen paino grammoina 6.1 kohdan mukaisesti;M0 = tyhjän ja kuivan sintterin paino grammoina (6.5);M1 = sintterin ja sakan yhteispaino grammoina (6.7).8. TOISTETTAVUUS(5)Sinkkipitoisuuden ollessa noin 1 % (m/m) ei kahden samasta näytteestä suoritetun rinnakkaismäärityksen välinen ero saa olla suurempi kuin 0,1 prosenttiyksikköä.VII. 4-HYDROKSIBENTSEENISULFONIHAPON MÄÄRITTÄMINEN JA TUNNISTAMINEN1. TARKOITUS JA SOVELTAMISALATämä menetelmä soveltuu 4-hydroksibentseenisulfonihapon tunnistamiseen ja määrittämiseen kosmeettisissa valmisteissa, kuten aerosoleissa ja kasvovesissä.2. MÄÄRITELMÄTämän menetelmän mukaan määritetty 4-hydroksibentseenisulfonihappopitoisuus ilmoitetaan vedettömän sinkki-4-hydroksibentseenisulfonaatin painoprosenttiosuutena valmisteessa.3. PERIAATEAnalyysinäyte väkevöidään alipaineessa, liuotetaan veteen ja puhdistetaan kloroformiuutolla. 4-Hydroksibentseenisulfonihapon määritys suoritetaan jodometrisesti suodatetun vesiliuoksen laimennoksesta.4. REAGENSSITKaikkien reagenssien tulee olla analyysilaatua.4.1 36 % (m/m) väkevä suolahappo (d 420 = 1,18)4.2 Kloroformi4.3 1-butanoli4.4 Jääetikka4.5 Kaliumjodidi4.6 Kaliumbromidi4.7 Natriumkarbonaatti4.8 Sulfaniilihappo4.9 Natriumnitriitti4.10 0,1 N kaliumbromaatti4.11 0,1 N natriumtiosulfaattiliuos4.12 1 % (m/v) tärkkelyksen vesiliuos4.13 2 % (m/v) natriumkarbonaatin vesiliuos4.14 4,5 % (m/v) natriumnitriitin vesiliuos4.15 0,05 % (m/v) dititsoniliuos kloroformissa4.16 Ajoliuos: 1-butanoli/jääetikka/vesi (4 : 1 : 5 tilavuusosaa); sekoitetaan erotussuppilossa ja heitetään pois alempi faasi.4.17 Paulyn reagenssiLiuotetaan 4,5 g sulfaniilihappoa (4.8) 45 ml:aan väkevää suolahappoa (4.1) samalla lämmittäen ja laimennetaan liuos vedellä 500 ml:ksi. Jäähdytetään 10 ml liuosta jäävesihauteessa ja lisätään samalla sekoittaen 10 ml kylmää natriumnitriittiliuosta (4.14). Annetaan liuoksen seisoa 15 minuuttia 0 °C:ssa (tässä lämpötilassa liuos säilyy muuttumattomana 1-3 päivää) ja lisätään juuri ennen ruiskutusta (7.5) 20 ml natriumkarbonaattiliuosta (4.13).4.18 Ohutkerroskromatografiaa varten valmistettuja selluloosalevyjä: koko 20 × 20 cm, adsorptiokerroksen paksuus 0,25 mm.5. LAITTEET5.1 Pyöreäpohjaisia pulloja, joissa on hioslasitulppa, 100 ml5.2 Erotussuppilo, 100 ml5.3 Erlenmeyerpullo, jossa on hioslasitulppa, 250 ml5.4 Byretti, 25 ml5.5 Pallopipettejä, 1, 2 ja 10 ml5.6 Mittapipetti, 5 ml5.7 Mikropipetti, 10 ìl, asteikko 0,1 ìl5.8 Lämpömittari, asteikko 0-100 °C5.9 Vesihaude, jossa on lämmityselementti5.10 Kuivauskaappi, hyvin tuulettuva ja säädetty 80 °C:een5.11 Normaalit ohutkerroskromatografian välineet.6. NÄYTTEEN ESIKÄSITTELYSeuraavassa menetelmässä käytetään aerosoleissa olevan hydroksibentseenisulfonihapon tunnistamiseen ja määrittämiseen jäännöstä, joka saadaan päästämällä aerosolitölkeistä ulos liuottimet ja ponneaineet, jotka höyrystyvät normaali-ilmanpaineessa.7. TUNNISTAMINEN7.1 Laitetaan mikropipetillä (5.7) 5 ìl jäännöstä (6) tai näytettä jokaiseen lähtöviivan kuuteen kohtaan 1 cm:n etäisyydelle ohutkerroslevyn alareunasta (4.18).7.2 Asetetaan levy kromatografiasäiliöön, jossa on jo ajoliuos (4.16), ja ajetaan, kunnes liuoksen etureuna on edennyt 15 cm lähtöviivasta.7.3 Otetaan levy pois ajoliuoksesta ja kuivataan 80 °C:ssa, kunnes etikkahappohöyryjä ei enää havaita. Ruiskutetaan levy natriumkarbonaattiliuoksella (4.13) ja kuivataan ilmassa.7.4 Peitetään toinen levypuolisko lasilevyllä ja ruiskutetaan paljaalle osalle 0,05-prosenttista dititsoniliuosta (4.15). Purppuranpunaisten täplien ilmestyminen kromatogrammiin osoittaa sinkki-ionien läsnäolon.7.5 Peitetään ruiskutettu levypuolisko lasilevyllä ja ruiskutetaan toiselle puoliskolle Paulyn reagenssia (4.17). Kellertävänruskea täplä, jonka Rf-arvo on 0,26, osoittaa 4-hydroksibentseenisulfonihapon läsnäolon, kun taas keltainen täplä, jonka Rf-arvo on noin 0,45, osoittaa 3-hydroksibentseenisulfonihapon läsnäolon.8. MÄÄRITTÄMINEN8.1 Punnitaan 10 g näytettä tai jäännöstä (6) 100 ml:n pyöreäpohjaiseen pulloon ja haihdutetaan lähes kuiviin pyöröhaihduttimella 40 °C vesihauteessa.8.2 Pipetoidaan 10,0 ml (V1 ml) vettä pulloon ja liuotetaan haihdutusjäännös (8.1) lämmittämällä.8.3 Siirretään liuos kvantitatiivisesti erotussuppiloon (5.2) ja uutetaan vesiliuos kahdesti 20 ml:n kloroformimäärillä (4.2). Hylätään kloroformifaasi kummastakin uutoksesta.8.4 Suodatetaan vesiliuos poimusuodattimen läpi. Pipetoidaan oletetusta hydroksibentseenisulfonihappopitoisuudesta riippuen 1,0 tai 2,0 ml (V2) suodosta 250 ml:n erlenmeyerpulloon (5.3) ja laimennetaan vedellä 75 ml:ksi.8.5 Lisätään 2,5 ml 36-prosenttista suolahappoa (4.1) ja 2,5 g kaliumbromidia (4.6), sekoitetaan ja lämmitetään liuos 50 °C:een vesihauteessa.8.6 Lisätään byretistä 0,1 N kaliumbromaattia (4.10), kunnes vieläkin 50 °C liuos muuttuu keltaiseksi.8.7 Lisätään vielä 3.0 ml kaliumbromaattiliuosta (4.10), suljetaan pullo tulpalla ja annetaan seistä 10 minuuttia 50 °C:lla vesihauteella.Jos liuos 10 minuutin kuluttua muuttuu värittömäksi, lisätään vielä 2 ml kaliumbromaattiliuosta (4.10), suljetaan pullo tulpalla ja lämmitetään 10 minuuttia 50 °C vesihauteessa. Merkitään muistiin lisätyn kaliumbromaattiliuoksen kokonaismäärä (a).8.8 Jäähdytetään liuos huoneen lämpötilaan, lisätään 2 g kaliumjodidia ja sekoitetaan.8.9 Titrataan muodostunut jodi 0,1 N natriumtiosulfaattiliuoksella (4.11). Lisätään titrauksen loppuvaiheessa muutamia tippoja tärkkelysliuosta (4.12) indikaattoriksi. Merkitään muistiin kuluneen natriumtiosulfaatin määrä (b).9. TULOSTEN LASKEMINENLasketaan näytteen tai jäännöksen (6) sinkkihydroksibentseenisulfonaattipitoisuus painoprosentteina (% m/m) seuraavan kaavan avulla:% m/m sinkkihydroksibentseenisulfonaati = >NUM>(a - b) × V1 × 0,00514 × 100>DEN>m × V2jossaa = lisätyn 0,1 N kaliumbromaattiliuoksen kokonaismäärä millilitroina (8.7),b = takaisintitraukseen kuluneen 0,1 N natriumtiosulfaattiliuoksen määrä millilitroina (8.9),m = tutkittavan valmisteen tai jäännöksen määrä milligrammoina (8.1),V1 = 8.2 kohdan mukaan saadun liuoksen tilavuus millilitroina,V2 = analyysiin käytetyn liuotetun haihdutusjäännöksen tilavuus millilitroina (8.4).Huomaa: Aerosolien osalta pitää mittaustulos painoprosentteina jäännöksestä (6) ilmoittaa alkuperäisen valmisteen suhteen. Muunnosta varten viitataan aerosolien näytteenotto-ohjeisiin.10. TOISTETTAVUUS(6)Sinkkihydroksibentseenisulfonaattipitoisuuden ollessa noin 5 % ei kahden samasta näytteestä suoritetun rinnakkaismäärityksen välinen ero saa olla suurempi kuin 0,5 prosenttiyksikköä.11. TULOSTEN TULKINTAKosmeettisia valmisteita koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä annetun neuvoston direktiivin 76/768/ETY mukaan on suurin sallittu sinkki-4-hydroksibentseenisulfonaattipitoisuus kasvovesissä ja deodoranteissa 6 % (m/m). Tämä vaatimus merkitsee sitä, että hydroksibentseenisulfonihappopitoisuuden ohella on määritettävä myös sinkkipitoisuus. Lasketun sinkkihydroksibentseenisulfonaattipitoisuuden (9) kertominen luvulla 0,1588 antaa pienimmän sinkkipitoisuuden % (m/m), jonka valmiste teoreettisesti sisältää mitatun hydroksibentseenisulfonihappopitoisuuden perusteella. Todellisuudessa gravimetrisesti mitattu sinkkipitoisuus (ilmaistaan eri säännöksissä tai määräyksissä) saattaa kuitenkin olla suurempi, koska kosmeettisissa valmisteissa voidaan myös käyttää sinkkikloridia ja sinkkisulfaattia.>VIITTAUS KAAVIOON>>VIITTAUS KAAVIOON>>VIITTAUS KAAVIOON>>VIITTAUS KAAVIOON>(1) EYVL N:o L 147, 9.6.1975, s. 40(2) Standardin ISO/DIS 5725 mukaisesti.(3) Standardin ISO/DIS 5725 mukaisesti.(4) Standardin ISO/DIS 5725 mukaisesti.(5) Standardin ISO/DIS 5725 mukaisesti.(6) Standardin ISO/DIS 5725 mukaisesti.


