Avis juridique important

|

31993L0117

Kahdestoista komission direktiivi 93/117/EY, annettu 17 päivänä joulukuuta 1993, yhteisön määritysmenetelmistä rehujen virallista tarkastusta varten

Virallinen lehti nro L 329 , 30/12/1993 s. 0054 - 0062 Suomenk. erityispainos Alue 3 Nide 54 s. 0186  Ruotsink. erityispainos Alue 3 Nide 54 s. 0186

KAHDESTOISTA KOMISSION DIREKTIIVI 93/117/EY,annettu 17 päivänä joulukuuta 1993,yhteisön määritysmenetelmistä rehujen virallista tarkastusta varten EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO, jokaottaa huomioon Euroopan yhteisön perustamissopimuksen,ottaa huomioon yhteisön näytteenotto- jamääritysmenetelmistä rehujen virallista tarkastusta varten 20 päivänä heinäkuuta 1970 annetun neuvoston direktiivin 70/373/ETY(1), sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna asetuksella (ETY) N:o 3768/85(2), ja erityisesti sen 2 artiklan,sekä katsoo, ettädirektiivissä 70/373/ETY säädetään, että rehujen virallisessa tarkastuksessa rehujen laatua ja koostumusta koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten nojalla säädettyjen edellytysten noudattamisen toteamiseksi on käytettävä yhteisön näytteenotto- ja määritysmenetelmiä,on suotavaa vahvistaa yhteisön määritysmenetelmä, jonka avulla voidaan valvoa, että robenidiinin ja metyylibentsokvaatin käyttöedellytyksiä rehuissa noudatetaan, jatässä direktiivissä säädetyt toimenpiteet ovat pysyvän rehukomitean lausunnon mukaiset,ON ANTANUT TÄMÄN DIREKTIIVIN:1 artikla Jäsenvaltioiden on säädettävä siitä, että rehujen virallisessa tarkastuksessa käytettävät robenidiinin ja metyyli-bentsokvaatin pitoisuudet määritetään tämän direktiivin liitteessä esitettyjä menetelmiä vastaavien menetelmien mukaisesti.2 artikla Jäsenvaltioiden on saatettava tämän direktiivin noudattamisen edellyttämät lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset voimaan viimeistään 30 päivänä marraskuuta 1994. Niiden on ilmoitettava tästä komissiolle viipymättä.Näissä jäsenvaltioiden antamissa säädöksissä on viitattava tähän direktiiviin tai niitä virallisesti julkaistaessa niihin on liitettävä viittaus tähän direktiiviin. Jäsenvaltioiden on säädettävä siitä, miten viittaukset tehdään.3 artikla Tämä direktiivi tulee voimaan kolmantena päivänä sen jälkeen, kun se on julkaistu Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä.Tehty Brysselissä 17 päivänä joulukuuta 1993.Komission puolestaRené STEICHENKomission jäsen(1) EYVL N:o L 170, 3.8.1970, s. 2(2) EYVL N:o L 362, 31.12.1985, s. 8LIITE 1 ROBENIDIININ MÄÄRITTÄMINEN 1,3-bis[(4-klooribentsylideeni)amino]guanidiini-hydrokloridi 1 Tarkoitus ja soveltamisalaTällä menetelmällä on mahdollista määrittää robenidiinin pitoisuus rehuissa. Määrityksen alaraja on 5 mg/kg.2 PeriaateNäyte uutetaan happamaksi tehdyllä metanolilla. Uute kuivataan ja määräosa puhdistetaan alumiinioksidikolonnissa. Robenidiini eluoidaan kolonnista metanolilla, väkevöidään ja saatetaan sopivaksi tilavuudeksi liikkuvalla faasilla. Robenidiinin pitoisuus määritetään käänteisfaasista suuren erotuskyvyn nestekromatografialla (HPLC) ultraviolettidetektorin avulla.3 Reagenssit3.1 Metanoli3.2 Happamaksi tehty metanoliSiirretään 4,0 ml vetykloridihappoa (ñ20 n. 1,18 g/ml) 500 ml:n mittapulloon, täytetään merkkiin metanolilla (3.1) ja sekoitetaan. Tämä liuos on valmistettava juuri ennen käyttöä.3.3 Asetonitriili, HPLC-laatua3.4 MolekyyliseulaTyyppiä 3A, 8 12 meshin helmiä (1,6 2,5 mm:n helmiä, kiteistä alumiinisilikaattia, huokosten halkaisija 0,3 mm).3.5 Alumiinioksidi: hapan, aktiviteettiluokka I pylväskromatografiaa vartenSiirretään 100 grammaa alumiinioksidia sopivaan astiaan ja lisätään 2,0 ml vettä. Suljetaan ja ravistellaan noin 20 minuutin ajan. Säilytetään hyvin suljetussa astiassa.3.6 Kaliumdivetyfosfaattiliuos, c = 0,025 mol/lLiuotetaan 3,40 grammaa kaliumdivetyfosfaattia veteen (HPLC-laatua) 1 000 ml:n mittapullossa, täytetään merkkiin ja sekoitetaan.3.7 Dinatriumvetyfosfaattiliuos, c = 0,025 mol/lLiuotetaan 3,55 grammaa vedetöntä (tai 4,45 g dihydraattia tai 8,95 g dodekahydraattia) dinatriumvetyfosfaattia veteen (HPLC-laatua) 1 000 ml:n mittapullossa, täytetään merkkiin ja sekoitetaan.3.8 HPLC:n liikkuva faasiSekoitetaan seuraavat reagenssit:650 ml asetonitriiliä (3.3),250 ml vettä (HPLC-laatua),50 ml kaliumdivetyfosfaattiliuosta (3.6),50 ml dinatriumvetyfosfaattiliuosta (3.7).Suodatetaan 0,22 ìm:n suodattimen (4.6) läpi ja poistetaan liuoksesta kaasut (esimerkiksi käsittelemällä ultraäänellä 10 minuuttia).3.9 StandardiyhdistePuhdas robenidiini: 1,3-bis[(4-klooribentsylideeni)amino]guanidiini-hydrokloridi.3.9.1 Standardirobenidiinin kantaliuos: 300 ìg/mlPunnitaan 30 mg 0,1 mg:n tarkkuudella robenidiinin standardiyhdistettä (3.9). Liuotetaan happamaksi tehtyyn metanoliin (3.2) 100 ml:n mittapullossa, täytetään merkkiin samalla liuottimella ja sekoitetaan. Kääritään pullo alumiinifolioon ja säilytetään valolta suojattuna.3.9.2 Standardirobenidiinin välimuotoliuos: 12 ìg/mlSiirretään 10,0 ml standardikantaliuosta (3.9.1) 250 ml:n pulloon, täytetään merkkiin liikkuvalla faasilla (3.8) ja sekoitetaan. Kääritään pullo alumiinifolioon ja säilytetään valolta suojattuna.3.9.3 KalibrointiliuoksetSiirretään sarjassa 50 ml:n mittapulloihin 5,0, 10,0, 15,0, 20,0 ja 25,0 ml standardin välimuotoliuosta (3.9.2). Täytetään merkkiin liikkuvalla faasilla (3.8) ja sekoitetaan. Näiden liuosten robenidiinipitoisuudet ovat vastaavasti 1,2, 2,4, 3,6, 4,8 ja 6,0 ìg/ml. Ne on valmistettava juuri ennen käyttöä.4 Välineistö4.1 LasikolonniValmistettu keltaisesta lasista, varustettu hanalla ja säiliöllä, jonka tilavuus on noin 150 ml, sisähalkaisija 10 15 mm, pituus 250 mm.4.2 Laboratorioravistelija4.3 Pyöröhaihdutin4.4 HPLC-laitteisto, jossa aallonpituudeltaan säädettävissä oleva