title: Nõukogu soovitus, 9. juuli 2013 , milles käsitletakse Madalmaade 2013. aasta riiklikku reformikava ja esitatakse nõukogu arvamus Madalmaade stabiilsusprogrammi (2012–2017) kohta

text:
               30.7.2013

               ET

               Euroopa Liidu Teataja

               C 217/89

      NÕUKOGU SOOVITUS,
   9. juuli 2013,
   milles käsitletakse Madalmaade 2013. aasta riiklikku reformikava ja esitatakse nõukogu arvamus Madalmaade stabiilsusprogrammi (2012–2017) kohta
   2013/C 217/22
   EUROOPA LIIDU NÕUKOGU,
   võttes arvesse Euroopa Liidu toimimise lepingut, eriti selle artikli 121 lõiget 2 ja artikli 148 lõiget 4,
   võttes arvesse nõukogu 7. juuli 1997. aasta määrust (EÜ) nr 1466/97 eelarveseisundi järelevalve ning majanduspoliitika järelevalve ja kooskõlastamise tõhustamise kohta, (1) eriti selle artikli 5 lõiget 2,
   võttes arvesse Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. novembri 2011. aasta määrust (EL) nr 1176/2011 makromajandusliku tasakaalustamatuse ennetamise ja korrigeerimise kohta, (2) eriti selle artikli 6 lõiget 1,
   võttes arvesse Euroopa Komisjoni soovitust,
   võttes arvesse Euroopa Ülemkogu järeldusi,
   võttes arvesse tööhõivekomitee arvamust,
   võttes arvesse majandus- ja rahanduskomitee arvamust,
   võttes arvesse sotsiaalkaitsekomitee arvamust,
   võttes arvesse majanduspoliitika komitee arvamust
   ning arvestades järgmist:

               (1)

               Euroopa Ülemkogu nõustus 26. märtsil 2010 komisjoni ettepanekuga käivitada uus majanduskasvu ja tööhõive strateegia „Euroopa 2020”, mis põhineb majanduspoliitika tõhustatud koordineerimisel ning keskendub esmatähtsatele valdkondadele, kus on vaja võtta meetmeid Euroopa jätkusuutliku majanduskasvu ja konkurentsivõime potentsiaali suurendamiseks.

               (2)

               Nõukogu võttis 13. juulil 2010 vastu soovituse liikmesriikide ja liidu majanduspoliitika üldsuuniste kohta ajavahemikuks 2010–2014 ning 21. oktoobril 2010 otsuse liikmesriikide tööhõivepoliitika suuniste kohta; (3) mõlemat dokumenti koos nimetatakse koondsuunisteks. Liikmesriike kutsuti üles võtma koondsuuniseid arvesse oma majandus- ja tööhõivepoliitikas.

               (3)

               Liikmesriikide riigipead või valitsusjuhid võtsid 29. juunil 2012 vastu majanduskasvu ja töökohtade loomise kokkuleppe, millega nähakse ette sidus raamistik meetmete võtmiseks liikmesriikide, ELi ja euroala tasandil, kasutades selleks kõiki võimalikke hoobasid, vahendeid ja poliitikasuundi. Nad otsustasid, milliseid meetmeid võtta liikmesriikide tasandil, eelkõige väljendades täielikku pühendumust strateegia „Euroopa 2020” eesmärkide saavutamisele ja riigipõhiste soovituste rakendamisele.

               (4)

               Nõukogu võttis 10. juulil 2012 vastu soovituse (4) Madalmaade 2012. aasta riikliku reformikava kohta ja esitas arvamuse Madalmaade ajakohastatud stabiilsusprogrammi (2012–2015) kohta.

               (5)

               Komisjon võttis 28. novembril 2012 vastu iga-aastase majanduskasvu analüüsi, mis tähistab majanduspoliitika koordineerimise Euroopa poolaasta (2013) algust. Samuti võttis komisjon 28. novembril 2012 määruse (EL) nr 1176/2011 põhjal vastu häiremehhanismi aruande, milles nimetati Madalmaid ühe liikmesriigina, kelle olukorda tuleb põhjalikult analüüsida.

               (6)

               Euroopa Parlament on kooskõlas määrusega (EÜ) nr 1466/97 nõuetekohaselt kaasatud Euroopa poolaasta raames toimuvasse ning 7. veebruaril 2013 võttis ta vastu resolutsiooni tööhõive- ja sotsiaalsete aspektide kohta 2013. aasta majanduskasvu analüüsis ja resolutsiooni 2013. aasta majanduskasvu analüüsi täiendamise kohta.

               (7)

               Euroopa Ülemkogu kiitis 14. märtsil 2013 heaks finantsstabiilsuse tagamise ja eelarve konsolideerimise prioriteedid ning majanduskasvu hoogustamise meetmed. Ülemkogu toonitas vajadust saavutada diferentseeritud ja majanduskasvu soodustav eelarve konsolideerimine, taastada tavapärased majandusele laenu andmise tingimused, edendada majanduskasvu ja konkurentsivõimet, tegelda töötuse probleemiga ja majanduskriisi sotsiaalsete tagajärgedega ning moderniseerida avalikku haldust.

               (8)

               10. aprillil 2013 avaldas komisjon määruse (EL) nr 1176/2011 artikli 5 alusel Madalmaade suhtes läbi viidud põhjaliku analüüsi tulemused. Komisjoni analüüsi põhjal võib järeldada, et Madalmaades esineb makromajanduslik tasakaalustamatus, ehkki mitte ülemäärane.

               (9)

               Madalmaad esitasid 29. aprillil 2013 oma 2013. aasta riikliku reformikava ja stabiilsusprogrammi ajavahemikuks 2012–2017. Selleks et võtta arvesse nende kahe dokumendi omavahelisi seoseid, hinnati neid ühel ja samal ajal.