Avis juridique important

|

32002L0070

Komission direktiivi 2002/70/EY, annettu 26 päivänä heinäkuuta 2002, rehujen dioksiinipitoisuuksien ja dioksiinin kaltaisten PCB-yhdisteiden pitoisuuksien määrittämistä koskevista vaatimuksista (ETA:n kannalta merkityksellinen teksti)

Virallinen lehti nro L 209 , 06/08/2002 s. 0015 - 0021

Komission direktiivi 2002/70/EY,annettu 26 päivänä heinäkuuta 2002,rehujen dioksiinipitoisuuksien ja dioksiinin kaltaisten PCB-yhdisteiden pitoisuuksien määrittämistä koskevista vaatimuksista(ETA:n kannalta merkityksellinen teksti)EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO, jokaottaa huomioon Euroopan yhteisön perustamissopimuksen,ottaa huomioon yhteisön näytteenotto- ja määritysmenetelmistä rehujen virallista tarkastusta varten 20 päivänä heinäkuuta 1970 annetun neuvoston direktiivin 70/373/ETY(1), sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna Itävallan, Suomen ja Ruotsin liittymisasiakirjalla, ja erityisesti sen 2 artiklan,sekä katsoo seuraavaa:(1) Haitallisista aineista ja tuotteista eläinten ruokinnassa 22 päivänä huhtikuuta 1999 annetussa neuvoston direktiivissä 1999/29/EY(2), sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna direktiivillä 2001/102/EY(3), vahvistetaan dioksiinien ja furaanien enimmäismäärät useissa rehuaineissa ja rehuissa.(2) On tarpeen vahvistaa vaatimukset, jotka analyysimenetelmien olisi täytettävä, jotta laboratorioiden käyttämät analyysimenetelmät olisivat vertailukelpoisia.(3) Näytteenotto- ja analyysimenetelmiä koskevat säännökset perustuvat nykyiseen tietämykseen, ja niitä voidaan mukauttaa tieteen ja tekniikan kehitykseen.(4) Tässä direktiivissä vahvistetut säännökset koskevat ainoastaan dioksiinien ja dioksiinin kaltaisten PCB-yhdisteiden määrittämistä, jota tarvitaan haitallisista aineista ja tuotteista eläinten ruokinnassa annetun direktiivin 1999/29/EY muuttamisesta annetun direktiivin 2001/102/EY panemiseksi täytäntöön.(5) Olisi aktiivisesti kerättävä kattavaa ja luotettavaa tietoa dioksiinin kaltaisten PCB-yhdisteiden esiintymisestä rehuaineissa ja rehuissa. Sen vuoksi olisi vahvistettava vaatimukset analyysimenetelmille, joita on käytettävä rehuaineissa ja rehuissa olevien dioksiinin kaltaisten PCB-yhdisteiden määrittämisessä.(6) Tehokkaan seulonta-analyysimenetelmän ja koetellun, laajalti hyväksytyn validoinnin avulla voitaisiin valita näytteet, joiden dioksiinipitoisuudet ovat huomattavat. Näiden näytteiden dioksiinipitoisuudet tulee määrittää varmistavan analyysimenetelmän avulla. On siis asianmukaista vahvistaa vaatimukset varmistaville analyysimenetelmille ja seulontamenetelmälle.(7) Tässä direktiivissä säädetyt toimenpiteet ovat elintarvikeketjua ja eläinten terveyttä käsittelevän pysyvän komitean lausunnon mukaiset,ON ANTANUT TÄMÄN DIREKTIIVIN:1 artiklaJäsenvaltioiden on varmistettava, että näytteet rehujen dioksiini- ja furaanipitoisuuksien virallista tarkastusta ja rehuissa olevien dioksiinin kaltaisten PCB-yhdisteiden pitoisuuksien määrittämistä varten otetaan liitteessä I esitettyjen menetelmien mukaisesti.2 artiklaJäsenvaltioiden on varmistettava, että näytteiden valmistaminen sekä rehujen dioksiini- ja furaanipitoisuuksien virallisessa tarkastuksessa ja rehuissa olevien dioksiinin kaltaisten PCB-yhdisteiden pitoisuuksien määrittämisessä käytetyt menetelmät vastaavat liitteessä II esitettyjä vaatimuksia.3 artiklaJäsenvaltioiden on saatettava tämän direktiivin noudattamisen edellyttämät lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset voimaan viimeistään 28 päivänä helmikuuta 2003. Niiden on ilmoitettava tästä komissiolle viipymättä.Näissä jäsenvaltioiden antamissa säädöksissä on viitattava tähän direktiiviin tai niihin on liitettävä tällainen viittaus, kun ne virallisesti julkaistaan. Jäsenvaltioiden on säädettävä siitä, miten viittaukset tehdään.4 artiklaTämä direktiivi tulee voimaan kahdentenakymmenentenä päivänä sen jälkeen, kun se on julkaistu Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä.5 artiklaTämä direktiivi on osoitettu kaikille jäsenvaltioille.Tehty Brysselissä 26 päivänä heinäkuuta 2002.Komission puolestaDavid ByrneKomission jäsen(1) EYVL L 170, 3.8.1970, s. 2.(2) EYVL L 115, 4.5.1999, s. 32.(3) EYVL L 6, 10.1.2002, s. 45.LIITE INÄYTTEENOTTOMENETELMÄT TIETYISSÄ REHUISSA OLEVIEN DIOKSIINIEN (PCDD/PCDF) ENIMMÄISPITOISUUKSIEN VIRALLISTA TARKASTUSTA JA DIOKSIININ KALTAISTEN PCB-YHDISTEIDEN MÄÄRITTÄMISTÄ VARTEN1 SoveltamisalaRehujen dioksiinipitoisuuksien (PCDD-/PCDF-pitoisuuksien) viralliseen tarkastukseen ja dioksiinin kaltaisten PCB-yhdisteiden(1) pitoisuuksien määrittämiseen tarkoitetut näytteet on otettava yhteisön näytteenottomenetelmistä rehujen virallista tarkastusta varten 1 päivänä maaliskuuta 1976 annetun komission direktiivin 76/371/ETY(2) säännösten mukaisesti. Tällä tavoin saatujen kokoomanäytteiden katsotaan edustavan eriä tai osaeriä, joista ne on otettu. Laboratorionäytteistä määritettyjen pitoisuuksien perusteella arvioidaan, noudattavatko tutkittavat erät niitä enimmäismääriä, jotka on vahvistettu direktiivissä 1999/29/EY.2 Erän tai osaerän säännöstenmukaisuusTarkastuslaboratorio tekee laboratorionäytteestä valvontatoimenpiteitä varten kaksi analyysia, jos ensimmäisestä analyysista saatu tulos on arvoltaan vähemmän kuin 20 % alle tai yli enimmäismäärän, ja laskee tulosten keskiarvon. Erä hyväksytään, jos ensimmäisen analyysin tulos on arvoltaan enemmän kuin 20 % alle enimmäismäärän tai jos tarvittavan toisen analyysin jälkeen keskiarvo on sen enimmäismäärän mukainen, joka on vahvistettu direktiivissä 1999/29/EY.(1) Taulukko: Ihmisille aiheutuvan riskin arvioinnissa käytettävät WHO:n toksisuusekvivalenssikertoimet (TEF), jotka perustuvat Tukholmassa 15.-18. kesäkuuta 1997 pidetyn Maailman terveysjärjestön (WHO) kokouksen päätelmiin (Van den Berg et al., 1998, Toxic Equivalency Factors (TEFs) for PCBs, PDCCs, PCDFs for Humans and for Wildlife. Environmental Health Perspectives, 106(12), 775).>TAULUKON PAIKKA>Käytetyt lyhenteet: T = tetra, Pe = penta; Hx = heksa, Hp = hepta, O = octa, CDD = klooridibentso-p-dioksiini, CDF = klooridibentsofuraani, CB = klooribifenyyli.(2) EYVL L 102, 15.4.1976, s. 1.LIITE IINÄYTTEIDEN VALMISTUS JA VAATIMUKSET, JOTKA TIETTYJEN REHUJEN DIOKSIINIPITOISUUKSIEN VIRALLISESSA TARKASTUKSESSA JA DIOKSIININ KALTAISTEN PCB-YHDISTEIDEN MÄÄRITTÄMISESSÄ KÄYTETTYJEN ANALYYSIMENETELMIEN ON TÄYTETTÄVÄ1 Tavoite ja soveltamisalaNäitä vaatimuksia on sovellettava analysoitaessa rehuaineita ja rehuja dioksiinin (polykloorattujen dibentso-p-dioksiinien (PCDD:t) ja polykloorattujen dibentsofuraanien (PCDF:t)) ja dioksiinin kaltaisten polykloorattujen bifenyyleiden (PCB-yhdisteiden) määrittämiseksi.Dioksiinien esiintymistä rehuissa voidaan valvoa strategialla, johon kuuluu seulontamenetelmä niiden näytteiden valitsemiseksi, joissa on vähemmän kuin 30-40 prosentilla mitattavan tason alittavia taikka sen ylittäviä määriä dioksiineja tai dioksiinin kaltaisia PCB-yhdisteitä. Näytteiden dioksiinipitoisuudet on määritettävä tai vahvistettava varmistavan menetelmän avulla.Seulontamenetelmät ovat menetelmiä, joita käytetään osoittamaan dioksiinien tai dioksiinin kaltaisten PCB-yhdisteiden esiintyminen tietyllä tasolla. Menetelmien näytteenkäsittelykapasiteetti on suuri, ja niillä seulotaan suuria määriä näytteitä mahdollisesti positiivisten näytteiden havaitsemiseksi. Menetelmät on erityisesti suunniteltu välttämään väärät negatiiviset tulokset.Varmistusmenetelmät ovat menetelmiä, joilla saadaan täydelliset tiedot tai lisätietoja, joiden avulla dioksiinit ja dioksiinin kaltaiset PCB-yhdisteet voidaan tunnistaa ja kvantifioida yksiselitteisesti tietyllä tasolla.2 TaustaaKoska ympäristöstä otetut näytteet ja biologiset näytteet (rehuaineista ja rehuista otetut näytteet mukaan luettuina) sisältävät yleensä eri dioksiiniyhdisteiden monenlaisia seoksia, riskinarvioinnin helpottamiseksi on kehitetty toksisuusekvivalenssikertoimien (Toxic Equivalency Factor, TEF) käsite. Toksisuusekvivalenssikertoimet on kehitetty sitä varten, että niillä voidaan