ultraviolettidetektori tai diodirividetektori, joka toimii alueella 250 400 nm4.4.1 Nestekromatografiakolonni: 300 mm x 4 mm, täytettynä 10 ìm:n C 18-tyypin partikkeleilla tai vastaava kolonni4.5 Lasikuitusuodattimia (Whatman GF/A tai vastaavia suodattimia)4.6 Kalvosuodattimia, 0,22 ìm4.7 Kalvosuodattimia, 0,45 ìm5 MenettelyHuom: Robenidiini on herkkä valolle. Kaikkiin toimintoihin suositellaan keltaisen lasin käyttöä.5.1 Yleistä5.1.1 Rikastamaton rehu suositellaan analysoitavaksi (sokeakoe) robenidiinin ja häiritsevien aineiden poissaolon varmistamiseksi.5.1.2 Sokearehua (5.1.1) määritettäessä tulisi suorittaa takaisinsaantokoe sen jälkeen, kun rehua on rikastettu lisäämällä yhtä suuri määrä robenidiinia, kuin näytteessä esiintyy. Rikastamalla pitoisuuteen 60 mg/kg siirretään 3,0 ml standardikantaliuosta (3.9.1) 250 ml:n erlenmeyerpulloon. Haihdutetaan liuos noin 0,5 ml:ksi typpivirrassa. Lisätään 15 g rikastamatonta rehua, sekoitetaan ja odotetaan 10 minuuttia ennen siirtymistä uuttovaiheeseen (5.2).Huom: Tämän menetelmän tarkoituksiin rikastamattoman rehun kemiallisen koostumuksen on oltava näytetyypin kaltainen ja määrityksen aikana robenidiinia ei saa havaita.5.2 UuttoPunnitaan 0,01 g:n tarkkuudella noin 15 g valmistettua näytettä. Siirretään 250 ml:n erlenmeyerpulloon ja lisätään 100,0 ml happamaksi tehtyä metanolia (3.2), suljetaan astia ja ravistellaan tunnin ajan ravistelijalla (4.2). Suodatetaan liuos lasikuitusuodatinpaperin (4.5) läpi ja koko suodos kerätään talteen 150 ml:n erlenmeyerpulloon. Lisätään 7,5 g molekyyliseulaa (3.4), suljetaan astia ja ravistellaan viisi minuuttia. Suodatetaan välittömästi lasikuitusuodatinpaperin läpi. Tämä liuos säilytetään puhdistusta (5.3) varten.5.3 Puhdistus5.3.1 Alumiinioksidikolonnin esikäsittelyLasikolonnin (4.1) alapäähän laitetaan pieni tuppo lasivillaa ja tasoitetaan se lasisauvaa käyttäen. Punnitaan 11,0 g valmistettua alumiinioksidia (3.5) ja siirretään kolonniin. Tässä vaiheessa tulee huolehtia, että altistuminen ilmalle on vähäisin mahdollinen. Taputellaan kevyesti täytettyä kolonnia sen alapäästä alumiinioksidin asettumiseksi.5.3.2 Näytteen puhdistusPipetoidaan kolonniin 5,0 ml valmistettua näyteuutetta (5.2). Annetaan pipetin kärjen levätä kolonnin seinää vasten ja liuoksen absorboitua alumiinioksidiin. Eluoidaan robenidiini kolonnista 100 ml:lla metanolia (3.1) virtausnopeudella 2 3 ml/min ja kerätään eluaatti 250 ml:n pyöreäpohjaiseen pulloon. Kuivataan metanoliliuos haihduttamalla alennetussa paineessa 40 °C:ssa pyöröhaihduttimessa (4.3). Liuotetaan jäännös uudelleen 3 4 ml:aan liikkuvaa faasia (3.8) ja siirretään kvantitatiivisesti 10 ml:n mittapulloon. Huuhdellaan pullo usealla 1 2 ml:n annoksella liikkuvaa faasia ja siirretään nämä huuhteluliuokset mittapulloon. Täytetään merkkiin samalla liuottimella ja sekoitetaan. Määräosa suodatetaan 0,45 ìm:n kalvosuodattimen (4.7) läpi. Tämä liuos säilytetään HPLC-määritystä (5.4) varten.5.4 HPLC-määritys5.4.1 ParametritSeuraavat olosuhteet annetaan viitteeksi. Muita parametrejä voidaan käyttää, jos ne johtavat vastaaviin tuloksiin.Nestekromatografiakolonni (4.4.1).HPLC:n liikkuva faasi (3.8).Virtausnopeus: 1,5 2 ml/minuutti.Detektorin aallonpituus: 317 nm.Injektoitu määrä: 20 50 ìl.Kromatografisen järjestelmän stabiilisuus tarkastetaan injektoimalla useamman kerran kalibrointiliuosta (3.9.3), jonka pitoisuus on 3,6 ìg/ml, kunnes saadaan piikkejä, joiden korkeudet (pinta-alat) ja retentioajat pysyvät vakioina.5.4.2 KalibrointikäyräInjektoidaan useamman kerran kutakin kalibrointiliuosta (3.9.3) ja mitataan kunkin pitoisuuden piikkien korkeudet (pinta-alat). Piirretään kalibrointikäyrä käyttäen kalibrointiliuosten piikkien korkeuksien tai pinta-alojen keskiarvoja ordinaattana ja vastaavia pitoisuuksia, ìg/ml, abskissana.5.4.3 NäyteliuosInjektoidaan useamman kerran näyteuutetta (5.3.2) käyttäen samaa määrää kuin kalibrointiliuoksille, ja määritetään robenidiinipiikkien korkeuden (pinta-alan) keskiarvo.6 Tulosten laskeminenNäyteliuoksen robenidiinipiikkien korkeuden (pinta-alan) keskiarvosta määritetään näyteliuoksen pitoisuus ìg/ml:na käyttäen kalibrointikäyrää (5.4.2).Näytteen robenidiinipitoisuus w (mg/kg) saadaan seuraavasta kaavasta:w = >NUM>c ×/>DEN>200;mjossa:c = näyteliuoksen robenidiinipitoisuus ìg/ml:nam = näytteen massa grammoina.7 Tulosten validointi7.1 TunnistaminenTutkittavan aineen tunnistus voidaan varmistaa ko-kromatografialla tai diodirividetektorilla, mikä mahdollistaa näyteuutteen ja 6,0 ìg/ml robenidiinia sisältävän kalibrointiliuoksen (3.6.3) spektrien vertailun.7.1.1 Ko-kromatografiaNäyteuute rikastetaan lisäämällä sopiva määrä kalibrointiliuosta (3.9.3). Lisätyn robenidiinin määrän on vastattava näyteuutteesta löydetyn robenidiinin arvioitua määrää.Ainoastaan robenidiinipiikin korkeuden tulisi kasvaa ottaen huomioon sekä lisätty määrä että uutteen laimeneminen. Piikin leveyden, sen puolikorkeudella, on oltava noin 10 % sen alkuperäisestä leveydestä.7.1.2 Määritys diodirividetektorillaTulokset arvioidaan seuraavien edellytysten mukaisesti:a) Näyte- ja kalibrointispektrien maksimiabsorption aallonpituuden, mitattuna kromatogrammin piikin huipusta, on oltava sama rajoissa, jonka määritysjärjestelmän erotuskyky määrää. Määritykselle diodirividetektorilla tämä on yleensä noin ± 2 nm:ä;b) Välillä 250 400 nm näyte- ja kalibrointispektrit, mitattuna kromatogrammin piikkien huipusta, eivät saa poiketa toisistaan niiltä osin, jotka kuuluvat 10 100 % alueeseen suhteellista absorbanssia. Tämä edellytys täyttyy, kun samat maksimit esiintyvät eikä missään havaittavassa kohdassa kahden spektrin välinen poikkeama ylitä 15 %:a tutkittavan aineen standardiabsorbanssista;c) Välillä 250 400 nm näyteuutteen antaman piikin nousevan käyrän, huipun ja laskevan käyrän