               (10)

               Määruse (EÜ) nr 1466/97 alusel stabiilsusprogrammile antud hinnangu põhjal on nõukogu seisukohal, et Madalmaad rakendasid ajavahemikul 2011–2013 ulatuslikke konsolideerimismeetmeid, kuid eelarve konsolideerimine ei ole tõenäoliselt piisav ülemäärase eelarvepuudujäägi kõrvaldamiseks 2013. aastal, peamiselt tingituna oodatust kehvemast majandusarengust. Stabiilsusprogrammi eelarveprognooside aluseks olev makromajanduslik stsenaarium on üldjoontes realistlik. Stabiilsusprogrammis prognoositakse 2013. ja 2014. aasta majanduse reaalkasvuks vastavalt -0,4 % ja 1,1 %, mis ei ole väga erinev komisjoni talituste 2013. aasta kevadprognoosist vastavalt 0,8 % and 0,9 %. Stabiilsusprogrammis sõnastatud eesmärk on viia valitsemissektori eelarve puudujääk jätkusuutlikul viisil alates 2014. aastast alla 3 % SKPst. Programmis ei osutata selgelt keskpika perioodi eelarve-eesmärgile, millest võib järeldada, et eelmise aasta stabiilsusprogrammis teatatud keskpika perioodi eesmärk -0,5 % on kinnitatud. Keskpika perioodi eelarve-eesmärk vastab stabiilsuse ja kasvu pakti nõuetele. Lisaks, kuigi 2015. aastaks on stabiilsusprogrammiga kooskõlas aastase struktuurse miinimumnõudega kavandatud struktuurse eelarvepositsiooni vähendamine 0,5 % võrra SKPst (struktuurselt), siis 2016. aastaks prognoositakse struktuurse eelarvepositsiooni halvenemist 0,4 % võrra SKPst ning 2017. aastaks paranemist 0,1 % võrra SKPst. Asjakohast kohandamiskava seega ei täideta. Komisjoni talituste 2013. aasta kevadprognoosile tuginedes on eelarve keskmine aastane konsolideerimine ligikaudses mahus 0,7 % SKPst ajavahemikul 2010–2013 kooskõlas nõukogu soovitatud eelarve struktuurse konsolideerimisega ¾ % SKPst. 2011. ja 2012. aastal oli eelarve kohandamine suunatud eelkõige kuludele, samas kui 2013. aastal põhineb see suures osas tulumeetmetel. Stabiilsusprogrammiga ette nähtud valitsemissektori eelarve kavandatud puudujääk on kooskõlas ülemäärase puudujäägi korrigeerimisega 2014. aastaks, üks aasta pärast ülemäärase eelarvepuudujäägi menetluse kohaselt nõukogu poolt 2. detsembril 2009. aastal määratud tähtaega. Nõukogu leiab, et ametiasutuste kavandatud eelarve konsolideerimine ei võimalda saavutada ülemäärase eelarvepuudujäägi tegelikku kõrvaldamist 2014. aastaks. Stabiilsusprogrammis täpsustatud võimalikud täiendavad konsolideerimismeetmed on ajutiselt tühistatud ning igal juhul ei oleks need piisavad. Madalmaadel on vaja kindlaks määrata lisameetmed, et viia valitsemissektori eelarve puudujääk 2014. aastal jätkusuutlikul viisil alla kontrollväärtuse 3 % SKPst. Stabiilsusprogrammi kohaselt peaks valitsemissektori võla suhe SKPsse 2013. aastal veelgi suurenema (74 protsendini SKPst) ning 2014. aastal veel veidi suurenema (75 protsendini SKPst). Seega püsib valitsemissektori võla suhe prognooside kohaselt üle kontrollväärtuse 60 %. 2015. aastaks ennustatakse stabiilsusprogrammiga võla suhte vähenemist (71,4 protsendini SKPst) ja seejärel edasist teatavat vähenemist, jõudes 2017. aastal 70,8 protsendini. Võla suhte selline vähenemine 2014. aasta järel ei ole aga poliitikameetmetega piisavalt toetatud.

               (11)

               Madalamaade tulevase majanduskasvu potentsiaali tõhustamiseks on ülimalt tähtis, et nõutav konsolideerimine, mille eesmärk on tagada eelarvepuudujäägi jätkusuutlik kõrvaldamine ja saavutada keskpika perioodi eelarve-eesmärk lühemas või keskmises perspektiivis, kindlustaks kulutuste tegemise majanduskasvu soosival viisil. Tasakaalustatud kohandamise saavutamiseks on võtmetähtsusega innovatsiooni ja teadusuuringute, sealhulgas alusuuringute, ning hariduse ja koolituse edendamiseks tehtavad jõupingutused. See ei aitaks toetada üksnes majanduse elavdamist, vaid ka innovatsiooni ja inimkapitali, parandaks konkurentsivõimet ning keskmise ja pika perspektiivi kasvuväljavaateid.

               (12)

               Oluline probleem peitub eluasemeturul, kus viimastel aastakümnetel on suurenenud jäikus ja turgu moonutavad stiimulid mõjutanud rahastamist ja sektoripõhist säästmist. Kodumajapidamised kalduvad kinnisvara väärtusele tuginedes hüpoteeklaene suurendama, mis suures osas peegeldab pikaajalisi maksusoodustusi, eelkõige võimalust hüpoteeklaenude intressid maksustatavast tulust täielikult maha arvata. 2012. aasta aprillist alates on osaliselt rakendatud mitmeid meetmeid. Mõned neist hõlmavad eluasemelaenude maksustamiskorra kohandamist. Järkjärguline liikumine hüpoteeklaenude intresside maksustatavast tulust mahaarvamise piiramise ning amortiseerimise stiimuli suurendamise suunas on põhjendatud, kuid selle meetme järkjärguline kasutuselevõtt toimub liiga aeglaselt, et amortiseerimistegevusele märkimisväärset mõju avaldada. Üüriturgu piiravad reguleerimine ning väga suur sotsiaalelamusektor, mis peab toime tulema pikkade ootejärjekordadega. Asjaolu, et sissetulekust tulenevalt kehtestati hiljuti sotsiaalelamusektoris üüri mõningane diferentseerimine, on samm õiges suunas, kuid selle mõju on vähene. Seega, ehkki väljapakutud meetmed on samm õiges suunas, on reformide üldine kulg põhiprobleemide lahendamisel aeglane ning seda tuleks kiirendada, võttes samas arvesse selle mõju praeguses majanduskeskkonnas ning jätkatessotsiaalkorterite kättesaadavuse tagamist, sealhulgas suure nõudlusega asukohtades, ebasoodsas olukorras olevatele isikutele, kes ei ole võimelised turutingimustel eluaset soetama.