esittää 2,3,7,8-substituoitujen PCDD-yhdisteiden ja PCDF-yhdisteiden seoksien ja nyttemmin myös joidenkin muuhun kuin orto-asemaan substituoitujen tai toisaalta mono-orto-asemaan substituoitujen PCB-yhdisteiden - joilla on dioksiinin kaltaista aktiivisuutta - konsentraatioita 2,3,7,8-TCDD:n (2,3,7,8-tetraklooridibentso-p-dioksiinin) toksisuusekvivalentteina (TEQ) (ks. liite I, alaviite 1).Tietyssä erässä olevien yksittäisten aineiden konsentraatiot kerrotaan kunkin aineen toksisuusekvivalenssikertoimella, ja saadut määrät lasketaan yhteen, jolloin tulokseksi saadaan dioksiinin kaltaisten yhdisteiden kokonaiskonsentraatio toksisuusekvivalentteina ilmaistuna.Suurimmat arvot: TEQ:ta laskettaessa oletetaan kunkin määrittämättä jääneen yhdisteen arvoksi määritysrajaa vastaava arvo.Pienimmät arvot: TEQ:ta laskettaessa oletetaan kunkin määrittämättä jääneen yhdisteen arvoksi nolla.Väliarvot: TEQ:ta laskettaessa oletetaan kunkin määrittämättä jääneen yhdisteen arvoksi puolet määritysrajaa vastaavasta arvosta.3 Laadunvarmistusvaatimukset näytteenvalmistuksessaTässä yhteydessä sovelletaan näytteiden esikäsittelyä koskevia yleisiä määräyksiä, joista säädetään yhteisön määritysmenetelmistä rehujen virallista tarkastusta varten annettujen direktiivien 71/250/ETY, 71/393/ETY, 72/199/ETY, 73/46/ETY, 74/203/ETY, 75/84/ETY, 76/372/ETY ja 78/633/ETY muuttamisesta 30 päivänä heinäkuuta 1981 annetun komission direktiivin 81/680/ETY(1) liitteessä.Lisäksi on noudatettava seuraavia vaatimuksia:- Näytteet on varastoitava ja kuljetettava lasista, alumiinista, polypropyleenistä tai polyetyleenistä valmistetuissa säiliöissä. Paperipölyjäämät on poistettava astiasta. Lasitavarat on huuhdeltava liuottimella, josta on ennalta tarkastettu dioksiinien pitoisuudet.- On suoritettava ilman näytettä tehtävä nolla-analyysi, jossa käydään läpi kaikki analyysin vaiheet.- Uuttamisessa käytettävän näytteen painon on oltava riittävä herkkyysvaatimusten täyttämiseksi.4 Vaatimukset laboratorioille- Laboratorioiden on osoitettava menetelmän suorituskyky kyseisellä mittausalueella, esimerkiksi 0,5 x, 1 x ja 2 x mitattava taso, jolla toistettujen mittausten hajonta on hyväksyttävä. Ks. hyväksymisvaatimuksia koskevat tiedot kohdasta 5.- Varmistusmenetelmän määritysrajan tulisi olla noin yksi viidesosa mitattavasta tasosta, jotta varmistetaan, että vaihtelukertoimet ovat hyväksyttävät mittausalueella.- Sisäistä laadunvalvontaa varten pitäisi mitata säännöllisesti nollanäytteitä tai näytteitä, joihin on lisätty analyyttiä, tai erityisiä kontrollinäytteitä mieluiten varmennetuilla vertailuaineilla.- Menestyksekäs osallistuminen laboratorioiden välisiin laboratorioiden pätevyyttä arvioiviin tutkimuksiin on paras tapa osoittaa pätevyys analyysien tekemisessä. Menestyksekäs osallistuminen laboratorioiden välisiin esimerkiksi maaperä- tai viemärinäytteitä koskeviin tutkimuksiin ei kuitenkaan välttämättä osoita laboratorion pätevyyttä myös elintarvike- ja rehunäytteiden analysoinnin alalla, koska kyseisten näytteiden kontaminaatioalue on alempi. Jatkuva osallistuminen laboratorioiden välisiin tutkimuksiin, jotka koskevat dioksiinien ja dioksiinin kaltaisten PCB-yhdisteiden määrittämistä rehu- tai elintarvikematriiseissa, on siksi välttämätöntä.- Laboratorioiden on oltava ISO-oppaan 58 mukaisesti toimivan tunnustetun laitoksen hyväksymiä, millä varmistetaan, että laboratoriot soveltavat analyyttistä laadunvarmistusta. Laboratorioiden hyväksyntä on tehtävä ISO/IEC/17025:1999-standardin mukaisesti.5 Vaatimukset dioksiinien ja dioksiinin kaltaisten PCB-yhdisteiden analyysilleAnalyysimenettelyjä koskevat perusvaatimukset:- Hyvä herkkyys ja matalat toteamisrajat. PCDD:t ja PCDF:t ovat erittäin myrkyllisiä yhdisteitä, joten ne on pystyttävä havaitsemaan jo määrinä, joiden suuruus on pikogrammoja TEQ (pikogramma = 10- 12 g). PCB-yhdisteiden tunnetaan esiintyvän suurempina pitoisuuksina kuin PCDD- ja PCDF-yhdisteiden. Useimpien PCB-yhdisteiden osalta herkkyydeksi riittää jo nanogrammoina (10- 9 g) ilmaistava alue. Niitä toksisempien dioksiinin kaltaisten PCB-yhdisteiden (erityisesti ei-orto-yhdisteiden) mittauksessa herkkyyden on oltava samaa luokkaa kuin PCDD- ja PCDF-yhdisteiden kohdalla.- Hyvä selektiivisyys (spesifisyys). PCDD- ja PCDF-yhdisteet sekä dioksiinin kaltaiset PCB:t on voitava erottaa lukuisista muista uuttamisessa mukana tulevista ja mahdollisesti häiriöitä aiheuttavista yhdisteistä, joiden pitoisuudet voivat olla moninkertaisia verrattuna tarkasteltavien yhdisteiden pitoisuuksiin. Kaasukromatografia-massaspektrometriamenetelmissä (GC-MS) on pystyttävä tarvittaessa erottelemaan eri yhdisteet, kuten toksiset yhdisteet (esim. seitsemäntoista 2,3,7,8-substituoitua PCDD- ja PCDF-yhdistettä ja dioksiinin kaltaiset PCB:t) muista yhdisteistä. Biotestien pitäisi pystyä määrittämään TEQ-arvot valikoiden PCDD- ja PCDF-yhdisteiden ja dioksiinin kaltaisten PCB-yhdisteiden summana.- Hyvä tarkkuus (oikeellisuus ja täsmällisyys). Määrityksessä pitäisi pystyä antamaan pätevä ja luotettava arvio aineen todellisesta pitoisuudesta näytteessä. Hyvä tarkkuus (mittauksen tarkkuus: mittauksen tuloksen ja mittauksen todellisen tai annetun arvon läheisyys) on välttämätöntä, jotta voidaan välttää näytteen analyysin tuloksen hylkääminen TEQ-arvion heikon luotettavuuden perusteella. Tarkkuus ilmaistaan oikeellisuutena (varmennetusta materiaalista mitatun tutkittavan aineen määrän keskiarvon ja sen varmennetun arvon erotus prosentteina tästä arvosta) ja täsmällisyytenä (täsmällisyys lasketaan yleensä keskihajontana, jossa on mukana toistettavuus ja uusittavuus, ja se kuvaa määrätyissä koeolosuhteissa kokeita toistamalla saatujen tulosten läheisyyttä).Seulontamenetelmiin voi kuulua biotestejä ja GC-MS-menetelmiä, varmistusmenetelmät ovat korkearesoluutioisia kaasukromatografia-massaspektrometriamenetelmiä (HRGC-HRMS-menetelmiä). TEQ-arvon kokonaismäärän osalta on noudatettava seuraavia vaatimuksia:>TAULUKON PAIKKA>6 Erityiset vaatimukset seulonnassa tai varmistuksessa käytettäville GC-MS-menetelmille- Analyysimenetelmän validoimiseksi on aivan menetelmän alussa eli esimerkiksi ennen uuttamista lisättävä 13C-merkittyjä 2,3,7,8-kloorisubstituoituja sisäisiä PCDD/F-standardiaineita (ja 13C-merkittyjä sisäisiä dioksiinin kaltaisten PCB-yhdisteiden standardiaineita, jos on määritettävä dioksiinin kaltaisia PCB-yhdisteitä). Vähintään yhtä näistä yhdisteistä on lisättävä kutakin tetra-oktakloorattua PCDD/F-homologiryhmää kohden (ja yhtä näistä yhdisteistä kutakin dioksiinin kaltaisten PCB-yhdisteiden homologiryhmää kohden, jos on määritettävä dioksiinin kaltaisia PCB-yhdisteitä). (Vaihtoehtoisesti voidaan lisätä vähintään yhtä näistä yhdisteistä kutakin PCDD/F:ien ja dioksiinin kaltaisten PCB-yhdisteiden valvonnassa käytettyä massaspektrillä määritettyä ionia kohden.) Ainakin varmistusmenetelmien yhteydessä on suositeltavaa käyttää kaikkia 17:ää 13C-merkittyä 2,3,7,8-kloorisubstituoitua sisäistä PCDD/F-standardiainetta ja kaikkia 12:ta 13C-merkittyä sisäistä dioksiinin kaltaisten PCB-yhdisteiden standardiainetta (jos on määritettävä dioksiinin kaltaisia PCB-yhdisteitä).Suhteelliset vastetekijät on asianmukaista kalibrointiliuosta käyttäen määritettävä myös niille aineille, joiden osalta ei lisätä 13C-merkittyä analogia.- Kasviperäisten ja alle 10 % rasvaa sisältävien eläinperäisten rehujen kohdalla sisäiset standardiaineet on lisättävä ennen uuttamista. Yli 10 % rasvaa sisältävien eläinperäisten rehujen kohdalla ne taas voidaan lisätä joko ennen uuttamista tai rasvauuttamisen jälkeen. Uuttamisen tehokkuus on validoitava asianmukaisesti sen mukaan, missä vaiheessa sisäiset standardiaineet lisätään, ja sen mukaan, ilmoitetaanko tulokset tuotteessa vai rasvassa olevan pitoisuuden perusteella.- Ennen GC-MS-analyysia on lisättävä 1 tai 2 saantostandardiainetta.- Saantojen valvonta on välttämätöntä. Varmistusmenetelmissä sisäisten standardien saantojen pitäisi olla 60-120 %. Pienemmät saantoarvot voidaan hyväksyä erityisesti hepta- ja oktaklooratun dibentsodioksiinien ja dibentsofuraanien osalta, kunhan niiden vaikutus TEQ-arvoon on enintään 10 % TEQ-arvon kokonaismäärästä (perustana ainoastaan PCDD/F). Seulontamenetelmissä saantojen tulisi olla 30-140 %.