spektrit eivät saa poiketa silmämääräisesti toisistaan niiltä osin, jotka kuuluvat 10 100 % alueeseen suhteellista absorbanssia. Tämä edellytys täyttyy, kun samat maksimit esiintyvät ja kun kaikissa havaittavissa kohdissa spektrien välinen poikkeama ei ylitä 15 %:a huipun spektrin absorbanssista.Jos jokin näistä edellytyksistä ei täyty, tutkittavan aineen esiintymistä ei ole varmistettu.7.2 ToistettavuusKahden rinnakkaisen, samasta näytteestä tehdyn määrityksen tulosten välinen ero ei saa ylittää 10 %:a suuremmasta tuloksesta, kun robenidiinipitoisuudet ovat yli 15 mg/kg.7.3 SaantoRikastetulle näytteelle saannon on oltava vähintään 85 %.8 Laboratorioiden välisten tulosten tarkasteluEuroopan yhteisön laboratorioiden välisessä tarkastelussa 12 laboratoriota on määrittänyt neljä jauhon tai rakeiden muodossa olevaa kani- ja siipikarjarehunäytettä. Kukin näyte määritettiin kaksi kertaa. Tulokset esitetään alla olevassa taulukossa:>TAULUKON PAIKKA>2 METYYLIBENTSOKVAATTIPITOISUUDEN MÄÄRITYS 7-Bentsyloksi-6-butyyli-3-metoksikarbonyyli-4-kinoloni  1 Tarkoitus ja soveltamisalaTällä menetelmällä on mahdollista määrittää metyylibentsokvaattipitoisuus rehuissa. Määrityksen alaraja on 1 mg/kg.2 PeriaateMetyylibentsokvaatti uutetaan näytteestä metanolisella metaanisulfonihappoliuoksella. Uute puhdistetaan dikloorimetaanilla ioninvaihtokromatografialla ja sitten uudelleen dikloorimetaanilla. Metyylibentsokvaattipitoisuus määritetään käänteisfaasista suuren erotuskyvyn nestekromatografialla (HPLC) ja UV-detektorilla.3 Reagenssit3.1 Dikloorimetaani3.2 Metanoli, HPLC-laatua3.3 HPLC:n liikkuva faasi:metanolin (3.2) ja veden (HPLC-laatua) seos 75 + 25 (v +v)Suodatetaan 0,22 ìm:n suodattimen (4.5) läpi ja liuoksesta poistetaan kaasut (esimerkiksi ultraäänikäsittelyllä 10 minuuttia).3.4 Metaanisulfonihappoliuos, ó = 2 %Laimennetaan 20,0 ml metaanisulfonihappoa 1 000 ml:ksi metanolilla (3.2).3.5 Vetykloridihappoliuos, ó = 10 %Laimennetaan 100 ml vetykloridihappoa (ñ20 noin 1,18 g/ml) 1 000 ml:ksi vedellä.3.6 Kationinvaihtohartsi Amberlite CG-120 (Na), 100 200 meshHartsi esikäsitellään ennen käyttöä: sekoitetaan 100 g hartsia 500 ml:n kanssa vetykloridihappoa (3.5) ja saatetaan seos kiehuvaksi lämpölevyllä koko ajan sekoittaen. Annetaan jäähtyä ja dekantoidaan happo pois. Tyhjösuodatetaan suodatinpaperin läpi. Pestään hartsi kahdesti 500 ml:n annoksella vettä ja sitten 250 ml:lla metanolia (3.2). Huuhdellaan hartsi uudelleen 250 ml:lla metanolia (3.2) ja kuivataan johtamalla ilmavirta suodatuskakun läpi. Kuivattu hartsi säilytetään suljetussa pullossa.3.7 Standardiyhdiste: puhdas metyylibentsokvaatti (7-bentsyloksi-6-butyyli-3-metoksikarbonyyli-4-kinoloni)3.7.1 Standardimetyylibentsokvaatin kantaliuos, 500 ìg/mlPunnitaan 50 mg (0,1 mg:n tarkkuudella) standardiyhdistettä (3.7), liuotetaan metaanisulfonihappoliuokseen (3.4) 100 ml:n mittapullossa, täytetään merkkiin ja sekoitetaan.3.7.2 Standardimetyylibentsokvaatin välimuotoliuos, 50 ìg/mlSiirretään 5,0 ml standardikantaliuosta (3.7.1) 50 ml:n mittapulloon, täytetään merkkiin metanolilla (3.2) ja sekoitetaan.3.7.3 KalibrointiliuoksetSiirretään sarjassa 25 ml:n mittapulloihin 1,0, 2,0, 3,0, 4,0 ja 5,0 ml standardin välimuotoliuosta (3.7.2). Täytetään merkkiin liikkuvalla faasilla (3.3) ja sekoitetaan. Näiden liuosten metyylibentsokvaattipitoisuudet ovat vastaavasti 2,0, 4,0, 6,0, 8,0 ja 10,0 ìg/ml. Liuokset on valmistettava juuri ennen käyttöä.4 Välineistö4.1 Laboratoriosekoittaja4.2 Pyöröhaihdutin4.3 Lasikolonni (250 mm × 15 mm) varustettuna hanalla ja noin 200 ml:n säiliöllä4.4 HPLC-laitteisto, jossa aallonpituudeltaan säädettävissä oleva ultraviolettidetektori tai diodirividetektori4.4.1 Nestekromatografiakolonni: 300 mm x 4 mm, täytettynä 10 ìm:n C 18-tyypin partikkeleilla tai vastaava kolonni4.5 Kalvosuodattimia, 0,22 ìm4.6 Kalvosuodattimia, 0,45 ìm5 Menettely5.1 Yleistä5.1.1 Rikastamaton rehu (sokeakoe) on analysoitava metyylibentsokvaatin tai häiritsevien aineiden poissaolon varmistamiseksi.5.1.2 Määritettäessä sokearehua, jota on rikastettu lisäämällä yhtä suuri määrä metyylibentsokvaattia, kuin näytteessä esiintyy, on suoritettava takaisinsaantokoe. Rikastamalla pitoisuuteen 15 mg/kg lisätään 600 ìl standardikantaliuosta (3.7.1) 20 g:aan sokearehua, sekoitetaan ja odotetaan 10 minuuttia ennen siirtymistä uuttovaiheeseen (5.2).Huom: Tämän menetelmän tarkoituksiin rikastamattoman rehun koostumustyypin on oltava näytteen kaltainen ja määrityksen aikana metyylibentsokvaattia ei saa havaita.5.2 UuttoPunnitaan 0,01 g:n tarkkuudella noin 20 g valmistettua näytettä ja siirretään 250 ml:n erlenmeyerpulloon. Lisätään 100,0 ml metaanisulfonihappoa (3.4) ja ravistellaan mekaanisesti (4.1) 30 minuutin ajan. Suodatetaan liuos suodatinpaperin läpi ja suodos säilytetään neste-neste erotusta (5.3) varten.5.3 Neste-neste erotusSiirretään 25 ml suodosta (5.2) 500 ml:n erotussuppiloon, joka sisältää 100 ml vetykloridihappoliuosta (3.5). Lisätään 100 ml dikloorimetaania (3.1) suppiloon ja ravistellaan yhden minuutin ajan. Faasien erottumisen jälkeen valutetaan alempi faasi (dikloorimetaani) pyöreäpohjaiseen 500 ml:n pulloon. Toistetaan vesifaasin uutto vielä kahdella 40 ml:n annoksella dikloorimetaania ja yhdistetään nämä ensimmäiseen uutteeseen pyöreäpohjaisessa pullossa. Dikloorimetaaniuute haihdutetaan täysin kuivaksi pyöröhaihduttimessa (4.2), jonka on toimittava 40 °C:n lämpötilassa ja alennetussa paineessa. Liuotetaan jäännös 20 - 25 ml:aan metanolia (3.2), suljetaan pullo ja säilytetään koko uute ioninvaihtokromatografiaa (5.4) varten.5.4 Ioninvaihtokromatografia5.4.1 Kationinvaihtokolonnin esivalmisteluLaitetaan pieni tuppo lasivillaa lasikolonnin (4.3) alapäähän. Valmistetaan liete 5 g:sta käsiteltyä kationinvaihtohartsia (3.6) ja 50 