               (13)

               Pensionisüsteemi pikaajalist jätkusuutlikkust on tugevdanud seadusjärgse pensioniea järkjärguline tõstmine 65 eluaastalt 2012. aastal 67 eluaastale 2021. aastal. Seega on Madalmaad nii esimese kui ka teise pensionisamba puhul täiel määral täitnud 2012. aasta soovituse selle osa, milles käsitletakse seadusjärgse pensioniea tõstmist, sidudes selle oodatava elueaga. Veel lahendamata probleemiks on kulude ja riskide asjakohane jaotus põlvkondade sees ja vahel. Lisaks on edasi lükkunud teise samba pensionifondide juhtimise uuendamine, mille eesmärk on aidata toetada fondide vastupidavust vananemisele. Pikaajalise hoolduse reformikavade rakendamine aitaks piirata vananemisega seotud kulude kiiret kasvu ning toetaks seega riigi rahanduse jätkusuutlikkust. Sellega seoses tuleks asjakohasel tasemel hoida pikaajalise hoolduse kvaliteet ja kättesaadavus.

               (14)

               Valitsuse kavandatud tööturureformide eesmärk on suurendada tööjõus osalemise määra ja liikuvust. Osalemisseaduse reform on kaugelepürgiv ja tööjõus osalemise määra suurendamiseks asjakohane. Samas ei ole reformid veel seaduses sätestatud. Lisaks on tarvis täiendavaid meetmeid, et parandada tööturul kõige ebasoodsamas olukorras olevate inimeste, sealhulgas naiste, sisserändaja taustaga inimeste, puudega inimeste ja eakate tööalast konkurentsivõimet. Madalmaad on teatanud kavatsusest reformida töötushüvitiste süsteemi ja oma suhteliselt rangeid töökaitsealaseid õigusakte. Need reformid koos liikuvust toetavatele tööandjatele ettenähtud maksusoodustusega (mobiliteitsbonus), mille eesmärk on julgustada tööandjaid palkama vähemalt 50-aastaseid sotsiaalkindlustushüvitise saajaid või puudega töötajaid, on suunatud just neile, kelle tööturul osalemise määr on madalam. Kuid ehkki need meetmed on tervitatavad, saab neid täielikult hinnata alles vastuvõtmise järel. Tuleks lisada, et tulevikus võiks aidata tööjõupuudust leevendada see, kui kõrvaldada kiiremini takistused, mis ei motiveeri pere teist palgasaajat oma töötatud tundide arvu suurendama.

               (15)

               Suuri edusamme on tehtud seoses 2012. aasta soovitusega, milles käsitleti innovatsiooni ning sidemeid teadusasutuste ja ettevõtete vahel. Ettevõtluspoliitika (Naar de top), sealhulgas selle valdkondlik lähenemine teadustegevuse, innovatsiooni ja haridusega (prioriteetsed sektorid) seotud avaliku ja erasektori partnerlustele, on nüüd rakendusetapis. Lisaks sektoripõhise innovatsiooni poliitikale on tähtis rakendada horisontaalset teadusuuringute ja innovatsiooni poliitikat ning säilitada mittesihtotstarbeliste alusuuringute piisav riiklik rahastamine.

               (16)

               Komisjon hindas Euroopa poolaasta raames põhjalikult Madalmaade majanduspoliitikat. Hinnati riiklikku reformikava ja stabiilsusprogrammi ning esitatud on põhjalik analüüs. Hindamisel on arvesse võetud kõnealuste dokumentide asjakohasust Madalmaade eelarve- ja sotsiaal-majanduspoliitika jätkusuutlikkuse seisukohast, aga ka nende vastavust ELi eeskirjadele ja juhistele, pidades silmas vajadust tugevdada liidu üldist majandusjuhtimist, lisades tulevastesse riiklikesse otsustesse ELi tasandi panuse. Euroopa poolaasta raames koostatud komisjoni soovitused kajastuvad soovitustes 1 kuni 4.

               (17)

               Võttes arvesse kõnealust hinnangut, on nõukogu stabiilsusprogrammi läbi vaadanud ja tema arvamus (5) selle kohta kajastub eelkõige soovituses 1.

               (18)

               Võttes arvesse komisjoni põhjalikku analüüsi ja kõnealust hindamist, vaatas nõukogu läbi riikliku reformikava ja stabiilsusprogrammi. Määruse (EL) nr 1176/2011 artikli 6 alusel tehtud nõukogu soovitused kajastuvad soovituses 2.

               (19)

               Komisjon on Euroopa poolaasta raames hinnanud põhjalikult ka kogu euroala majanduspoliitikat. Sellele tuginedes on nõukogu esitanud konkreetsed soovitused liikmesriikidele, mille rahaühik on euro (6). Riigina, mille rahaühik on euro, peaksid ka Madalmaad tagama kõnealuste soovituste täieliku ja õigeaegse rakendamise,

         SOOVITAB Madalmaadel võtta ajavahemikus 2013–2014 järgmisi meetmeid:

               1.

               Tugevdada ja rakendada aastal 2014 ja sellele järgnevatel aastatel eelarvestrateegiat, mida toetavad piisavalt täpsustatud meetmed, et tagada jätkusuutlikul viisil ülemäärase eelarvepuudujäägi tähtaegne korrigeerimine 2014. aastaks ja ülemäärase eelarvepuudujäägi menetluse kohastes nõukogu soovitustes täpsustatud struktuurilise kohanduse saavutamine. Kaitsta kulutusi valdkondades, mis on majanduskasvu jaoks otseselt olulised, näiteks haridus, innovatsioon ja teadusuuringud. Võtta pärast ülemäärase eelarvepuudujäägi korrigeerimist sihiks struktuurilise kohanduse saavutamine, mis võimaldab Madalmaadel saavutada 2015. aastaks keskpika perioodi eesmärk.

               2.

               Suurendada jõupingutusi eluasemeturu järkjärguliseks reformimiseks, kiirendades hüpoteeklaenu intresside maksustatavast tulust mahaarvamise kavandatud vähendamist, võttes samas arvesse selle mõju praeguses majanduskeskkonnas, ning nähes üüriturul ette turupõhisema hinnakujundamise mehhanismi ning sidudes sotsiaalelamusektoris kodumajapidamise sissetuleku senisest enam üürihindadega. Muuta sotsiaaleluasemeid haldavate ettevõtete suunitlust, et toetada enim abi vajavaid kodumajapidamisi.

               3.