- Dioksiinit olisi erotettava häiriöitä aiheuttavista klooratuista yhdisteistä, esimerkiksi PCB-yhdisteistä ja klooratuista bifenyylieettereistä, soveltuvilla kromatografiatekniikoilla (mieluiten florisil-, alumiinioksidi- ja/tai hiilikolonneilla).- Isomeerien erotuksen kaasukromatografian avulla pitäisi olla riittävä (1,2,3,4,7,8-HxCDF:n ja 1,2,3,6,7,8-HxCDF:n välisen laakson korkeus ei saa ylittää 25:tä %).- Dioksiinien määrittämiseen olisi käytettävä EPA-menetelmän 1613 versiota B (Tetra- through octa-chlorinated dioxins and furans by isotope dilution HRGC/HRMS) tai vastaavat kriteerit täyttävää menetelmää.- Suurimman ja pienimmän arvon välinen ero saa olla enintään 20 % rehuilla, joiden dioksiinipitoisuus on enimmäismäärän rajoissa tai ylittää sen. Sellaisten rehujen osalta, joiden dioksiinipitoisuudet alittavat selvästi enimmäismäärät, ero voi olla 25-40 prosenttia.7 Seulonta-analyysimenetelmät7.1 JohdantoSeulontaa voidaan käyttää erilaisiin analyyseihin: puhtaaseen seulontaan tai kvantitatiiviseen analyysiin.SeulontaNäytteitten vastetta verrataan vertailunäytteen vasteeseen kyseessä olevalla mittausalueella. Vertailunäytettä vähäisemmän vasteen antavia näytteitä pidetään negatiivisina, suuremman vasteen antaneita mahdollisina positiivisina. Vaatimukset:- Kussakin koesarjassa on käytettävä nollanäytettä ja vertailunäytettä (-näytteitä), jotka uutetaan ja testataan samaan aikaan identtisissä oloissa. Vertailunäytteen vasteen on oltava selvästi kohonnut verrattuna nollanäytteeseen.- Lisäksi olisi käytettävä mitattavan tason 0,5- ja 2-kertaista arvoa edustavia vertailunäytteitä, joilla osoitetaan testin toimivuus halutulla mittausalueella mitattavan tason kontrollia varten.- Muita matriiseja testattaessa on osoitettava vertailunäytteiden sopivuus mieluiten ottamalla mukaan näytteitä, joiden TEQ-arvoksi on korkearesoluutioisella kaasukromatografia-massaspektrometrialla määritetty vertailunäytteen arvoa lähellä oleva arvo, taikka arvoltaan vastaavaksi säädettyä nollanäytettä.- Koska sisäisiä standardiaineita ei voida käyttää biotesteissä, on erittäin tärkeää tehdä toistettavuustestejä, jotta saadaan tietoja yksittäisen koesarjan keskihajonnasta. Suhteellisen standardipoikkeaman olisi oltava pienempi kuin 30 %.- Biotestien osalta olisi määriteltävä kohdeyhdisteet, mahdolliset häiriöt sekä suurimmat hyväksyttävät nollatasot.Kvantitatiivinen analyysiKvantitatiivisessa analyysissa tarvitaan standardilaimennussarja, kaksin- tai kolminkertainen puhdistus sekä mittaus-, nolla- ja saantokontrollit. Tulos voidaan ilmoittaa TEQ:na, jolloin oletetaan signaalista vastaavien yhdisteiden olevan TEQ-periaatteen mukaisia. Tämä voidaan tehdä tuottamalla TCDD:n (tai dioksiini-furaanistandardiseoksen) avulla kalibrointikuvaaja, jonka perusteella lasketaan TEQ-taso uutteessa ja sitä kautta näytteessä. Arvo korjataan nollanäytteelle (jotta otetaan huomioon epäpuhtaudet käytetyistä liuottimista ja kemikaaleista) lasketun TEQ-arvon ja saannon (lasketaan pitoisuudeltaan noin kyseessä olevaa tasoa edustavan laadunvalvontanäytteen TEQ-arvosta) perusteella. On huomattava, että osa ilmeisestä saantohäviöstä voi johtua matriisivaikutuksista ja/tai biotestien TEF-arvojen ja WHO:n virallisten TEF-arvojen eroista.7.2 Vaatimukset seulontaan käytettäville analyysimenetelmille- Seulontaan voidaan käyttää GC-MS-menetelmiä ja biotestimenetelmiä. GC-MS-menetelmien osalta vaatimuksina on käytettävä kohdassa 6 esitettyjä vaatimuksia. Solupohjaisten biotestien erityisvaatimukset esitetään kohdassa 7.3 ja testisarjapohjaisten biotestien erityisvaatimukset kohdassa 7.4.- On ilmoitettava väärien positiivisten ja väärien negatiivisten tulosten määrä suuressa näytemäärässä enimmäismäärien tai toimintarajojen ala- ja yläpuolella varmistavalla analyysimenetelmällä määritettyyn TEQ-arvoon verrattuna. Todellisten väärien negatiivisten tulosten osuuden pitäisi olla alle 1 %. Väärien positiivisten tulosten määrän pitäisi olla niin pieni, että seulontavälineen käytöstä on hyötyä.- Positiiviset tulokset on aina vahvistettava varmistavalla analyysimenetelmällä (HRGC/HRMS). Lisäksi laajaa TEQ-vaihtelualuetta edustavat näytteet olisi vahvistettava HRGC/HRMS:llä (noin 2-10 % negatiivisista näytteistä). Tiedot biotestin ja HRGC/HRMS:n tulosten vastaavuudesta on ilmoitettava.7.3 Erityisvaatimukset solupohjaisille biotesteille- Biotestiä suoritettaessa on kussakin testauksessa käytettävä TCDD-viitepitoisuussarjaa tai dioksiini-furaaniseosta (täysimittainen annos-vastekuvaaja, jossa R2  > 0,95). Seulonnassa voidaan kuitenkin käyttää matalien pitoisuuksien näytteitten analysointiin laajennettua matalien pitoisuuksien kuvaajaa.- Biotestin tulosten valvomiseen vakiomittaisella ajanjaksolla olisi käytettävä laadunvalvontalomakkeessa TCDD-viitepitoisuutta (noin 3 kertaa määritysraja). Vaihtoehtoisesti voidaan käyttää vertailunäytteen suhteellista vastetta verrattuna TCDD-kalibrointikäyrään, sillä solukohtainen vaste voi riippua useista eri tekijöistä.- Kullekin vertailumateriaalille on luotava laadunvalvontakortti, joka on tarkastettava. Näin varmistetaan, että tulokset vastaavat ohjeita.- Erityisesti kvantitatiivisissa laskelmissa on käytetyn näytelaimennuksen oltava vastekäyrän lineaarisella osuudella. Pitoisuudeltaan vastekäyrän lineaarisen osuuden ylittävät näytteet on laimennettava ja testattava uudelleen. Onkin suositeltavaa testata kerralla vähintään kolme laimennosta.- Prosentuaalinen keskihajonta saa olla enintään 15 % kunkin näytelaimennoksen kolminkertaisessa määrityksessä ja enintään 30 % kolmen erillisen kokeen välillä.- Toteamisrajan arvoksi voidaan asettaa kolme kertaa nollaliuoksen tai taustavasteen keskihajonnan arvo. Vaihtoehtoisesti voidaan käyttää tausta-arvoa suurempaa vastetta (5 kertaa nollaliuoksen vaste) laskettuna kyseisen päivän kalibrointikäyrältä. Määritysrajaksi voidaan asettaa 5-6 kertaa nollaliuoksen tai tausta-arvon keskihajonta, tai sitten voidaan käyttää selvästi tausta-arvoa suurempaa vastetta (10 kertaa nollaliuoksen vaste) laskettuna kyseisen päivän kalibrointikäyrältä.7.4 Erityisvaatimukset testisarjapohjaisille biotesteille(2)- Valmistajan ohjeita näytteen valmistamiselle ja analyyseille on noudatettava.- Viimeisen käyttöpäivän ohittaneita testisarjoja ei pidä käyttää.- Muitten sarjojen yhteydessä käytettäviksi tarkoitettuja tarvikkeita tai komponentteja ei pidä käyttää.- Testisarjoja on säilytettävä annettujen säilytyslämpötilarajojen ja käytettävä annettujen käyttölämpötilarajojen puitteissa.- Toteamisraja on immunomäärityksissä summa, joka saadaan laskemalla yhteen keskiarvo sekä 3 kertaa keskihajonta, joka on määritetty 10:llä nollanäytteen toistoanalyysillä ja jaetaan lineaarisen regressiokuvaajan kulmakertoimella.- Laboratoriotesteissä olisi käytettävä vertailustandardeja, jotta taataan, että vastaavuus standardiin nähden on hyväksyttävissä rajoissa.8 Tulosten raportointiMikäli analyyttinen menetelmä sallii, analyysin tuloksiin olisi sisällyttävä yksittäisten PCDD/F:ien ja PCB-yhdisteiden pitoisuudet ja tulokset olisi ilmoitettava pienimpinä, suurimpina ja väliarvoina, jotta tulosten raportointiin saataisiin mukaan mahdollisimman paljon tietoja, jolloin tuloksia pystytään tulkitsemaan erityisten vaatimusten mukaisesti.Raporttiin tulisi sisältyä myös näytteen rasvapitoisuus sekä rasvan uuttamiseen käytetty menetelmä.Yksittäisten sisäisten standardiaineiden saantotiedot on toimitettava, jos saantojen arvo on kohdassa 6 mainitun alueen ulkopuolella tai jos enimmäismäärä ylittyy. Muissa tapauksissa ne on toimitettava pyydettäessä.(1) EYVL L 246, 29.8.1981, s. 32.(2) Toistaiseksi ei ole toimitettu näyttöä markkinoilla olevista testisarjapohjaisista biotesteistä, jotka ovat riittävän herkkiä ja luotettavia, jotta niiden avulla voitaisiin seuloa elintarvike- ja rehunäytteissä olevat dioksiinipitoisuudet vaaditulla tarkkuudella.