ml:sta vetykloridihappoa (3.5), kaadetaan kolonniin ja annetaan asettua. Annetaan hapon valua siten, että sen pinta jää juuri ja juuri hartsipinnan yläpuolelle ja pestään kolonni vedellä, kunnes ulos virtaava liuos on lakmuspaperilla mitattuna neutraalia. Siirretään 50 ml metanolia (3.2) kolonniin ja annetaan valua, kunnes se saavuttaa hartsipinnan.5.4.2 PylväskromatografiaPipetoidaan varovasti saatua uutetta (5.3) kolonniin. Huuhdellaan pyöreäpohjainen pullo kahdella 5 - 10 ml:n annoksella metanolia (3.2) ja siirretään nämä pesuliuokset kolonniin. Annetaan uutteen valua hartsipintaan ja pestään kolonni 50 ml:lla metanolia valvoen ettei virtausnopeus ylitä 5 ml:aa minuutissa. Heitetään ulos valunut liuos pois. Metyylibentsokvaatti eluoidaan kolonnista käyttäen 150 ml:aa metaanisulfonihappoliuosta (3.4) ja kerätään eluaatti kolonnista 250 ml:n erlenmeyerpulloon.5.5 Neste-neste erotusSiirretään saatu eluaatti (5.4.2) 1 l:n erotussuppiloon. Huuhdellaan erlenmeyerpullo 5 10 ml:lla metanolia (3.2) ja yhdistetään pesuliuos erotussuppilon sisällön kanssa. Lisätään 300 ml vetykloridihappoliuosta (3.5) ja 130 ml dikloorimetaania (3.1). Ravistellaan yhden minuutin ajan ja annetaan faasien erottua. Valutetaan alempi faasi (dikloorimetaani) 500 ml:n pyöreäpohjaiseen pulloon. Toistetaan vesifaasin uutto kahdella uudella 70 ml:n annoksella dikloorimetaania ja yhdistetään nämä uutteet ensimmäisen, pyöreäpohjaisessa pullossa olevan uutteen kanssa.Dikloorimetaaniuute haihdutetaan täysin kuivaksi pyöröhaihduttimessa (4.2), jonka on toimittava 40 °C:n lämpötilassa ja alennetussa paineessa. Liuotetaan pullon jäännös noin 50 ml:aan metanolia (3.2) ja siirretään tämä liuos kvantitatiivisesti 10 ml:n mittapulloon. Pyöreäpohjainen pullo huuhdellaan kahdella uudella 1 2 ml:n annoksella metanolia ja siirretään liuos mittapulloon. Täytetään merkkiin metanolilla ja sekoitetaan. Suodatetaan määräosa kalvosuodattimen (4.6) läpi. Tämä liuos säilytetään HPLC-määritystä (5.6) varten.5.6 HPLC-määritys5.6.1 ParametritSeuraavat olosuhteet annetaan viitteeksi. Muita parametrejä voidaan käyttää, jos ne johtavat vastaaviin tuloksiin.Nestekromatografiakolonni (4.4.1).HPLC:n liikkuva faasi (3.3).Virtausnopeus: 1 1,5 ml/minuutti.Detektorin aallonpituus: 265 nm.Injektoitu määrä: 20 50 ìl.Kromatografisen järjestelmän stabiilisuus tarkastetaan injektoimalla useamman kerran kalibrointiliuosta (3.7.3), jonka pitoisuus on 4,0 ìg/ml, kunnes saadaan piikkejä, joiden korkeudet (pinta-alat) ja retentioajat pysyvät vakioina.5.6.2 KalibrointikäyräInjektoidaan useamman kerran kutakin kalibrointiliuosta (3.7.3) ja mitataan kunkin pitoisuuden piikkien korkeudet (pinta-alat). Piirretään kalibrointikäyrä käyttäen kalibrointiliuosten piikkien korkeuksien tai pinta-alojen keskiarvoja ordinaattana ja vastaavia pitoisuuksia, ìg/ml, abskissana.5.6.3 NäyteliuosInjektoidaan useamman kerran näyteuutetta (5.5) käyttäen samaa määrää kuin kalibrointiliuoksille, ja määritetään metyylibentsokvaattipiikin korkeuden (pinta-alan) keskiarvo.6 Tulosten laskeminenNäyteliuoksen metyylibentsokvaattipiikkien korkeuden (pinta-alan) keskiarvosta määritetään näyteliuoksen pitoisuus ìg/ml:na käyttäen kalibrointikäyrää (5.6.2).Näytteen metyylibentsokvaattipitoisuus w (mg/kg) saadaan seuraavasta kaavasta:w = >NUM>c ×/>DEN>40;mjossa:c = näyteliuoksen metyylibentsokvaattipitoisuus mikrogrammoina millilitrassa,m = näytteen massa grammoina.7 Tulosten validointi7.1 TunnistaminenTutkittavan aineen tunnistus voidaan varmistaa ko-kromatografialla tai diodirividetektorilla, mikä mahdollistaa näyteuutteen ja 10,0 ìg/ml metyylibentsokvaattia sisältävän kalibrointiliuoksen (3.7.3) spektrien vertailun.7.1.1 Ko-kromatografiaNäyteuute rikastetaan lisäämällä sopiva määrä kalibrointiliuosta (3.7.2). Lisätyn metyylibentsokvaatin määrän on vastattava näyteuutteesta löydetyn metyylibentsokvaatin arvioitua määrää.Ainoastaan metyylibentsokvaatin piikin korkeuden tulisi kasvaa ottaen huomioon sekä lisätty määrä että uutteen laimeneminen. Piikin leveyden, sen puolikorkeudella, on oltava noin 10 % sen alkuperäisestä leveydestä.7.1.2 Määritys diodirividetektorillaTulokset arvioidaan seuraavien edellytysten mukaisesti:a) Näyte- ja kalibrointispektrien maksimiabsorption aallonpituuden, mitattuna kromatogrammien piikin huipusta, on oltava sama rajoissa, jonka määritysjärjestelmän erotuskyky määrää. Määritykselle diodirividetektorilla tämä on yleensä noin ± 2 nm:ä;b) Välillä 220 350 nm näyte- ja kalibrointispektrit, mitattuna kromatogrammin piikkien huipusta, eivät saa poiketa toisistaan niiltä osin, jotka kuuluvat 10 100 % alueeseen suhteellista absorbanssia. Tämä edellytys täyttyy, kun samat maksimit esiintyvät eikä missään havaittavassa kohdassa kahden spektrin välinen poikkeama ylitä 15 %:a tutkittavan aineen standardiabsorbanssista;c) Välillä 220 350 nm näyteuutteen antaman piikin nousevan käyrän, huipun ja laskevan käyrän spektrit eivät saa poiketa silmämääräisesti toisistaan niiltä osin, jotka kuuluvat 10 100 % alueeseen suhteellista absorbanssia. Tämä edellytys täyttyy, kun samat maksimit esiintyvät ja kun kaikissa havaittavissa kohdissa spektrien välinen poikkeama ei ylitä 15 %:a huipun spektrin absorbanssista.Jos jokin näistä edellytyksistä ei täyty, tutkittavan aineen esiintymistä ei ole varmistettu.7.2 ToistettavuusKahden rinnakkaisen, samasta näytteestä tehdyn määrityksen tulosten välinen ero ei saa ylittää 10 %:a suuremmasta tuloksesta, kun metyylibentsokvaattipitoisuudet ovat välillä 4 20 mg/kg.7.3 SaantoRikastetulle näytteelle saannon on oltava vähintään 90 %.8 Laboratorioiden välisten tulosten tarkasteluLaboratorioiden välisessä tarkastelussa 10 laboratoriota on määrittänyt viisi näytettä. Kukin näyte määritettiin kaksi kertaa.Tulokset >TAULUKON PAIKKA>