               Kohandada sotsiaalpartneritega konsulteerides teist pensionisammast, et tagada kulude ja riskide asjakohane jaotus põlvkondade sees ja vahel. Toetada seadusjärgse pensioniea järkjärgulist tõstmist meetmetega, mille eesmärk on suurendada vanemaealiste töötajate tööalast konkurentsivõimet. Rakendada pikaajalise hooldussüsteemi kavandatud reform, et tagada süsteemi kulutasuvus ning täiendada seda jätkusuutlikkuse tagamiseks kulude suurenemist piiravate lisameetmetega.

               4.

               Võtta täiendavaid meetmeid, et suurendada tööjõus osalemise määra eelkõige tööturul kõige ebasoodsamas olukorras olevate inimeste puhul. Jätkata maksustamisega seotud ja töötamist mitte motiveerivate tegurite vähendamist, sealhulgas ülekantavate maksukrediitide järkjärgulist kaotamist teise palgasaaja puhul. Edendada tööturustaatuste vahelist liikumist ja vähendada tööturu jäikust, sealhulgas reformides töökaitsealaste õigusaktide ja töötushüvitiste süsteemi.

      Brüssel, 9. juuli 2013

            Nõukogu nimel

            eesistuja

         R. ŠADŽIUS

      (1)  EÜT L 209, 2.8.1997, lk 1.

      (2)  ELT L 306, 23.11.2011, lk 25.

      (3)  Kehtivad 2013. aastal vastavalt nõukogu 22. aprilli 2013. aasta otsusele 2013/208/EL liikmesriikide tööhõivepoliitika suuniste kohta (ELT L 118, 30.4.2013, lk 21).

      (4)  ELT C 219, 24.7.2012, lk 88.

      (5)  Vastavalt nõukogu määruse (EÜ) nr 1466/97 artikli 5 lõikele 2.

      (6)  Vaata käesoleva Euroopa Liidu Teataja lk 97.


Tähtis õiguslik teade

|

52007SC0291

Soovitus: nõukogu arvamus kooskõlas nõukogu 7. juuli 1997. aasta määruse (EÜ) nr 1466/97 artikli 9 lõikega 1 Bulgaaria lähenemisprogrammi kohta aastateks 2006–-2009  /* SEK/2007/0290 lõplik */