Avis juridique important

|

31986L0431

Seitsemäs komission direktiivi 86/431/ETY, annettu 24 päivänä kesäkuuta 1986, vaarallisten aineiden luokitusta, pakkaamista ja merkintöjä koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten lähentämisestä annetun neuvoston direktiivin 67/548/ETY mukauttamisesta tekniikan kehitykseen

Virallinen lehti nro L 247 , 01/09/1986 s. 0001 - 0041 Suomenk. erityispainos Alue 13 Nide 16 s. 0003  Ruotsink. erityispainos Alue 13 Nide 16 s. 0003

SEITSEMÄS KOMISSION DIREKTIIVI,annettu 24 päivänä kesäkuuta 1986, vaarallisten aineiden luokitusta, pakkaamista ja merkintöjä koskevien lakien, asetusten ja  hallinnollisten määräysten lähentämisestä annetun neuvoston direktiivin 67/548/ETY mukauttamisesta tekniikan kehitykseen (86/431/ETY)EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO,jokaottaa huomioon Euroopan talousyhteisön perustamissopimuksen,ottaa huomioon vaarallisten aineiden luokitusta, pakkaamista ja merkintöjä koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten lähentämisestä 27 päivänä kesäkuuta 1967 annetun neuvoston direktiivin 67/548/ETY(1), sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna direktiivillä 79/831/ETY(2), ja erityisesti sen 19 artiklan,(1) EYVL N:o 196, 16.8.1967, s.1(2) EYVL N:o L 259, 15.10.1979, s. 10sekä katsoo, ettädirektiivin 67/548/ETY liitteeseen I sisältyy vaarallisten aineiden luettelo, jota on täydennetty kunkin aineen luokitus- ja merkitsemismenettelyjä koskevilla tiedoilla; vaarallisten aineiden luettelon tarkastelun perusteella sitä on mukautettava nykyiseen tieteen ja tekniikan tasoon ja erityisesti on tarpeen muuttaa tiettyjen aineiden luokitusta ja merkintöjä, selventää tiettyjä nimikkeitä, korjata tiettyjä CAS (Chemical Abstract Service) -numeroita sekä lisätä luetteloon uusia aineita,direktiivin 67/548/ETY liitteessä II esitetään varoitusmerkit ja vaaraa osoittavat merkinnät; ottaen huomioon tietämyksen kehittyminen tietyn vaaraa osoittavan merkinnän saksankielistä sanamuotoa voitaisiin muuttaa paremmaksi,direktiivin 67/548/ETY liitteissä III ja IV määritellään eritysvaaroja osoittavat merkinnät (R-lausekkeet) ja turvallisuusohjeet (S-lausekkeet); tiettyjen R- ja S-lausekkeiden tanskankielisiä sanamuotoja voitaisiin muuttaa paremmiksi; ottaen huomioon tietämyksen kehittyminen on tarpeen lisätä uusia turvallisuusohjeita,direktiivin 67/548/ETY liitteessä VI olevaan D kohtaan sisältyvät vaarallisten aineiden ja valmisteiden luokitus- ja merkitsemisohjeet; on tarpeen korjata tämän liitteen joitakin eritysvaaroja osoittavien lausekkeiden (R-lausekkeiden) valintaperusteita sekä määritellä uuden turvallisuusohjeen sisältävän lausekkeen (S-lausekkeen) valintaperusteet, jatässä direktiivissä säädetyt toimenpiteet ovat vaarallisten aineiden ja valmisteiden kaupan teknisten esteiden poistamiseksi annettujen direktiivien mukauttamista tekniikan kehitykseen käsittelevän komitean lausunnon mukaiset,ON ANTANUT TÄMÄN DIREKTIIVIN:1 artikla Muutetaan direktiivi 67/548/ETY seuraavasti:1. Liite I (Vaarallisten aineiden luettelo):a) Lisätään liitteen I johdannossa huomautuksen D jälkeen huomautus E seuraavasti:"Huomautus EHuomautuksen E sisältävien aineiden osalta lausekkeiden R 20, R 21, R 22, R 23, R 24, R 25, R 26, R 27 ja R 28 sekä kaikkien näistä vaaroista ilmoittavien lausekkeiden yhdistelmien edessä on oltava ilmaus "myös".Esimerkkejä:>TAULUKON PAIKKA>";b) Korvataan liitteeseen I sisältyvien, jäljempänä lueteltujen aineiden nimi, CAS-numero, luokitus ja merkinnät tämän direktiivin liitteessä I ilmoitetuilla.Nr 016-023-00-4Nr 016-027-00-6Nr 048-008-00-3Nr 601-020-00-8Nr 602-010-00-6Nr 602-021-00-6Nr 603-026-00-6Nr 603-046-00-5Nr 603-070-00-6Nr 608-003-00-4Nr 609-002-00-1Nr 612-022-00-3Nr 612-042-00-2c) Lisätään liitteeseen I tämän direktiivin liitteessä II luetellut aineet.2. Liite II (Varoitusmerkit ja vaaraa osoittavat merkinnät):Korvataan liitteen II saksankielisessä toisinnossa merkin "Xn" jäljessä oleva käsite "Gesundheitsschädlich" käsitteellä "Mindergiftig (Gesundheitsschädlich)".3. Liite III (Vaarallisiin aineisiin liittyvien erityisvaarojen luonne):a) Korvataan tanskankielisen toisinnon liitteessä III ilmoitetut R-lausekkeet seuraavilla R-lausekkeilla:>TAULUKON PAIKKA>;b) Korvataan tanskankielisen toisinnon liitteessä III ilmoitetut yhdistetyt R-lausekkeet seuraavasti:>TAULUKON PAIKKA>.4. Liite IV (Vaarallisia aineita koskevat turvallisuusohjeet):a) Lisätään liitteeseen IV lauseke seuraavasti:"S 53:ES: Evitese la exposición - recábense instrucciones especiales antes del usoDA: Undgå enhyer kontakt - indhent særlige anvisninger før brugDE: Exposition vermeiden - vor Gebrauch besondere Anweisungen einholenEL: Apofe´ygete ôçí Ýêèåóç - åöïäéáóôåßôå ìå åéäéêÝò ïäçãßåò ðñéí ôçí ÷ñçóéìïðïßçóçEN: Avoid exposure - obtain special instructions before useFR: Éviter l'exposition - se procurer des instructions spéciales avant l'utilisationIT: Evitare l'esposizione - procurarsi speciali istruzioni prima dell'usoNL: Blootstelling vermijden - vóór gebruik speciale aanwijzingen raadplegenPT: Evitar a exposição - obter instruções especiais antes da utilização";b) Korvataan tanskankielisen toisinnon liitteessä IV ilmoitetut S-lausekkeet seuraavilla S-lausekkeilla:>TAULUKON PAIKKA>;c) Korvataan tanskankielisen toisinnon liitteessä IV ilmoitetut yhdistetyt S-lausekkeet seuraavasti:>TAULUKON PAIKKA>.5. Liitteessä VI oleva D kohta (Vaarallisten aineiden ja valmisteiden luokitus- ja merkitsemisohjeet):a) korvataan 2.4.10 kohdan (ärsyttävät aineet) toisessa alakohdassa (R 36 - ärsyttää silmiä - käyttöä koskevat perusteet) viimeisen virkkeen ilmaus "lukuarvon on oltava yhtä suuri kuin 3" ilmauksella "lukuarvon on oltava vähintään 2,5";b) lisätään 4 kappaleen loppuun lausekkeen S 52 yleisten perusteiden jälkeen turvallisuusohjeen S 53 valintaa koskevat yleiset perusteet seuraavasti:"S 53: Vältettävä altistumista - erityisohjeet luettava ennen käyttöä- Soveltuvuus- syöpää aiheuttaville, perimää vaurioittaville ja/tai lisääntymiselle vaarallisille aineille ja valmisteille.- Käyttöä koskevat perusteet- käyttö pakollista edellä tarkoitetuille aineille ja valmisteille, joille käytetään lausekkeita R 45, R 46 ja/tai R 47."2 artikla Jäsenvaltioiden on annettava ja julkaistava tämän direktiivin noudattamisen edellyttämät säännökset ennen 1 päivää heinäkuuta 1987. Niiden on ilmoitettava tästä komissiolle viipymättä.Niiden on pantava nämä säännökset täytäntöön viimeistään 31 päivästä joulukuuta 1987 alkaen.3 artikla Tämä direktiivi on osoitettu kaikille jäsenvaltioille.Tehty Brysselissä 24 päivänä kesäkuuta 1986.Komission puolestaStanley CLINTON DAVISKomission jäsenANEXO I - BILAG I - ANHANG I - ÐÁÑÁÑÔÇÌÁ É - ANNEX I - ANNEXE I - ALLEGATO I - BIJLAGE I - ANEXO I>KAAVION ALKU>ES: sulfato de dimetiloDA: dimethylsulfatDE: DimethylsulfatEL: Èåééêüò äéìåèõëåóôÝñáòEN: dimethyl sulphateFR: sulfate de diméthyleIT: dimetilsolfatoNL: dimethylsulfaatPT: sulfato de dimetilo>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: sulfato de dietiloDA: diethylsulfatDE: DiethylsulfatEL: Èåééêüò äéáéèõëåóôÝñáòEN: diethyl sulphateFR: sulfate de diéthyleIT: dietilsolfatoNL: diëthylsulfaatPT: sulfato de dietilo>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: cloruro de cadmioDA: cadmiumchloridDE: CadmiumchloridEL: ×ëùñéïý÷ï êÜäìéïEN: cadmium chlorideFR: chlorure de cadmiumIT: cadmio cloruroNL: cadmiumchloridePT: cloreto de cádmio>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: bencenoDA: benzenDE: BenzolEL: ÂåíæüëéïEN: benzeneFR: benzèneIT: benzeneNL: benzeenPT: benzeno>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: 1,2-dibromoetano; dibromuro de etilenoDA: 1,2-dibromethan; ethylendibromidDE: 1,2-Dibromethan; EthylendibromidEL: 1,2-äéâñùìïáéèÜíéï áéèõëåíïäéâñùìßäéïEN: 1,2-dibromoethane; ethylene dibromideFR: 1,2-dibromoéthane; dibromure d'éthylèneIT: 1,2-dibromoetano; etilene dibromuroNL: 1,2-dibroomethaan; ethyleendibromidePT: 1,2-dibromoetano; dibrometo de