title: Komission direktiivi 2005/12/EY, tehty 18 päivänä helmikuuta 2005, ro-ro-matkustaja-alusten erityisistä vakavuusvaatimuksista annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/25/EY liitteiden I ja II muuttamisestaETA:n kannalta merkityksellinen teksti

text:
               19.2.2005

               FI

               Euroopan unionin virallinen lehti

               L 48/19

      KOMISSION DIREKTIIVI 2005/12/EY,
   tehty 18 päivänä helmikuuta 2005,
   ro-ro-matkustaja-alusten erityisistä vakavuusvaatimuksista annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/25/EY liitteiden I ja II muuttamisesta
   (ETA:n kannalta merkityksellinen teksti)
   EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO, joka
   ottaa huomioon Euroopan yhteisön perustamissopimuksen,
   ottaa huomioon ro-ro-matkustaja-alusten erityisistä vakavuusvaatimuksista 14 päivänä huhtikuuta 2003 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/25/EY (1) ja erityisesti sen 10 artiklan,
   sekä katsoo seuraavaa:

               (1)

               Direktiiviä 2003/25/EY sovelletaan aluksen lippuvaltiosta riippumatta kaikkiin ro-ro-matkustaja-aluksiin, jotka liikennöivät säännöllisesti jäsenvaltion satamaan tai satamasta kansainvälisillä matkoilla.

               (2)

               Direktiivin 2003/25/EY 6 artiklassa säädetään, että ro-ro-matkustaja-alusten on oltava mainitun direktiivin liitteessä I määritettyjen erityisten vakavuusvaatimusten mukaisia ja että jäsenvaltioiden on näitä vaatimuksia soveltaessaan noudatettava mainitun direktiivin liitteessä II esitettyjä suuntaviivoja.

               (3)

               Direktiivin 2003/25/EY 10 artiklassa säädetään, että kansainvälisellä tasolla ja erityisesti Kansainvälisessä merenkulkujärjestössä (IMO) tapahtuneen kehityksen huomioon ottamiseksi direktiivin liitteitä voidaan muuttaa sen 11 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua menettelyä noudattaen.

               (4)

               Joulukuun 5 päivänä 2002 annetulla IMOn päätöslauselmalla MSC 141(76) tarkistetaan ihmishengen turvallisuutta merellä käsitelleen vuoden 1995 SOLAS-konferenssin päätöslauselman nro 14 nojalla vahvistettua mallikoemenetelmää ja siihen liittyviä ohjeellisia suuntaviivoja. Päätöslauselma nro 14 koskee ro-ro-matkustaja-alusten erityisistä vakavuusvaatimuksista tehtäviä alueellisia sopimuksia.

               (5)

               Tarkistetun mallikoemenetelmän olisi korvattava aiemmin sovellettu mallikoemenetelmä, josta säädetään direktiivissä 2003/25/EY. Jos alus on läpäissyt kokeen aiemmin sovelletun mallikoemenetelmän mukaisesti, koetta ei tarvitse uusia.

               (6)

               Direktiivi 2003/25/EY olisi sen vuoksi muutettava vastaavasti.

               (7)

               Tässä direktiivissä säädetyt toimenpiteet ovat Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 2099/2002 (2) perustetun meriturvallisuutta ja alusten aiheuttaman pilaantumisen ehkäisemistä käsittelevän komitean lausunnon mukaiset,

         ON ANTANUT TÄMÄN DIREKTIIVIN:
   1 artikla
   Muutetaan direktiivi 2003/25/EY seuraavasti:

               1)

               Muutetaan liite I seuraavasti:

                           a)

                           Korvataan 2.3 kohta seuraavasti:

                                       ”2.3

                                       Niiden poikittais- tai pitkittäislaipioiden, joiden katsotaan keräävän vaurioituneen ro-ro-kannen kyseessä olevaan osastoon kertyvää oletettua merivettä, on oltava riittävän tiiviitä suhteessa tyhjennysjärjestelmän tehoon ja niiden on kestettävä vauriolaskelman tulosten mukainen vedenpaine. Näiden laipioiden korkeuden on oltava vähintään 4 m, paitsi jos veden korkeus on alle 0,5 m. Tällaisissa tapauksissa laipion korkeus voidaan laskea seuraavasti:

                                                   Bh = 8hw
                                                   jossa

                                                               Bh on laipion korkeus

                                                               ja hw on veden korkeus.

                                             Laipion vähimmäiskorkeuden on kuitenkin kaikissa tapauksissa oltava vähintään 2,2 m. Jos aluksessa on laskettavia autotasoja, laipion vähimmäiskorkeuden on kuitenkin oltava vähintään sama kuin laskettavan autotason alapuolinen korkeus sen ollessa alas lasketussa asennossa.”

                           b)

                           Korvataan lisäys ”Mallikoemenetelmä” tämän direktiivin liitteessä I olevalla tekstillä.

               2)

               Korvataan liitteessä II oleva II osa ”Mallikokeet” tämän direktiivin liitteessä II olevalla tekstillä.

         2 artikla
   1.   Jäsenvaltioiden on saatettava tämän direktiivin noudattamisen edellyttämät lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset voimaan viimeistään kahdentoista kuukauden kuluttua tämän direktiivin voimaantulopäivästä. Niiden on viipymättä toimitettava kirjallisina komissiolle kyseiset säännökset sekä kyseisten säännösten ja tämän direktiivin säännösten välinen vastaavuustaulukko.
   Näissä jäsenvaltioiden antamissa säädöksissä on viitattava tähän direktiiviin tai niihin on liitettävä tällainen viittaus, kun ne virallisesti julkaistaan. Jäsenvaltioiden on säädettävä siitä, miten viittaukset tehdään.
   2.   Jäsenvaltioiden on toimitettava tässä direktiivissä tarkoitetuista kysymyksistä antamansa keskeiset kansalliset säännökset kirjallisina komissiolle.
   3 artikla
   Tämä direktiivi tulee voimaan kahdentenakymmenentenä päivänä sen jälkeen, kun se on julkaistu Euroopan unionin virallisessa lehdessä.
   4 artikla
   Tämä direktiivi on osoitettu kaikille jäsenvaltioille.

      Tehty Brysselissä 18 päivänä helmikuuta 2005.

            Komission puolesta

         Jacques BARROT

            Varapuheenjohtaja

      (1)  EUVL L 123, 17.5.2003, s. 22.

      (2)  EYVL 324, 29.11.2002, s. 1. Asetus sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella (EY) N:o 415/2004 (EUVL L 68, 6.3.2004, s. 10).