	[pic] | EUROOPA ÜHENDUSTE KOMISJON |Brüssel 7.3.2007SEK(2007) 291 lõplikSoovitus:NÕUKOGU ARVAMUSkooskõlas nõukogu 7. juuli 1997. aasta määruse (EÜ) nr 1466/97artikli 9 lõikega 3 Läti ajakohastatud lähenemisprogrammi kohta aastateks 2006–-2009(komisjoni esitatud)SELETUSKIRIÜldine taustStabiilsuse ja kasvu pakt, mis jõustus 1. juulil 1998, põhineb eesmärgil muuta valitsemissektori rahalised vahendid usaldusväärseks, mis on hindade stabiilsuse ning uute töökohtade loomist soodustava tugeva ja majanduskasvu tingimuste tugevdamise vahend. Pakti reformimisel 2005. aastal tunnistati pakti kasulikkust eelarvedistsipliini kehtestamisel, kuid püüti samas tugevdada selle tõhusust ja majanduslikku mõju ning kindlustada riigi rahanduse pikaajaline jätkusuutlikkus.Nõukogu määruses (EÜ) nr 1466/97 eelarveseisundi järelevalve ning majanduspoliitika järelevalve ja kooskõlastamise tõhustamise kohta,[1] mis moodustab osa stabiilsuse ja kasvu paktist, on sätestatud, et liikmesriigid peavad nõukogule ja komisjonile esitama stabiilsus- ja lähenemisprogrammid ning nende iga-aastased ajakohastatud versioonid (ühisraha kasutusele võtnud liikmesriigid esitavad (ajakohastatud) stabiilsusprogrammid ja ühisraha veel mitte kasutavad liikmesriigid esitavad (ajakohastatud) lähenemisprogrammid). Läti esitas esimese lähenemisprogrammi 2004. aasta mais. Määruse kohaselt esitas nõukogu 5. juulil 2004 komisjoni soovituse alusel ning pärast konsulteerimist majandus- ja rahanduskomiteega programmi kohta oma arvamuse. Vastavalt samale menetlusele peab komisjon ajakohastatud stabiilsus- ja lähenemisprogramme hindama ning majandus- ja rahanduskomitee neid kontrollima, samas kui nõukogul on omakorda õigus neid kontrollida.Ajakohastatud programmi hindamise taustKomisjon on kontrollinud Läti 12. jaanuaril 2007. aastal esitatud viimast ajakohastatud lähenemisprogrammi ning võtnud vastu soovituse nõukogu arvamuse kohta selles küsimuses (vt hinnangus käsitletud põhipunktid).Asjaolud, mille põhjal eelarvestrateegiat ajakohastatud lähenemisprogrammis on hinnatud, on kokkuvõtlikult järgmised:1.  viimase kümne aasta majandus- ja eelarvenäitajad;2.  viimane hinnang riigi seisundile stabiilsuse ja kasvu pakti ennetavate sätete alusel (lähenemisprogrammi eelmise ajakohastatud versiooni kohta esitatud nõukogu arvamuse kokkuvõte); ning3.  komisjoni hinnang 2006. aasta oktoobri riiklikule reformikavale.Viimaste aastate majandus- ja eelarvenäitajadLäti on kiire majanduskasvuga riik, kus toimub majanduse kiire ümberstruktureerimine ja kus elatustase on jõudmas järele EL 25 keskmisele. Lätis on suhteliselt kõrge inflatsioon, mis on tingitud lähenemisprotsessist, kauba- ja ressursituru jäikusest ning viimasel ajal üha ilmsemast majanduse ülekuumenemisest. Tööpuudus on vähenenud (kuigi mõnes piirkonnas on see veel suur) ja olulistes sektorites on tekkinud tööjõupuudus. Tööturul osalemise määr on madal. Suur nõudlus ja piiratud tööjõupakkumine, mida võimendab märkimisväärne väljaränne ja tööealise elanikkonna järkjärguline vähenemine, on põhjustanud survet palkade tõstmiseks. Kuigi tööviljakus kasvab, suurenevad tööjõukulud Lätis kiiremini kui tema peamistel kaubanduspartneritel, nõrgestades sellega riigi konkurentsivõimet. Teenustesektori ülejääk kompenseerib ainult osaliselt kaubavahetuse suurt puudujääki. Maksebilansi puudujääki tingib struktuurne lõhe erasektori säästude ja investeeringute vahel: suuremad ja kiiremini kasvavad erasektori investeeringud kaaluvad üles erasektori suuremad säästud. Maksebilansi puudujääk osutab sõltuvusele väliskapitali suurest sissevoolust (peamiselt pangalaenude vormis), mis on tõstnud koguvälisvõla suhte SKTsse väga kõrgele tasemele. Pikaajalise jätkusuutlikkuse seisukohast näib Läti rahandus olevat stabiilne, pidades silmas valitsemissektori madalat võlasuhet ja suhteliselt suurt potentsiaalset majanduskasvu pikaajalises plaanis. Kuigi makro-rahandusliku stabiilsuse seisukohast on valitsemissektori eelarve puudujääk viimastel aastatel püsinud tagasihoidlik, on ELi fondide rahastatud kulutustest tulenenud sisenõudluse oluline kasv, mistõttu praeguse ilmse ülekuumenemise kontekstis on praegune protsükliline rahanduspoliitika murettekitav.Varasemale programmile nõukogu arvamuses antud hinnangNõukogu võttis 14. veebruaril 2006 vastu oma arvamuse lähenemisprogrammi eelmise ajakohastatud versiooni kohta aastateks 2005–2008. „Et tagada püsiv lähenemine, vähendades sealhulgas maksebilansi puudujääki ja piirates inflatsiooni, kutsus nõukogu Lätit üles püüdlema kavandatust ambitsioonikama eelarveseisundi poole, sealhulgas 2006. aastal, kiirendades eelkõige programmiga ettenähtud keskpika perioodi eesmärgi saavutamist, säilitades seda kogu programmiperioodi jooksul ja vältides protsüklilist rahanduspoliitikat majanduslikult soodsatel aegadel.“Komisjoni hinnang 2006. aasta oktoobri riiklikule reformikavaleLäti riikliku reformikava rakendamisearuanne esitati majanduskasvu ja tööhõivet käsitleva uuendatud Lissaboni strateegia raames 17. oktoobril 2006. Läti riiklikus reformikavas on määratud kindlaks peamised ülesanded/prioriteedid: kindlustada makromajanduslik stabiilsus, soodustada teadus- ja arendustegevust ning innovatsiooni, arendada investeeringuid ja tööhõivet soodustavat majanduskeskkonda, suurendada tööhõivet ning parandada haridust ja oskusteavet.Komisjoni hinnangus kõnealusele kavale (vastu võetud 2006. aasta detsembris iga-aastase arenguaruande[2] osana) märgiti, et Läti teeb riikliku reformikava rakendamisel edusamme, eelkõige mikromajanduse ja tööhõive valdkonnas. Makromajanduslike probleemidega tegelemisel on Läti majanduspoliitika kitsahaardelisem.Hinnangus käsitletud