etileno>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: 1,2-dibromo-3-cloropropanoDA: 1,2-dibrom-3-chlorpropanDE: 1,2-Dibrom-3-chlorpropanEL: 1,2-äéâñùìï-3-÷ëùñïðñïðÜíéïEN: 1,2-dibromo-3-chloropropaneFR: 1,2-dibromo-3-chloropropaneIT: 1,2-dibromo-3-chloropropanoNL: 1,2-dibroom-3-chloorpropaanPT: 1,2-dibromo-3-chloropropano>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: 1-cloro-2,3-epoxipropano; epiclorohidrinaDA: 1-chlor-2,3-epoxypropan; epichlorhydrinDE: 1-Chlor-2,3-epoxypropan; EpichlorhydrinEL: 1-÷ëùñï-2,3-åðïîõðñïðÜíéï* åðé÷ëùñõäñßíçEN: 1-chloro-2,3-epoxypropane; epichlorohydrinFR: 1-chloro-2,3-époxypropane; épichlorhydrineIT: 1-cloro-2,3-epossipropano; epicloridrinaNL: 1-chloor-2,3-epoxypropaan; epichloorhydrinePT: 1-cloro-2,3-epoxipropano; epicloridrina>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: eter diclorometílico; eter bisclorometílicoDA: bis(chlormethyl)ether; dichlordimethyletherDE: Bis(chlormethyl)etherEL: Äéó(÷ëùñïìåèõë)áéèÝñáòEN: bis (chloromethyl) etherFR: oxyde de bis(chlorométhyle); éther bis (chlorométhylique)IT: ossido di bis (clorometile); bis (clorometil) etereNL: bis(chloormethyl)ether; dichloordimethyletherPT: éter bis(clorometilico); óxido de bis (clorometilo)>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: 2-amino-2-metil-1-propanolDA: 2-amino-2-methylpropanolDE: 2-Amino-2-methylpropanolEL: 2-áìéíï-2-ìåèõëïðñïðáíüëçEN: 2-amino-2-methylpropanolFR: 2-amino-2-méthylpropanolIT: 2-amino-2-metilpropanoloNL: 2-amino-2-methylpropanolPT: 2-amino-2-metilpropanol>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: acrilonitriloDA: acrylonitrilDE: AcrylnitrilEL: ÁêñõëïíéôñßëéïEN: acrylonitrileFR: acrylonitrileIT: acrilonitrileNL: acrylnitrilPT: acrilonitrilo>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: 2-nitropropanoDA: 2-nitropropanDE: 2-NitropropanEL: 2-íéôñïðñïðÜíéïEN: 2-nitropropaneFR: 2-nitropropaneIT: 2-nitropropanoNL: 2-nitropropaanPT: 2-nitropropano>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: 2-naftilaminaDA: 2-naphthylaminDE: 2-NaphthylaminEL: 2-íáöèõëáìßíçEN: 2-naphthylamineFR: 2-naphtylamineIT: 2-naftilaminaNL: 2-naftylaminePT: 2-naftilamina>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: bencidina; 4,4'-diaminobifeniloDA: benzidin; 4,4'-diaminobiphenylDE: Benzidin; 4,4'-DiaminobiphenylEL: Âåíæéäßíç* 4,4¢-äéáìéíïäéöáéíýëéïEN: benzidine; 4,4'-diaminobiphenyl; biphenyl-4,4'-ylenediamineFR: benzidine; 4,4'-diaminobiphényleIT: benzidina; 4,4'-diaminobifenileNL: benzidine; 4,4'-diaminobifenylPT: benzidina; 4,4'-diaminobifenilo>KAAVION LOOPU>ANEXO II - BILAG II - ANHANG II - ÐÁÑÁÑÔÇÌÁ II - ANNEX II - ANNEXE II - ALLEGATO II - BIJLAGE II - ANEXO II >KAAVION ALKU> ES: trialquilboranosDA: trialkylboranerDE: TrialkylboraneEL: ÔñéáëêõëïâïñÜíéáEN: trialkylboranesFR: trialkylboranesIT: trialchilboraniNL: trialkylboranenPT: trialquilboranos>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: borato de trimetiloDA: trimethylboratDE: TrimethylboratEL: âïñéêüò ôñéìåèõëåóôÝñáòEN: trimethyl borateFR: borate de triméthyleIT: trimetil boratoNL: trimethylboraatPT: borato de trimetilo>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: carbonato de sodioDA: natriumcarbonatDE: NatriumcarbonatEL: áíèñáêéêü íÜôñéïEN: sodium carbonateFR: carbonate de sodiumIT: sodio carbonatoNL: natriumcarbonaatPT: carbonato de sódio>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: cloruro de calcioDA: calciumchloridDE: CalciumchloridEL: ÷ëùñéïý÷ï áóâÝóôéïEN: calcium chlorideFR: chlorure de calciumIT: calcio cloruroNL: calciumchloridePT: cloreto de cálcio>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: cloruro de amonioDA: ammoniumchloridDE: AmmoniumchloridEL: ÷ëùñéïý÷ï áììþíéïEN: ammonium chlorideFR: chlorure d'ammoniumIT: ammonio cloruroNL: ammoniumchloridePT: cloreto de amónio>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>Nota EES: cromatos de cinc, incluido el cromato de cinc y de potasioDA: zinkchromater, herunder zinkkaliumchromatDE: Zinkchromate einschließlich ZinkkaliumchromatEL: ÷ñùìéêÜ øåõäáñãýñïõ, ðåñéëáìâáíïìÝíïõ ôïõ ÷ñùìéêïý ôïõ øåõäáñãýñïõ êáé êáëßïõEN: zinc chromates including zinc potassium chromateFR: chromates de zinc y compris le chromate de zinc et potassiumIT: zinco cromati, compresi il cromato di zinco e potassioNL: zinkchromaat met inbegrip van zinkkaliumchromaatPT: cromatos de zinco, incluindo o cromato de zinco e potássio>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: cromato de calcioDA: calciumchromatDE: CalciumchromatEL: ÷ñùìéêü áóâÝóôéïEN: calcium chromateFR: chromate de calciumIT: calcio cromatoNL: calciumchromaatPT: cromato de cálcio>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: cromato de estroncioDA: strontiumchromatDE: StrontiumchromatEL: ÷ñùìéêü óôñüíôéïEN: strontium chromateFR: chromate de strontiumIT: stronzio cromatoNL: strontiumchromaatPT: cromato de estrôncio>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: cloruro de cobre (I)DA: kobber (I) chlorid; cuprochloridDE: Kupfer (I)-chloridEL: ÷ëùñéïý÷ïò ÷áëêüò (I)EN: copper (I) chloride; copper chlorideFR: chlorure de cuivre (I); chlorure cuivreuxIT: cloruro di rame (I); cloruro rameosoNL: koper(I)chloride; cuprochloridePT: cloreto de cobre (I)>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: óxido de cobre (I); óxido cuprosoDA: dikobberoxid; kobber (I) oxid; cuprooxidDE: Dikupferoxid; Kupfer (I)-oxidEL: ïîåßäéï ôïõ ÷áëêïý (I)EN: dicopper oxide; copper (I) oxideFR: oxyde de cuivre (I); oxyde cuivreuxIT: ossido di rame (I); ossido rameosoNL: dikoperoxide; koper(I)oxidePT: óxido de cobre (I); óxido cuproso>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: naftenato de cobreDA: kobbernaphthenatDE: KupfernaphthenatEL: íáöèåíéêüò ÷áëêüòEN: copper naphthenateFR: naphténate de cuivreIT: rame naftenatoNL: kopernaftenaatPT: naftenato de cobre>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: éter clorometil-metiloDA: chlormethylmethylether; chlordimethyletherDE: Chlormethyl-methylether; ChlordimethyletherEL: ÷ëùñïìåèõëï-ìåèõëéêüò áéèÝñáò* ÷ëùñïäéìåèõëéêüò áéèÝñáòEN: chlormethyl methyl ether; chlorodimethyl etherFR: oxyde de chlorométhyle et de méthyle; éther chlorodiméthyliqueIT: clorometil (metil) ossido; clorometil (metil) etereNL: chloormethyl-methylether; chloordimethyletherPT: éter clorodimetilico; óxido de clorometilo e de metilo>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: but-2-ino-1,4-diol; 2-butino-1,4-diolDA: but-2-yn-1,4-diol; 2-butyn-1,4-diolDE: But-2-in-1,4-diol; 2-Butin-1,4-diolEL: 2-âïõôéíï-1,4-äéüëçEN: but-2-yne-1,4-diol; 2-butyne-1,4-diolFR: but-2-yne-1,4-diol; 2-butyne-1,4-diolIT: but-2-in-1,4-diolo; 2-butin-1,4-dioloNL: but-2-yn-1,4-diol; 2-butyn-1,4-diolPT: but-2-ino-1,4-diol; 2-butino-1,4-diol>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: 1-dimetilaminopropan-2-ol; dimepranol (DCI)DA: 1-dimethylaminopropan-2-ol; dimepranol (INN)DE: 1-Dimethylaminopropan-2-ol; Dimepranol (INN)EL: 1-äéìåèõëáìéíïðñïðáíüëç-2* äéìåðñáíüëç (INN)EN: 1-dimethylaminopropan-2-ol; dimepranol (INN)FR: 1-diméthylaminopropane-2-ol; 1-diméthylamino-2-propanol; dimépranol (DCI)IT: 1-dimetilaminopropan-2-olo; dimepranol (DCI)NL: 1-dimethylaminopropan-2-ol; dimepranol (INN)PT: 1-dimetilaminopropano-2-ol; dimepranol (DCI)>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: prop-2-ino-1-ol; 2-propino-1-ol; alcohol propargílicoDA: prop-2-yn-1-ol; propargylalkoholDE: Prop-2-in-1-ol; PropargylalkoholEL: 2-ðñïðéí-1-üëç* ðñïðáñãõëéêÞ áëêïüëçEN: prop-2-yn-1-ol; propargyl alcoholFR: rop-2-yne-1-ol; 2-propyne-1-ol; alcool propargyliqueIT: prop-2-in-1-olo; alcole propargilicoNL: prop-2-yn-1-ol; propargylalcoholPT: prop-2-ino-1-ol; álcool propargílico>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: 2,2'-metiliminodietanol; N-metildietanolaminaDA: 2,2'-methyliminodiethanol; N-methyldiethanolaminDE: 2,2'-Methyliminodiethanol; N-MethyldiethanolaminEL: 2,2'-ìåèõëéìéíïäéáéèáíüëç* Í-ìåèõëïäéáéèáíïëáìßíçEN: 2,2'-(methylimino)diethanol; N-methyldiethanolamineFR: 