      LIITE I

            ”Lisäys
            Mallikoemenetelmä
            1.   Tavoitteet
            Tällä tarkistetulla mallikoemenetelmällä tarkistetaan vuoden 1995 SOLAS-konferenssin päätöslauselman nro 14 liitteessä olevassa lisäyksessä esitettyä menetelmää. Tukholman sopimuksen voimaantulon jälkeen on suoritettu lukuisia mallikokeita aiemmin voimassa olleen koemenetelmän mukaisesti. Näiden kokeiden aikana on määritetty useita parannuksia menettelyihin. Nämä parannukset pyritään ottamaan huomioon tässä uudessa mallikoemenetelmässä, ja yhdessä siihen liittyvien ohjeellisten suuntaviivojen kanssa siinä pyritään määrittelemään tarkempi menettely sen arvioimiseksi, millainen selviytymiskyky vaurioituneella ro-ro-matkustaja-aluksella on merenkäynnissä. Liitteessä I olevien vakavuusvaatimusten 1.4 kohdassa määrätyissä kokeissa aluksen tulisi pahimmassa mahdollisessa vauriotilanteessa kyetä kestämään jäljempänä 4 kohdassa määritetty merenkäynti.
            2.   Määritelmät

                        LBP

                        on perpendikkelipituus

                        HS

                        on merkitsevä aallonkorkeus

                        B

                        on aluksen mallattu leveys

                        TP

                        on huippuperiodi

                        TZ

                        on näennäinen periodi

                  3.   Alusmalli
            3.1   Mallin on jäljiteltävä todellista alusta sekä ulkomuodon että sisätilojen osalta. Tämä koskee erityisesti kaikkia vaurioituneita tiloja, jotka vaikuttavat aluksen täyttymiseen vedellä ja kannelle kertyvän veden määrään. Vaurioitumattoman aluksen syväyksen, viippauksen, kallistuksen ja toiminnallisen KG-rajakäyrän on vastattava pahinta mahdollista vauriotilannetta. Lisäksi huomioon otettavien koetapausten on vastattava SOLAS 90 -yleissopimuksen II-1/8.2.3.2 säännön mukaisesti määriteltyä pahinta mahdollista vauriota positiivisen GZ-käyrän rajoittaman kokonaispinta-alan suhteen, ja vaurioaukon keskiviivan on sijaittava seuraavalla alueella:
            3.1.1   ± 35 % LBP keskilaivasta.
            3.1.2   Alueella ± 10 % LBP keskilaivasta sijaitsevasta pahimmasta mahdollisesta vauriosta on suoritettava lisäkoe, jos edellä 3.1 kohdassa tarkoitettu vauriotilanne ei ole alueella ± 10 % LBP keskilaivasta.
            3.2   Mallin on oltava seuraavien vaatimusten mukainen:
            3.2.1   Perpendikkelipituuden (LBP) on oltava vähintään 3 m tai mittakaavaa 1:40 vastaava pituus sen mukaan, kumpi on suurempi, ja ulottuvuuden pystysuunnassa on oltava vähintään kolme ylärakenteen vakiokorkeutta laipiokannen (varalaitakannen) yläpuolella.
            3.2.2   Vedellä täyttyneiden tilojen rungon paksuus saa olla enintään 4 mm.
            3.2.3   Mallin on sekä vaurioitumattomassa että vaurioituneessa tilassa noudatettava oikeaa uppoumaa ja syväysmerkkejä (TA, TM, TF, rungon vasemmalla ja oikealla puolella) siten, että enimmäistoleranssi kunkin syväysmerkin osalta on +2 mm. Syväysmerkkien on keulassa ja perässä oltava mahdollisimman lähellä keulapystysuoraa (FP) ja peräpystysuoraa (AP).
            3.2.4   Kaikkien vaurioituneiden osastojen ja ro-ro-tilojen pinta- ja tilavuustäyttymät (todelliset arvot ja jakaumat) on mallinnettava tarkasti sen varmistamiseksi, että vuotoveden massa ja massajakauma on esitetty oikein.
            3.2.5   Todellisen aluksen liikeominaisuudet on mallinnettava tarkasti, ja erityistä huomiota on kiinnitettävä vaurioitumattoman aluksen GM-toleranssiin ja keinunnan ja jyskinnän hitaussäteisiin. Molemmat säteet on mitattava mallin ollessa poissa vedestä, ja keinuntaliikkeen osalta säteen on oltava alueella 0,35B–0,4B ja jyskintäliikkeen osalta alueella 0,2LOA–0,25LOA.
            3.2.6   Laipiokannen ylä- ja alapuolella sijaitsevat keskeiset rakenneosat (vesitiiviit laipiot, ilmanvaihtokanavat jne.), jotka voivat vaikuttaa aluksen epäsymmetriseen täyttymiseen, on mallinnettava todellista tilannetta vastaaviksi niin tarkasti kuin mahdollista. Ilmanvaihtojärjestelmien ja vuotoveden poikittaisjohtamisjärjestelmien poikkileikkauspinta-alan on oltava vähintään 500 mm2.
            3.2.7   Vaurioaukon muoto on seuraava:

                        1.

                        puolisuunnikkaan muotoinen sivuleikkaus, jonka sivu on 15 asteen kulmassa pystysuoraan tasoon nähden ja jonka leveys suunnitteluvesiviivassa on määritelty SOLAS-yleissopimuksen II-1/8.4.1 säännön mukaisesti;

                        2.

                        vaakasuorassa tasossa oleva tasakylkinen kolmioleikkaus, jonka korkeus on viidesosa aluksen leveydestä (B/5) SOLAS-yleissopimuksen II-1/8.4.2 säännön mukaisesti. Jos mitan B/5 sisälle on asennettu sivukuiluja, vaurion pituuden on oltava sivukuilun kohdalla vähintään 25 mm;

                        3.

                        riippumatta siitä, mitä alakohdissa 3.2.7.1 ja 3.2.7.2 määrätään, kaikki osastot, joiden oletetaan olevan vaurioituneita laskettaessa edellä 3.1 kohdassa tarkoitettua pahinta mahdollista vauriotilannetta, on täytettävä vedellä mallikokeissa.

                  3.3   Vedellä täyttynyttä, tasapainotilassa olevaa mallia on kallistettava lisäkallistuskulmalla, joka vastaa kallistusmomentin Mh = max(Mpass: Mlaunch)-Mwind aiheuttamaa kulmaa. Lopullisen kallistuman on kuitenkin kaikissa tapauksissa oltava vähintään yksi aste vaurion suuntaan. Momentit Mpass, Mlaunch ja Mwind on määritelty SOLAS-yleissopimuksen II-1/8.2.3.4 säännössä. Olemassa olevien alusten osalta täksi kulmaksi voidaan olettaa yksi aste.
            4.   Koemenettely
            4.1   Malli on testattava JONSWAP-spektrin avulla määritellyssä pitkäharjaisessa, epäsäännöllisessä aallokossa merkitsevällä aallonkorkeudella HS siten, että aaltospektrin huipun korkeustekijä γ = 3,3 ja spektrin huippuperiodi . HS on liikennöintialueen merkitsevä aallonkorkeus, jota ei vuosittain ylitetä yli 10 prosentin todennäköisyydellä, mutta joka on enintään 4 m.
            Lisäksi
            4.1.1   altaan on oltava riittävän leveä, jotta vältetään kosketus tai muu vuorovaikutus altaan reunojen kanssa; altaan suositeltava leveys on vähintään LBP + 2 m;
            4.1.2   altaan on oltava riittävän syvä, jotta aallot voidaan mallintaa tarkasti; altaan syvyyden on oltava vähintään 1 m;
            4.1.3   jotta käytettävä aaltototeutus olisi edustava, ennen koetta on tehtävä mittaukset kolmessa eri kohdassa ajelehtimisalueella;
            4.1.4   lähimpänä aallonmuodostajaa oleva aallonmittausanturi on sijoitettava kohtaan, johon malli asetetaan kokeen alussa;
            4.1.5   arvot HS ja TP saavat vaihdella ± 5 % näissä kolmessa kohdassa; ja
            4.1.6   hyväksymistä silmällä pitäen kokeen aikana sallitaan seuraavat toleranssit lähimpänä aallonmuodostajaa olevassa anturissa: HS, +2,5 %; TP, ± 2,5 % ja TZ, ± 5 %.
            4.2   Mallin on voitava ajelehtia vapaasti ja se on asetettava sivuaallokkoon (90 astetta ohjaussuunnasta) siten, että vaurioaukko on kohti saapuvia aaltoja. Malliin ei saa pysyvästi kiinnittää mitään kiinnitysjärjestelmää. Jotta mallikokeen aikana voidaan säilyttää ohjaussuuntana noin 90 astetta aallokkoon nähden, seuraavat vaatimukset on täytettävä:
            4.2.1   pienten korjausten tekemiseen tarkoitetut suunnanohjauslangat on sijoitettava symmetrisesti keulan ja perän keskiviivalle painopisteen korkeuden (KG) ja vahingoittuneen aluksen vesiviivan väliselle tasolle; ja
            4.2.2   hinausvaunun nopeuden on oltava sama kuin mallin todellinen ajelehtimisnopeus, ja nopeutta on tarvittaessa säädettävä.
            4.3   Kokeita on tehtävä vähintään kymmenen. Kutakin koetta on jatkettava niin kauan, kunnes pysyvä tila saavutetaan, mutta vähintään 30 minuuttia täyden mittakaavan ajassa. Kussakin kokeessa on käytettävä erilaista aaltototeutusta.
            5.   Selviytymiskriteerit
            Mallin on katsottava selviytyvän, jos 4.3 kohdassa vaadituissa peräkkäisissä kokeissa saavutetaan pysyvä tila. Jos kuitenkin esiintyy yli 30 asteen kallistuskulmia suhteessa pystyakseliin tai yli 20 asteen pysyvä (keskimääräinen) kallistuma yli kolmen minuutin ajan täyden mittakaavan ajassa, mallin on katsottava kaatuneen, vaikka pysyvä tila olisikin saavutettu.
            6.   Kokeen dokumentointi
            6.1   Mallikoeohjelmalle on saatava etukäteen viranomaisten hyväksyntä.
            6.2   Koe on dokumentoitava koeraportilla ja videolla tai muilla visuaalisilla tallenteilla, joissa esitetään kaikki mallia ja koetuloksia koskevat asiaankuuluvat tiedot, jotka viranomaisten on hyväksyttävä. Näihin on sisällyttävä vähintään seuraavat tiedot: edustavan aaltototeutuksen osalta teoreettiset ja mitatut aaltospektrit sekä aaltojen korkeutta koskevat tiedot (HS, TP, TZ) altaan kolmessa eri kohdassa ja mallilla tehtyjen kokeiden osalta lähellä aallonmuodostajaa mitattua aallonkorkeutta koskevien keskeisten tietojen aikasarja sekä mallin keinunta-, kohoilu- ja jyskintäliikkeitä ja ajelehtimisnopeutta koskevat tiedot.”