põhipunktid Vastavalt nõukogu määruse (EÜ) nr 1466/97 artikli 5 lõikele 1 (stabiilsusprogrammid) ja artikli 9 lõikele 1 (lähenemisprogrammid) käsitletakse hinnangus järgmisi teemasid: kas programmi aluseks olevad majandusprognoosid on usutavad; kas liikmesriigi esitatud keskpika perioodi eelarve-eesmärk ning sellele suunatud kohandamiskava on asjakohased; kas kõnealuse kohandamiskava järgimiseks võetud ja/või kavandatud meetmed keskpika perioodi eesmärgi saavutamiseks kõnealusel ajavahemikul on piisavad; kas keskpika perioodi eesmärgi saavutamisele suunatud kohandamiskava hindamisel on majanduse tõusuaegadel kohandamine suurem ja langusaegadel väiksem ning kas euroala ja vahetuskursimehhanismis osalevate (ERM II) liikmesriikide puhul on liikmesriik oma keskpika perioodi eesmärgi saavutamisel seadnud sihiks, et eelarve tsükliliselt kohandatud eelarvetasakaal paraneb (ilma ühekordsete ja muude ajutiste meetmeteta) 0,5% SKTst aastas; keskpika perioodi eesmärgile suunatud kohandamiskava kindlaksmääramisel (liikmesriikide puhul, kes ei ole seda veel saavutanud) või keskpika perioodi eesmärgist ajutise kõrvalekaldumise lubamisel (liikmesriikide puhul, kes on selle saavutanud) peamiste struktuurireformide rakendamine, millel on pikaajaline kokkuhoidu soodustav mõju (sh võimalikku majanduskasvu suurendades) ning seega tõestatav mõju riigi rahanduse pikaajalisele jätkusuutlikkusele (tingimusel, et säilitatakse asjakohane kindlusvaru kontrollväärtuse 3% SKTst suhtes ning et eelarveseisund peaks programmiperioodi jooksul taastuma keskpika perioodi eesmärgini), kusjuures eritähelepanu pööratakse pensionireformidele, millega kehtestatakse mitmesambaline süsteem, mis hõlmab kohustuslikku täielikult finantseeritavat pensionisammast; kas liikmesriigi majanduspoliitika on kooskõlas majanduspoliitika üldsuunistega. Programmi makromajanduslike prognooside usutavust hinnatakse komisjoni talituste koostatud 2006. aasta sügise majandusprognoosi põhjal, kasutades ka potentsiaalse SKT ja tsükliliselt kohandatud eelarvetasakaalu ühiselt kokku lepitud hindamismetoodikat. Majanduspoliitika üldsuunistele vastavust hinnatakse 2005.–2008. aasta integreeritud suunistes sisalduvate riigi rahanduse valdkonnas vastuvõetud majanduspoliitika üldsuuniste põhjal. Hinnangus vaadeldakse ka: võla suhte arengut ja riigi rahanduse pikaajalise jätkusuutlikkuse väljavaateid, millele tuleks stabiilsuse ja kasvu pakti rakendamise parandamise kohta esitatud nõukogu 20. märtsi 2005. aasta aruande kohaselt pöörata „eelarveseisundi järelevalves piisavat tähelepanu“. Komisjoni 12. oktoobri 2006. aasta teatises sätestatakse lähenemisviis pikaajalise jätkusuutlikkuse hindamiseks;[3] majanduskasvu ja tööhõivet käsitleva Lissaboni strateegia raames liikmesriikide esitatud riikliku reformikavaga integreerituse taset. Majandus- ja rahandusministrite nõukogu märkis Euroopa Ülemkogule saadetud 7. juuni 2005. aastal saadetud kaaskirjas majanduspoliitika üldsuuniste kohta aastateks 2005–2008, et riiklikud reformikavad peaksid olema kooskõlas stabiilsus- ja lähenemisprogrammidega; vastavust tegevusjuhendile,[4] milles on muu hulgas ette nähtud stabiilsus- ja lähenemisprogrammide ühtne ülesehitus ning ühtsed andmetabelid. |-  Soovitus:NÕUKOGU ARVAMUSkooskõlas nõukogu 7. juuli 1997. aasta määruse (EÜ) nr 1466/97artikli 9 lõikega 3 Läti ajakohastatud lähenemisprogrammi kohta aastateks 2006–-2009EUROOPA LIIDU NÕUKOGU,võttes arvesse Euroopa Ühenduse asutamislepingut,võttes arvesse nõukogu 7. juuli 1997. aasta määrust (EÜ) nr 1466/97 eelarveseisundi järelevalve ning majanduspoliitika järelevalve ja kooskõlastamise tõhustamise kohta,[5] eriti selle artikli 9 lõiget 3,võttes arvesse komisjoni soovitust,olles konsulteerinud majandus- ja rahanduskomiteegaON ESITANUD KÄESOLEVA ARVAMUSE.4.  [27. märtsil 2007] vaatas nõukogu läbi Läti ajakohastatud lähenemisprogrammi aastateks 2006–2009.[6]5.  Programmi aluseks oleva makromajandusliku stsenaariumis prognoositakse ette majanduse teatavat jahtumist, mil reaalne SKT kasv aeglustub 11,5%-lt 2006. aastal keskmiselt 8,0%-le SKTst ülejäänud programmiperioodi jooksul. Praeguse teabe põhjal hinnates näib, et kõnealune stsenaarium põhineb usutavatel kasvuprognoosidel. Sellest olenemata on oluliselt vähem soodne makromajanduslik areng tõenäoline, võttes arvesse maksebilansi suurt puudujääki ja Läti majanduse ülekuumenenud seisundit. Programmis prognoositud inflatsioonitase näib liiga madal.6.  Komisjoni talituste 2006. aasta sügise majandusprognoosi kohaselt oli valitsussektori eelarve puudujääk 2006. aastal 1,0% SKTst, võrreldes ajakohastatud lähenemisprogrammi eelmises versioonis seatud eesmärgiga 1,5% SKTst. Ajakohastatud programmis hinnatakse eelarve puudujäägiks 0,4% SKTst, mis on usutav, võttes arvesse prognoositust suuremaid tulusid ning vaatamata 2006. aasta oktoobris vastu võetud eelarvemuudatustele, millega suurendati kulutusi ligikaudu 1,5% võrra SKTst.7.  Keskpika perioodi eelarvestrateegia peamine eesmärk on järk-järgult parandada rahanduslikke väljavaateid ja saavutada tasakaalus eelarve 2010. aastaks. Kõnealuse eesmärgi saavutamine nõuab eelarve märkimisväärset konsolideerimist, pidades silmas, et 2006. ja 2007. aastal suurenes eelarve puudujääk ligikaudu 1,5 protsendipunkti võrra SKTst. Põhitasakaalu ja esmase tasakaalu kavandatud kohandamine 2008. ja 2009. aastal on samasugune, vastavalt 0,4 ja 0,5 protsendipunkti SKTst. Võrreldes eelmise ajakohastatud versiooniga on eelarve-eesmärgid kõrgemad, kuid kohandamine on kavandatud programmiperioodi lõppu, mil makromajanduslik stsenaarium on soodsam. Pärast kulude suhte SKTsse olulist suurenemist 2007. aastal, kavandatakse programmis 2008–2009 aastatel eelarve konsolideerimist, suurendades igal aastal tulude suhet SKTsse 0,4 protsendipunkti võrra, hoides samas kulude suhte SKTsse üldiselt stabiilsena. Kavandatakse, et tulude suhe SKTsse suureneb eranditult tänu suurematele „muudele“ tuludele, mis tulenevad ELi fondide vahendite suurenevast sissevoolust. Vastavalt sellele suureneb põhivarasse tehtavate kapitalikulude osakaal, mida üldiselt tasakaalustab pärast 2007. aastat „muude“ kulude (mis hõlmab programmis osaliselt tarbimiskulutusi) vähenemine 0,75 protsendipunkti võrra 2008. aastal ning sotsiaaltoetuste vähenemine 0,5 protsendipunkti võrra 2009. aastal.8.  