2,2'-méthyliminodiéthanol; N-méthyldiéthanolamineIT: 2,2'-metiliminodietanolo; N-metildietanolaminaNL: 2,2'-methyliminodiëthanol; N-methyldiëthanolaminePT: 2,2'-metiliminodietanol; N-metildietanolamina>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: 2-metilaminoetanol; N-metil-2-etanolaminaDA: 2-methylaminoethanol; N-methyl-2-aminoethanol; N-methyl-2-ethanolaminDE: 2-Methylamino-ethanol; N-MethylethanolaminEL: 2-ìåèõëáìéíïáéèáíüëç* Í-ìåèõëáéèáíïëáìßíçEN: 2-methylaminoethanol; N-methyl-2-ethanolamine; N-methyl-2-amino ethanolFR: 2-méthylaminoéthanol; N-méthyléthanolamineIT: 2-metilaminoetanolo; N-metiletanolaminaNL: 2-methylaminoëthanol; N-methyl-2-aminoëthanol; N-methyl-2-ethanolaminePT: 2-metilaminoetanol; N-metiletanolamina>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: 2,2'-tiodietanol; tiodiglicolDA: 2,2'-thiodiethanol; thiodiglycolDE: 2,2'-Thiodiethanol; ThiodiglykolEL: 2,2'-èåéïäéáéèáíüëç* èåéïäéãëõêüëçEN: 2,2'-thiodiethanol; thiodiglycolFR: 2,2'-thiodiéthanol; thiodiglycolIT: tiodiglicol; 2,2'-tiodietanoloNL: 2,2'-thiodiëthanol; thiodiglycolPT: 2,2'-tiodietanol; tiodiglicol>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: 1-aminopropan-2-ol; isopropanolaminaDA: 1-aminopropan-2-ol; isopropanolaminDE: 1-Aminopropan-2-ol; IsopropanolaminEL: 1-áìéíï-ðñïðáíüëç-2* éóïðñïðáíïëáìßíçEN: 1-aminopropan-2-ol; isopropanolamineFR: 1-amino-2-propanol; isopropanolamineIT: 1-aminopropan-2-olo; isopropanolaminaNL: 1-aminopropan-2-ol; isopropanolaminePT: 1-amino-2-propanol; isopropanolamina>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: 1,1'-iminodipropan-2-ol; diisopropanolaminaDA: 1,1'-iminodipropan-2-ol; diisopropanolaminDE: 1,1'-Iminodipropan-2-ol; DiisopropanolaminEL: 1,1'-éìéíïäé-ðñïðáíüëç-2* äé-éóïðñïðõëáìßíçEN: 1,1'-iminodipropan-2-ol; di-isopropanolamineFR: 1,1'-iminodi-2-propanol; diisopropanolamineIT: 1,1'-iminodi-2-propanolo; diisopropanolaminaNL: 1,1'-iminodipropan-2-ol; diisopropanolaminePT: 1,1'-iminodipropano-2-ol; diisopropanolamina>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: 1,2-dihidroxibenceno; pirocatecolDA: dihydroxybenzen; pyrocatecholDE: 1,2-Dihydroxybenzol; BrenzcatechinEL: ðõñïêáôå÷üëçEN: 1,2-dihydroxybenzene; pyrocatecholFR: 1,2-dihydroxybenzène; pyrocatécholIT: 1,2-diidrossibenzene; pirocatecoloNL: 1,2-dihydroxybenzeen; pyrocatecholPT: 1,2-diidroxibenzeno; pirocatecol>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: ácido butíricoDA: butansyre, smørsyreDE: ButtersäureEL: âïõôõñéêü ïîýEN: butyric acidFR: acide butyriqueIT: acido butirricoNL: boterzuurPT: ácido butírico>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: cloruro de butiriloDA: butyroylchloridDE: ButyrylchloridEL: âïõôõñï÷ëùñßäéïEN: butyryl chlorideFR: chlorure de butyryleIT: butirrile cloruroNL: butyrylchloridePT: cloreto de butirilo>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: acetoacetato de metiloDA: methylacetoacetat; aceteddikesyremethylesterDE: Methylacetoacetat; AcetessigsäuremethylesterEL: áêåôïîåéêüò ìåèõëåóôÝñáòEN: methyl acetoacetateFR: acétoacétate de méthyleIT: metile acetoacetatoNL: methylacetoacetaatPT: acetoacetato de metilo>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: cloroformiato de butilo; ester butílico del ácido clorofórmicoDA: butylchlorformiat; chlormyresyrebutylesterDE: Butylchlorformiat; ChlorameisensäurebutylesterEL: ÷ëùñïìõñìçêéêüò âïõôõëåóôÝñáòEN: butyl chloroformate; chloroformic acid butyl esterFR: chloroformiate de butyle; chloroformiate de n-butyleIT: butile cloroformiatoNL: n-butylchloorformiaatPT: cloroformato de butilo; cloroformato de n-butilo>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: ácido 2-cloropropiónicoDA: 2-chlorpropionsyreDE: 2-ChlorpropionsäureEL: 2-÷ëùñïðñïðéïíéêü ïîýEN: 2-chloropropionic acidFR: acide 2-chloropropioniqueIT: acido 2-cloropropionicoNL: 2-chloorpropionzuurPT: ácido 2-cloropropiónico>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: cloruro de isobutiriloDA: isobutyroylchloridDE: IsobutyrylchloridEL: éóïâïõôõñõëï÷ëùñßäéïEN: isobutyryl chlorideFR: chlorure d'isobutyryleIT: isobutirile cloruroNL: isobutyrylchloridePT: cloreto de isobutirilo>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: bis (cloroformiato) de oxidietilenoDA: oxydiethylenbis(chlorformiat)DE: Oxydiethylenbis(chlorformiat)EL: äéó(÷ëùñïìõñìçêéêü) ïîõäéáéèõëÝíéïEN: oxydiethylene bis(chloroformate)FR: bis(chloroformiate) d'oxydiéthylène; bis(chloroformiate) de diéthylène-glycolIT: ossidietilen bis (cloroformiato)NL: oxydiëthyleenbis(chloorformiaat)PT: bis(cloroformato) de oxidietileno; bis(cloroformato) de dietílenoglicol>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: cloroformiato de n-propiloDA: n-propylchlorformiat; chlormyresyrepropylesterDE: n-Propylchlorformiat; ChlorameisensäurepropylesterEL: ÷ëùñïìõñìçêéêüò ðñïðõëåóôÝñáòEN: propyl chloroformate; chloroformic acid propylester; n-propyl chloroformateFR: chloroformiate de propyle; chloroformiate de n-propyleIT: n-propil cloroformiatoNL: n-propylchloorformiaatPT: cloroformato de propilo; cloroformato de n-propílo>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: ácido valéricoDA: pentansyre; valerianesyreDE: ValeriansäureEL: âáëåñéáíéêü ïîýEN: valeric acidFR: acide valériqueIT: acido valerianicoNL: valeriaanzuurPT: ácido valérico>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: ácido adípicoDA: adipinsyreDE: AdipinsäureEL: áäéðéêü ïîýEN: adipic acidFR: acide adipiqueIT: acido adipicoNL: adipinezuurPT: ácido adípico>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: ácido metanosulfónicoDA: methansulfonsyreDE: MethansulfonsäureEL: ìåèáíïóïõëöïíéêü ïîýEN: methanesulphonic acidFR: acide méthanesulfoniqueIT: acido metansolfonicoNL: methaansulfonzuurPT: ácido metanossulfónico>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: ácido fumáricoDA: fumarsyreDE: FumarsäureEL: öïõìáñéêü ïîýEN: fumaric acidFR: acide fumariqueIT: acido fumaricoNL: fumaarzuurPT: ácido fumárico>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: oxalato de dietilo; éster dietílico del ácido oxálicoDA: diethyloxalat; ethyloxalatDE: Diethyloxalat; OxalsäurediethylesterEL: ïîáëéêüò äéáéèõëåóôÝñáòEN: oxalic acid diethylester; diethyl oxalateFR: oxalate de diéthyle; oxalate d'éthyleIT: dietile ossalato; etile ossalatoNL: diëthyloxalaatPT: oxalato de dietilo; oxalato de etilo>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: cloruro de guanidinioDA: guanidinhydrochlorid; guanidiniumchloridDE: Guanidiniumchlorid; GuanidinhydrochloridEL: õäñï÷ëùñéêÞ ãïõáíéäßíçEN: guanidinium chloride; guanadine hydrochlorideFR: chlorure de guanidiniumIT: guanidinio cloruroNL: guanidiniumchloridePT: cloreto de guanidinio>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: benzonitriloDA: benzonitrilDE: BenzonitrilEL: âåíæïíéôñßëéïEN: benzonitrileFR: benzonitrileIT: benzonitrileNL: benzonitrilPT: benzonitrilo>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: 2-clorobenzonitriloDA: 2-chlorbenzonitrilDE: 2-ChlorbenzonitrilEL: 2-÷ëùñïâåíæïíéôñßëéïEN: 2-chlorobenzonitrileFR: 2-chlorobenzonitrileIT: 2-clorobenzonitrileNL: 2-chloorbenzonitrilPT: 2-clorobenzonitrilo>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: 5-nitroacenaftenoDA: 5-nitroacenaphthenDE: 5-NitroacenaphthenEL: 5-íéôñïáêåíáöèÝíéïEN: 5-nitroacenaphtheneFR: 5-nitroacénaphtèneIT: 5-nitroacenafteneNL: 5-nitroacenafteenPT: 5-nitroacenafteno>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: 3,3'-diclorobencidinaDA: 3,3'-dichlorbenzidinDE: 3,3'-DichlorbenzidinEL: 3,3'-äé÷ëùñïâåíæéäßíçEN: 3,3'-dichlorobenzidine; 3,3'-dichlorobiphenyl-4,4'-ylenediamineFR: 3,3'-dichlorobenzidineIT: 3,3'-diclorobenzidinaNL: 3,3'-dichloorbenzidinePT: 3,3'-diclorobenzidina>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: sales de 3,3'-diclorobencidinaDA: salte af 3,3'-dichlorbenzidinDE: Salze von 3,3'-DichlorbenzidinEL: Üëáôá ôçò 3,3'-äé÷ëùñïâåíæéäßíçòEN: salts of 3,3'-dichlorobenzidine; salts of 3,3'-dichlorobiphenyl-4,4'-ylenediamineFR: sels de 3,3'-dichlorobenzidineIT: 