      LIITE II

         ”II OSA
         MALLIKOKEET
         Näiden suuntaviivojen tarkoituksena on taata mallin rakentamisessa ja todentamisessa sekä mallikokeiden suorittamisessa ja analysoinnissa käytettyjen menetelmien yhdenmukaisuus.
         Liitteen I lisäyksessä olevan 1 ja 2 kohdan sisältö ei vaadi selityksiä.
         3 kohta – Alusmalli
         3.1   Mallin rakentamiseen käytetyllä materiaalilla ei itsessään ole merkitystä, kunhan malli on sekä vaurioitumattomassa että vaurioituneessa tilassa riittävän jäykkä sen varmistamiseksi, että mallin hydrostaattiset ominaisuudet ovat samat kuin oikealla aluksella ja että rungon muodonmuutos aallokossa on häviävän pieni.
         On myös tärkeää varmistaa, että vaurioituneet osastot on mallinnettu niin tarkasti kuin käytännössä on mahdollista, jotta vuotoveden määrä vastaa todellista tilannetta.
         Koska veden tunkeutuminen (jopa pieninä määrinä) mallin vaurioitumattomiin osiin vaikuttaa sen käyttäytymiseen, on toteutettava toimenpiteet sen varmistamiseksi, ettei tällaista tunkeutumista tapahdu.
         Kehittyvä vuoto on havaittu mahdottomaksi mallikokeissa, joissa SOLAS-yleissopimuksen mukainen pahin mahdollinen vaurio sijaitsee lähellä aluksen keulaa tai perää, koska kannella olevalla vedellä on taipumus kerääntyä lähelle vaurioaukkoa ja näin ollen valua ulos. Tällaiset mallit selviytyivät erittäin vaikeissa meriolosuhteissa, mutta kaatuivat helpommissa meriolosuhteissa ja vähäisemmillä SOLAS-yleissopimuksen mukaisilla vaurioilla, kun vaurio sijaitsi kauempana keulasta tai perästä. Tämän estämiseksi on otettu käyttöön ± 35 prosentin raja.
         Laajat tutkimukset, joita on tehty asianmukaisten kriteerien kehittämiseksi uusille aluksille, ovat osoittaneet selvästi, että vaikka GM ja varalaita ovat matkustaja-alusten selviytymiskyvyn kannalta tärkeitä muuttujia, tärkeä tekijä on myös jäännösvakavuuskäyrän rajoittama pinta-ala. Näin ollen kun valitaan SOLAS-yleissopimuksen mukaista pahinta mahdollista vauriota 3.1 kohdan vaatimusten noudattamiseksi, pahimpana vauriona on pidettävä sitä, jonka seurauksena jäännösvakavuuskäyrän rajoittama pinta-ala on pienin.
         3.2   Mallin ominaispiirteet
         3.2.1   Mittakaavavaikutuksilla on suuri merkitys mallin käyttäytymiseen kokeiden aikana, joten on tärkeää varmistaa, että nämä vaikutukset minimoidaan niin pitkälle kuin käytännössä on mahdollista. Mallin olisi oltava mahdollisimman suuri, koska vaurioituneiden osastojen yksityiskohdat on helpompi rakentaa suurissa malleissa ja mittakaavavaikutukset ovat vähäisempiä. Tästä syystä edellytetään, että mallin pituus on vähintään mittakaavaa 1:40 vastaava pituus tai 3 m sen mukaan, kumpi on suurempi.
         Kokeiden aikana on käynyt ilmi, että mallin ulottuvuus pystysuunnassa voi vaikuttaa tuloksiin dynaamisissa kokeissa. Tästä syystä alus on mallinnettava vähintään kolmea ylärakenteen vakiokorkeutta vastaavalle korkeudelle laipiokannen (varalaitakannen) yläpuolella, jotta aaltojonon suuret aallot eivät roisku malliin.
         3.2.2   Mallin on oltava oletetussa vaurioitumiskohdassa mahdollisimman ohut, jotta vuotoveden määrä ja painopiste vastaavat riittävällä tavalla todellista tilannetta. Rungon paksuus saa olla enintään 4 mm. Saattaa olla, ettei mallin runkoa eikä varsinaisen osastoinnin ja lisäosastoinnin osia vauriokohdassa voida rakentaa riittävän yksityiskohtaisesti ja että näiden rakenteellisten rajoitusten vuoksi oletettua täyttymää saattaa olla mahdotonta laskea tarkasti.
         3.2.3   On tärkeää, ettei syväyksiä määritellä ainoastaan vaurioitumattomassa tilassa, vaan että myös vaurioituneen mallin syväykset mitataan tarkasti, jotta voidaan nähdä, kuinka ne korreloivat vaurioituneen aluksen vakavuuslaskelmista saatujen arvojen kanssa. Käytännön syistä kussakin syväyksessä hyväksytään + 2 millimetrin toleranssi.
         3.2.4   Vaurioituneen aluksen syväysten mittaamisen jälkeen voi käydä ilmi, että vaurioituneen osaston täyttymää on tarkennettava lisäämällä vettä syrjiviä osia tai lisäämällä painoja. On kuitenkin tärkeää varmistaa, että vuotoveden painopiste vastaa todellista tilannetta. Tässä tapauksessa tehdyissä tarkistuksissa on ensisijaisesti ajateltava turvallisuutta.
         Jos mallin kansi on varustettava laipioilla ja laipiot ovat matalampia kuin edellä määritelty laipion korkeus, malliin on asennettava valvontakamera, jotta veden mahdollista roiskumista laipioiden yli ja kertymistä kannen vaurioitumattomalle alueelle voidaan seurata. Tässä tapauksessa tapahtumista tehty videotallenne on liitettävä koeraporttiin.
         Niiden poikittais- tai pitkittäislaipioiden, joiden katsotaan keräävän vaurioituneen ro-ro-kannen kyseessä olevaan osastoon kertyvää oletettua merivettä, korkeuden on oltava vähintään 4 m, paitsi jos veden korkeus on alle 0,5 m. Tällaisissa tapauksissa laipion korkeus voidaan laskea seuraavasti:

                     Bh = 8hw

                     jossa Bh on laipion korkeus ja

                     hw on veden korkeus.