Ühiselt kokkulepitud metoodika alusel arvutatav struktuurne tasakaal (s.t tsükliliselt kohandatud eelarvetasakaal, v.a ühekordsed ja muud ajutised meetmed) peaks kava kohaselt halvenema 1% suuruselt puudujäägilt SKTst 2006. aastal 1,75% suuruse puudujäägini SKTst 2007. aastal, misjärel paranema 0,25% suuruse ülejäägini SKTst 2009. aastal. Programmis esitatud eelarveseisundi keskpika perioodi eesmärk on struktuurne puudujääk 1% SKTst, mis kavatsetakse saavutada 2008. aastaks, nagu oli kavandatud eelmises ajakohastatud versioonis. Kuna keskpika perioodi eesmärk on alammäärast (hinnanguline puudujääk ligikaudu 2% SKTst) ambitsioonikam, peaks selle saavutamine võimaldama saavutada ka kindlusvaru tagamise eesmärgi ülemäärase puudujäägi tekkimise korral. Keskpika perioodi eesmärk on stabiilsuse ja kasvu pakti ja tegevusjuhendiga euroala ja vahetuskursimehhanismi ERM II liikmesriikidele ettenähtud vahemikus ning kajastab õigesti võla suhet ja potentsiaalset keskmist majanduskasvu pika aja jooksul.9.  Programmi eelarveprognooside riskid on kuni 2007. aastani üldiselt tasakaalustatud, kuid eelarve tulemus võib alates 2008. aastast osutuda halvemaks kui programmis kavandatud, mis on tingitud makromajandusliku stsenaariumi riskidest. Eelarvestrateegia toetub tulude suurenemisele SKT suhtes ning sotsiaaltoetuste ja „muude kulude“ (mis hõlmab programmis osaliselt tarbimiskulutusi) vähenemisele SKT suhtes, mida oleks võinud paremini põhjendada, võttes arvesse, et ajakohastatud versiooni kohaselt kavandatakse valitsemissektori rahaliste vahendite kavandamise ja kontrolli keskpika perioodi ametlik raamistik kehtestada alates 2008. aastast.10.  Kõnealuse riskihinnangu alusel ei pruugi programmi eelarvealased põhimõtted olla piisavad programmi keskpika perioodi eesmärgi saavutamiseks 2008. aastaks, nagu on kavandatud programmis. Need tunduvad tagavat siiski piisava stabiilsusvaru tavaliste makromajanduslike kõikumiste korral, et ei ületataks puudujäägiläve 3% SKTst kogu programmiperioodi jooksul. Välja arvatud 2007. aastal, on programmiga ette nähtud kohandamise tempo keskpika perioodi eesmärgi saavutamiseks üldiselt kooskõlas stabiilsuse ja kasvu paktiga, milles on sätestatud, et kohandamine peab olema suurem majanduse tõusuaegadel ja ning võib olla väiksem majanduse langusaegadel. Sellest olenemata kaugenetakse majanduslikult soodsal 2007. aastal keskpika perioodi eesmärgist, mis ei ole kooskõlas stabiilsuse ja kasvu paktiga. Oleks asjakohane suurendada struktuurset kohandamist programmi algusaastatel, et toetada stabiilset makromajanduslikku lähenemisprotsessi ja vähendada tasakaalustamata majanduskasvu riske.11.  Stabiilsuse ja kasvu pakti kohaselt tuleks keskpika perioodi eesmärgi saavutamisele suunatud kohandamiskava määratlemisel võtta arvesse „peamiste struktuurireformide“ tõelist mõju riigi rahanduse pikaajalisele jätkusuutlikkusele. Programmis kavandatud keskpika perioodi eelarvestrateegiaga nähakse ette ajutine kõrvalekaldumine keskpika perioodi eesmärgi saavutamisele suunatud kohandamiskavast 2007. aastal. Programmis märgitakse, et käimasoleva pensionireformiga vähendatakse järkjärgult sotsiaalkindlustusmakseid valitsemissektori eelarves ja maksed teise samba pensioniskeemi suurenevad 0,4%-lt SKTst 2006. aastal 1,7%-le SKTst 2009. aastaks. Programmis prognoositakse struktuurse tasakaalu halvenemist, mida tingib pensionireformi järkjärguline rakendamine 0,5% võrra SKTst 2007. aastal, mille järel paraneb tasakaal 1,5% võrra SKTst 2008. aastal ja 1,25% võrra SKTst 2009. aastal. Kuigi pensionireformiga seotud puhaskulusid saab keskpika perioodi eesmärgi saavutamiseks suunatud kohandamiskava hindamisel arvesse võtta, ei ole seda tehes (isegi kõnealuseid kulusid arvesse võttes) kohandamine 2007. aastal kooskõlas paktiga. Teisest küljest ei saa programmiga ettenähtud tervishoiureformi ja riiklikke investeerimisprojekte käsitada struktuurireformidena, millega võib õigustada ajutist kõrvalekaldumist kohandamiskavast, kuna kõnealused meetmed ei ole piisavalt üksikasjalikud ja nende olulist soodsat mõju riigi rahanduse jätkusuutlikkusele ei ole programmis põhjendatud.12.  Valitsemissektori koguvõlg on 2006. aastal hinnanguliselt 10,7% SKTst, mis on oluliselt madalam asutamislepingus sätestatud kontrollväärtusest 60% SKTst. Programmis prognoositakse, et võla suhe väheneb programmiperioodi jooksul 1,3 protsendipunkti võrra, jõudes 2009. aastaks 9,4%-ni SKTst.13.  Elanikkonna vananemise pikaajaline mõju eelarvele on Lätis ELi keskmisest väiksem ning vananemisega seotud kulutuste osakaal SKTs järgmistel kümnenditel eeldatavasti väheneb, mida soodustab pensionisüsteemi reformi oluline kulutusi vähendav mõju. Läti praegune koguvõlg on väga väike ning ajakohastatud lähenemisprogrammis kavandatud struktuurse eelarveseisundi parandamine aitaks maandada riigi rahanduse pikaajalise jätkusuutlikkusega seotud riske. Üldiselt näib, et oht Läti rahanduse jätkusuutlikkusele on väike.14.  