3,3'-diclorobenzidina saliNL: zouten van 3,3'-dichloorbenzidinePT: sais de 3,3'-diclorobenzidina>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: sales de bencidinaDA: salte af benzidinDE: Salze von BenzidinEL: Üëáôá ôçò âåíæéäßíçòEN: salts of benzidineFR: sels de benzidineIT: benzidina saliNL: zouten van benzidinePT: sais de benzidina>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: sales de 2-naftilaminaDA: salte af 2-naphthylaminDE: Salze von 2-NaphthylaminEL: Üëáôá ôçò 2-íáöèõëáìßíçòEN: salts of 2-naphthylamineFR: sels de 2-naphtylamineIT: 2-naftilamina saliNL: zouten van 2-naftylaminePT: sais de 2-naftilamina>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: 4-aminobifeniloDA: 4-aminobiphenylDE: 4-AminobiphenylEL: 4-áìéíïäéöáéíýëéïEN: biphenyl-4-ylamine; xenylamine; 4-aminobiphenylFR: 4-aminobiphényle; 4-biphénylylamineIT: 4-aminobifenileNL: 4-aminobifenylPT: 4-aminobifenilo; 4-bifenilamina>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: sales de 4-aminobifeniloDA: salte af 4-aminobiphenylDE: Salze von 4-AminobiphenylEL: Üëáôá ôïõ 4-áìéíïäéöáéíõëßïõEN: salts of biphenyl-4-ylamine; salts of xenylamine; salts of 4-aminobiphenylFR: sels de 4-aminobiphényle; sels de 4-biphénylylamineIT: 4-aminobifenile saliNL: zouten van 4-aminobifenylPT: sais de 4-aminobifenilo; sais de 4-bifenilamina>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: bencildimetilaminaDA: benzyldimethylaminDE: BenzyldimethylaminEL: âåíæõëïäéìåèõëáìßíçEN: benzyldimethylamineFR: benzyldiméthylamine; N,N-diméthylbenzylamineIT: benzildimetilaminaNL: benzyldimethylaminePT: benzildimetilamina>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: 2-aminoetildimetilamina; 2-dimetilaminoetilaminaDA: 2-aminoethyldimethylamin; 2-dimethylaminoethylaminDE: 2-Aminoethyldimethylamin; 2-DimethylaminoethylaminEL: 2-áìéíïáéèõëïäéìåèõëáìßíç* 2-äéìåèõëáìéíïáéèõëáìßíçEN: 2-aminoethyldimethylamine; 2-dimethylaminoethylamineFR: 2-aminoëthyldimëthylamine; 2-diméthylaminoëthylamineIT: 2-aminoetildimetilamina; 2-dimetilaminoetilaminaNL: 2-aminoëthyldimethylamine; 2-dimethylaminoëthylaminePT: 2-aminoetildimetilamina; 2-dimetilaminoetilamina>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: etildimetilaminaDA: ethyldimethylaminDE: EthyldimethylaminEL: áéèõëïäéìåèõëáìßíçEN: ethyldimethylamineFR: éthyldiméthylamine; N,N-diméthyléthylamineIT: etildimetilaminaNL: ethyldimethylaminePT: etildimetilamina>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: dimetilnitrosamina; N-nitrosodimetilaminaDA: dimethylnitrosamin; N-nitrosodimethylaminDE: Dimethylnitrosamin; N-NitrosodimethylaminEL: äéìåèõëïíéôñïäïáìßíç* N-íéôñïæïäéìåèõëáìßíçEN: N-nitrosodimethylamine; dimethylnitrosamineFR: diméthylnitrosamine; N-nitrosodiméthylamineIT: dimetilnitrosamina; N-nitrosodimetilaminaNL: dimethylnitrosamine; N-nitrosodimethylaminePT: dimetilnitrosamina; N-nitrosodimetilamina>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: 2,2'-dicloro-4,4'-metilendianilina; 4,4'-metilenbis (2-cloroanilina)DA: 2,2'-dichlor-4,4'-methylendianilin; 4,4'-methylenbis (2-chloranilin)DE: 2,2'-Dichlor-4,4'-methylendianilin; 4,4'-Methylen-bis (2-chloranilin)EL: 2,2'-äé÷ëùñï-4,4'-ìåèõëåíïäéáíéëßíç* 4,4'-ìåèõëåíïäéó(2-÷ëùñïáíéëßíç)EN: 2,2'-dichloro-4,4'-methylenedianiline; 4,4'-methylene bis (2-chloroaniline)FR: 2,2'-dichloro-4,4'-méthylènedianiline; 4,4'-méthylènebis (2-chloroaniline)IT: 2,2'-dicloro-4,4'-metilendianilina; 4,4'-metilenbis (2-cloroanilina)NL: 2,2'-dichloor-4,4'-methyleendianiline; 4,4'-methyleenbis(2-chlooraniline)PT: 2,2'-dicloro-4,4'-metilenodianilina; 4,4'-metileno-bis (2-cloroanilina)>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: sales de 2,2'-dicloro-4,4'-metilendianilina; sales de 4,4'-metilenbis (2-cloroanilina)DA: salte af 2,2'-dichlor-4,4'-methylendianilin; salte af 4,4'-methylenbis (2-chloranilin)DE: Salze von 2,2'-Dichlor-4,4'-methylendianilin; Salze von 4,4'-Methylen-bis (2-chlor-anilin)EL: ¶ëáôá ôçò 2,2'-äé÷ëùñï-4,4'-ìåèõëåíïäéáíéëßíçò* Üëáôá ôçò 4,4'-ìåèõëåíïäéó-(2-÷ëùñïáíéëßíçò)EN: salts of 2,2'-dichloro-4,4'-methylenedianiline; salts of 4,4'-methylenebis (2-chloro-aniline);FR: sels de 2,2'-dichloro-4,4'-méthylènedianiline; sels de 4,4'-méthylènebis (2-chloro-aniline)IT: 2,2'-dicloro-4,4'-metilendianilina sali; 4,4'-metilenbis (2-cloroanilina) saliNL: zouten van 2,2'-dichloor-4,4'-methyleendianiline; zouten van 4,4'-methyleenbis- (2-chlooraniline)PT: sais de 2,2'-dicloro-4,4'-metilenodianilina; sais de 4,4'-metileno-bis (2-cloroanilina)>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: 4-amino-N,N-dietilanilina; N,N-dietil-p-fenilenodiaminaDA: 4-amino-N,N-diethylanilin; N,N-diethyl-4-aminoanilinDE: 4-Amino-N,N-diethylanilin; N,N-Diethyl-p-phenylendiaminEL: 4-áìéíï-N-N'-äéáéèõëáíéëßíç* N,N-äéáéèõëï-ð-öáéíõëåíïäéáìßíçEN: 4-amino-N,N-diethylaniline; N,N-diethyl-p-phenylenediamineFR: 4-amino-N,N-diéthylaniline; N,N-diéthyl-p-phénylènediamineIT: 4-amino-N,N-dietilanilina; N,N-dietil-p-fenilendiaminaNL: 4-amino-N,N-diëthylaniline; N,N-diëthyl-p-fenyleendiaminePT: 4-amino-N,N-dietilanilina; N,N-dietil-p-fenilenodiamina>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: 2-metilaziridina; propileniminaDA: 2-methylaziridin; propyleniminDE: 2-Methylaziridin; PropyleniminEL: 2-ìåèõëáæéñéäßíçEN: 2-methylaziridine; propyleneimineFR: 2-méthylaziridine; propylènimineIT: 2-metilaziridina; propileniminaNL: 2-methylaziridine; propyleeniminePT: 2-metilaziridina; propilenimina>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: 1,2-dimetilimidazolDA: 1,2-dimethylimidazolDE: 1,2-DimethylimidazolEL: 1,2-äéìåèõëéìéäáæüëéïEN: 1,2-dimethylimidazoleFR: 1,2-diméthylimidazoleIT: 1,2-dimetilimidazoloNL: 1,2-dimethylimidazoolPT: 1,2-dimetilimidazole>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: 1-metilimidazolDA: 1-methylimidazolDE: 1-MethylimidazolEL: 1-ìåèõëéìéäáæüëéïEN: 1-methylimidazoleFR: 1-méthylimidazoleIT: 1-metilimidazoloNL: 1-methylimidazoolPT: 1-metilimidazole>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: 2-metilpiridina; 2-picolinaDA: 2-methylpyridin; 2-picolinDE: 2-Methylpyridin; 2-PicolinEL: 2-ìåèõëïðõñéäßíç, 2-ðéêïëßíçEN: 2-methylpyridine; 2-picolineFR: 2-méthylpyridine; 2-picolineIT: 2-metilpiridina; 2-picolinaNL: 2-methylpyridine; 2-picolinePT: 2-metïlpiridina; 2-picolina>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: 4-metilpiridina; 4-picolinaDA: 4-methylpyridin; 4-picolinDE: 4-Methylpyridin; 4-PicolinEL: 4-ìåèõëïðõñéäßíçEN: 4-methylpyridine; 4-picolineFR: 4-méthylpyridine; 4-picolineIT: 4-metilpiridina; 4-picolinaNL: 4-methylpyridine; 4-picolinePT: 4-metilpiridina; 4-picolina>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: 6-fenil-1,3,5-triazina-2,4-diamina; benzoguanaminaDA: 6-phenyl-1,3,5-triazin-2,4-diamin; benzoguanaminDE: 6-Phenyl-1,3,5-triazin-2,4-diamin; BenzoguanaminEL: 6-öáéíõëï-1,3,5-ôñéáæéíï-2,4-äéáìßíç* âåíæïãïõáíáìßíçEN: 6-phenyl-1,3,5-triazine-2,4-diamine; benzoguanamineFR: 6-phényl-1,3,5-triazine-2,4-diamine; benzoguanamineIT: 6-fenil-1,3,5-triazin-2,4-diamina; benzoguanaminaNL: 6-fenyl-1,3,5-triazine-2,4-diamine; benzoguanaminePT: 6-fenil-1,3,5-triazina-2,4-diamina; benzoguanamina>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: cianamida; carbamonitriloDA: cyanamidDE: CyanamidEL: ÊõáíáìßäéïEN: cyanamide; carbamonitrileFR: cyanamideIT: cianamideNL: cyaanamidePT: cianamida>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: butiraldehído-oximaDA: butyraldehydoximDE: ButyraldehydoximEL: âïõôõñáëäåûäïîßìçEN: butyraldehyde oximeFR: butyraldehyde-oximeIT: butirraldeideossimaNL: butyraldehydoximPT: butiraldeído-oxima>KAAVION LOOPU>>KAAVION ALKU>ES: 2-butanona-oximaDA: 2-butanonoxim; ethylmethylketoximDE: 2-Butanonoxim; EthylmethylketoximEL: 2-âïõôáíïíïîßìç* áéèõëïìåèõëïêåôïîßìçEN: 2-butanone oxime; ethyl methyl ketoxime; ethyl methyl ketone oximeFR: 2-butanone-oxime; éthylméthylcétoximeIT: 2-butanonossima; etilmetilchetossimaNL: 2-butanonoxim; ethylmethylketoximPT: 2-butanona-oxima; etilmetilcetoxima>KAAVION LOOPU>