               Laipion vähimmäiskorkeuden on kuitenkin kaikissa tapauksissa oltava vähintään 2,2 m. Jos aluksessa on laskettavia autotasoja, laipion vähimmäiskorkeuden on kuitenkin oltava vähintään sama kuin laskettavan autotason alapuolinen korkeus sen ollessa alas lasketussa asennossa.
         3.2.5   Sen varmistamiseksi, että mallin liikeominaisuudet vastaavat todellisen aluksen ominaisuuksia, on tärkeää, että mallia sekä kallistetaan että keinutetaan vaurioitumattomassa tilassa, jotta vaurioitumattoman aluksen GM ja massajakauma voidaan todentaa. Massajakauma on mitattava mallin ollessa poissa vedestä. Todellisen aluksen poikittaisen hitaussäteen on oltava alueella 0,35B–0,4B ja pitkittäisen hitaussäteen alueella 0,2L–0,25L.

            Huomautus: Vaikka mallin kallistaminen ja keinuttaminen vaurioituneessa tilassa voidaan hyväksyä tarkistuksena jäännösvakavuuskäyrän todentamista varten, tällaisia kokeita ei voida hyväksyä vaurioitumattomalle mallille tehtyjen kokeiden sijasta.
         3.2.6   Todellisen aluksen vaurioituneen osaston ilmanvaihtokanavien oletetaan olevan sellaisia, etteivät ne estä osaston täyttymistä ja vuotoveden liikkeitä. Todellisen aluksen ilmanvaihtojärjestelmien esittäminen pienemmässä mittakaavassa saattaa kuitenkin aiheuttaa mallissa epäsuotavia mittakaavavaikutuksia. Tällaisten vaikutusten välttämiseksi suositellaan, että ilmanvaihtojärjestelmät rakennetaan muuta mallia suuremmassa mittakaavassa. Tällöin on varmistettava, että tämä ei vaikuta veden virtaukseen autokannella.
         3.2.7   Sopivana vauriomuotona pidetään muotoa, joka vastaa törmäävän aluksen keula-alueen poikkileikkausta. 15 asteen kulma perustuu selvitykseen, jossa tutkittiin alusten poikkileikkausta B/5:n etäisyydellä keulasta edustavassa otoksessa erityyppisiä ja -kokoisia aluksia.
         Särmiömäisen vauriomuodon tasakylkinen kolmioleikkaus on lastivesiviivaa vastaava leikkaus.
         Lisäksi tapauksissa, joissa malliin on asennettu alle B/5:n levyisiä sivukuiluja, vaurion pituuden on mahdollisten mittakaavavaikutusten välttämiseksi oltava sivukuilun kohdalla vähintään 25 mm.
         3.3   Vuoden 1995 SOLAS-konferenssin päätöslauselman nro 14 mukaisessa alkuperäisessä mallikoemenetelmässä ei oteta huomioon matkustajien kerääntymisestä, pelastusveneiden ja -lauttojen vesillelaskusta, tuulesta tai kääntymisestä johtuvan suurimman momentin aiheuttamaa kallistusvaikutusta, vaikka tätä vaikutusta käsitellään SOLAS-yleissopimuksessa. Tutkimustulokset kuitenkin osoittavat, että nämä vaikutukset olisi järkevää ottaa huomioon ja että käytännön syistä olisi syytä säilyttää vähintään yhden asteen kallistuskulma vaurion suuntaan. On syytä huomata, että kääntymisestä johtuvaa kallistumista ei pidetty merkityksellisenä.
         3.4   Tapauksissa, joissa GM-arvoon sisältyy todellisissa lastiolosuhteissa marginaali suhteessa (SOLAS 90 -yleissopimuksesta johdettuun) GM-rajakäyrään, viranomaiset voivat hyväksyä tämän marginaalin hyödyntämisen mallikokeessa. Tällaisissa tapauksissa GM-rajakäyrää on korjattava. Korjaus voidaan tehdä seuraavasti:

         d = dS-0,6(dS-dLS)
         jossa dS on osastoimissyväys ja dLS on tyhjän aluksen syväys.
         Korjattu käyrä on suora viiva mallikokeessa käytetystä osastoimissyväyksen GM-arvosta alkuperäisen SOLAS 90 -käyrän ja syväyksen d leikkauspisteeseen.
         4 kohta – Koemenettely
         4.1   Aaltospektrit
         Kokeissa on käytettävä JONSWAP-spektriä, koska siinä kuvataan pyyhkäisymatkan ja tuulen vaikutusajan rajoittamat aallokot, jotka vastaavat meriolosuhteita suurimmassa osassa maailmaa. Tässä suhteessa on tärkeää, ettei todenneta ainoastaan aaltojonon huippuperiodia vaan että myös näennäinen periodi on oikea.
         Kunkin kokeen aaltospektri on taltioitava ja dokumentoitava. Tätä taltiointia varten tarvittavat mittaukset on tehtävä lähimpänä aallonmuodostajaa sijaitsevalla anturilla.
         Lisäksi malli on varustettava mittalaitteilla siten, että sen liikkeitä (keinuntaa, kohoilua ja jyskintää) ja asentoa (kallistusta, vajoamaa ja viippausta) seurataan ja tiedot taltioidaan koko kokeen ajan.
         On havaittu, ettei malliaaltospektrien merkitseville aallonkorkeuksille, huippuperiodeille ja näennäisille periodeille ole käytännöllistä asettaa ehdottomia raja-arvoja. Siksi on otettu käyttöön hyväksyttävä marginaali.
         4.2   Jotta kiinnitysjärjestelmä ei häiritsisi aluksen liikkeitä, hinausvaunun (johon kiinnitysjärjestelmä on kiinnitetty) on seurattava mallia sen todellisella ajelehtimisnopeudella. Epäsäännöllisessä aallokossa ajelehtimisnopeus ei ole vakio; vakionopeudella liikkuva vaunu aiheuttaisi matalataajuista, suuriamplitudista ajelehtimisvärähtelyä, joka saattaisi vaikuttaa mallin käyttäytymiseen.
         4.3   Tilastollisen luotettavuuden varmistamiseksi kokeita on tehtävä riittävä määrä erilaisissa aaltojonoissa, eli tavoitteena on määrittää suurella varmuudella, että epäturvallinen alus kaatuu valituissa olosuhteissa. Kohtuullisen luotettavuusasteen saavuttamiseksi on suoritettava vähintään kymmenen koetta.
         5 kohta – Selviytymiskriteerit
         Tämän kohdan sisältö ei vaadi selityksiä.
         6 kohta – Kokeen hyväksyminen
         Seuraavien asiakirjojen on sisällyttävä viranomaisille annettavaan raporttiin:

                     a)

                     vaurioituneen aluksen vakavuuslaskelmat SOLAS-yleissopimuksen mukaista pahinta mahdollista vauriota ja pahinta mahdollista keskilaivavauriota varten (jos nämä ovat erilaiset);

                     b)

                     mallin kokoonpanopiirustukset sekä yksityiskohtaiset tiedot sen rakenteesta ja siihen asennetuista laitteista;

                     c)

                     kallistuskoe ja hitaussäteiden mittaukset;

                     d)

                     nimelliset ja mitatut aaltospektrit (kolmessa eri kohdassa edustavaa toteutusta varten ja mallilla tehtyjen kokeiden osalta lähimpänä aallonmuodostajaa sijaitsevasta anturista);

                     e)

                     edustavat tallenteet mallin liikkeistä, asennosta ja ajelehtimisesta;

                     f)

                     asianmukaiset videotallenteet.

               Huomautus:
         Viranomaisten on oltava todistamassa kaikkia kokeita.”