Lähenemisprogramm sisaldab 2006. aasta oktoobri riikliku reformikava rakendusaruandes loetletud reformide üldmõju kvaliteedihindamist keskpika perioodi eelarvestrateegia raames. Lisaks sellele esitatakse selles teatavat teavet riiklikus reformikavas kavandatud peamiste reformide otseste eelarvekulude või kokkuhoiu kohta ja selle eelarveprognoosides võetakse selgesõnaliselt arvesse riikliku reformikavaga ettenähtud meetmete mõju riigi rahandusele. Lähenemisprogrammi kohaselt riigi rahanduse valdkonnas võetavad meetmed tunduvad olevat kooskõlas riikliku reformikavaga ettenähtud meetmetega. Eelkõige kavandatakse mõlemas programmis riiklike investeeringute olulist suurenemist ja lähenemisprogrammiga nähakse ette täiendavaid meetmeid, millega parandatakse riigi rahanduse institutsioonilist struktuuri, sealhulgas kehtestatakse mitmeaastane eelarveraamistik.15.  Programmi eelarvestrateegia on ainult osaliselt kooskõlas 2005.–2008. aasta integreeritud suunistes sisalduvate majanduspoliitiliste üldsuunistega. Eelkõige ei soodustata kavandatud majanduspoliitikaga piisavalt maksebilansi suuremat jätkusuutlikkust.16.  Seoses stabiilsus- ja lähenemisprogrammide tegevusjuhendis esitatud andmenõuetega on programmis esitatud kõik kohustuslikud andmed ja enamik vabatahtlikest andmetest.[7] Samas on 2. standardtabelis esitatud andmetes mõned vastuolud.Üldine järeldus on, et eelarveseisundi halvenemine 2007. aastal ei ole kooskõlas ettevaatliku rahanduspoliitikaga, mille eesmärk on tagada jätkusuutlik lähenemine, sealhulgas vähendades maksebilansi puudujääki ja piirates inflatsiooni. Eeldatavat suurt majanduskasvu silmas pidades kavandatakse programmis järgmistel aastatel liikumist keskpika perioodi eesmärkide suunas, kuid eelarve-eesmärgid ei ole ambitsioonikad ja alates 2008. aastast on nende saavutamine ohustatud.Arvestades eespool esitatud hinnangut, kutsutakse Lätit üles:(i) vähendama makromajanduslikust ebastabiilsusest tulenevaid riske, saavutades 2007. aastal oluliselt parema eelarve-eesmärgi ja võttes laiema reformistrateegia raames võimalikult kiiresti meetmeid, millega täiendavalt konsolideerida eelarvet, et saavutada järgmistel aastatel keskpika perioodi eesmärkidest paremaid tulemusi;(ii) kehtestama riigi rahanduse kavandamise ja kontrolli selgem ja siduvam keskpika perioodi raamistik.Põhiliste makromajanduslike ja eelarveprognooside võrdlus2005 | 2006 | 2007 | 2008 | 2009 |Reaalne SKT (muutuse %) | LP Jan 2007 | 10,2 | 11,5 | 9,0 | 7,5 | 7,5 |KOM nov 2006 | 10,2 | 11,0 | 8,9 | 8,0 | puudub |LP nov 2005 | 8,4 | 7,5 | 7,0 | 7,0 | puudub |THHI inflatsioon2 (%) | LP Jan 2007 | 6,9 | 6,6 | 6,4 | 5,2 | 4,2 |KOM nov 2006 | 6,9 | 6,7 | 5,8 | 5,4 | puudub |LP nov 2005 | 6,9 | 5,6 | 4,3 | 3,5 | puudub |SKT lõhe (% potentsiaalsest SKTst) | LP Jan 20071 | 0,0 | 1,8 | 1,3 | -0,5 | -2,0 |KOM nov 20065 | -0,2 | 1,1 | 0,4 | -1,0 | puudub |LP nov 20051 | 0,8 | 0,4 | -0,5 | -1,1 | puudub |Valitsemissektori eelarve tasakaal6 (% SKTst) | LP Jan 2007 | 0,1 | -0,4 | -1,3 | -0,9 | -0,4 |KOM nov 2006 | 0,1 | -1,0 | -1,2 | -1,2 | puudub |LP nov 2005 | -1,5 | -1,5 | -1,4 | -1,3 | puudub |Esmane tasakaal6 (% SKTst) | LP Jan 2007 | 0,7 | 0,2 | -0,8 | -0,4 | 0,1 |KOM nov 2006 | 0,7 | -0,4 | -0,7 | -0,7 | puudub |LP nov 2005 | -0,7 | -0,8 | -0,6 | -0,6 | puudub |Tsükliliselt kohandatud tasakaal6 (% SKTst) | LP Jan 20071 | 0,1 | -0,9 | -1,7 | -0,8 | 0,2 |KOM nov 2006 | 0,2 | -1,3 | -1,3 | -0,9 | puudub |LP nov 20051 | -1,7 | -1,6 | -1,3 | -1,0 | puudub |Struktuurne tasakaal 2,6 (% SKTst) | LP Jan 20073 | 0,1 | -0,9 | -1,7 | -0,8 | 0,2 |KOM nov 20064 | 0,2 | -1,3 | -1,3 | -0,9 | puudub |LP nov 2005 | -1,7 | -1,6 | -1,3 | -1,0 | puudub |Valitsemissektori koguvõlg (% SKTst) | LP Jan 2007 | 12,1 | 10,7 | 10,5 | 10,6 | 9,4 |KOM nov 2006 | 12,1 | 11,1 | 10,6 | 10,3 | puudub |LP nov 2005 | 14,9 | 13,6 | 13,7 | 14,7 | puudub |Märkused: 1 Komisjoni talituste arvutused programmis sisalduva teabe põhjal. 2 Tsükliliselt kohandatud eelarvetasakaal (nagu eelmistes ridades), v.a ühekordsed ja muud ajutised meetmed. 3 Programmiga ei ole ette nähtud ühekordseid ega muid ajutisi meetmeid. 4 Komisjoni talituste 2006. aasta sügise prognoosiga ei ole ette nähtud ühekordseid ega muid ajutisi meetmeid. 5Vastavalt prognoositud potentsiaalsele kasvule, mis on hinnanguliselt 9,3%, 9,6%, 9,6% ja 9,5% vastavalt aastatel 2005–2008. 6 Puudujääk hõlmab käimasoleva pensionireformi (teise samba kehtestamine) puhaskulusid. Kõnealused kulud on hinnanguliselt 0,3% SKTst 2005. aastal, 0,4% SKTst 2006. aastal, 0,6% SKTst 2007. aastal, 1,3% SKTst 2008. aastal ja 1,5% SKTst 2009. aastal. Programmis kavandatud struktuurse tasakaalu muutus, mida tingib pensionireformi järkjärguline rakendamine, on järgmistel aastatel järgmine: see halveneb 0,6%võrra SKTst 2007. aastal ja paraneb 1,6% võrra SKTst 2008. aastal ja 1,2% võrra SKTst 2009. aastal. Allikas: Lähenemisprogramm (LP), komisjoni talituste 2006. aasta sügise majandusprognoos (KOM); komisjoni talituste arvutused. |[1] EÜT L 209, 2.8.1997, lk 1. Määrust on muudetud määrusega (EÜ) nr 1055/2005 (ELT L 174, 7.7.2005, lk 1). Kõik käesolevas tekstis osutatud dokumendid on kättesaadavad järgmisel veebilehel:http://europa.eu.int/comm/economy_finance/about/activities/sgp/main_en.htm .[2] Komisjoni teatis kevadisele Euroopa Ülemkogule „Majanduskasvu ja tööhõivet käsitleva uuenenud Lissaboni strateegia rakendamine – Tulemuste aasta” [12.12.2006, KOM(2006) 816].[3] Komisjoni teatis nõukogule ja Euroopa Parlamendile – Riigi rahanduse pikaajaline jätkusuutlikkus Euroopa Liidus [12.10.2006, KOM(2006) 574], ning Euroopa Komisjoni majanduse ja rahanduse peadirektoraat (2006) „Riigi rahanduse pikaajaline jätkusuutlikkus Euroopa Liidus“, European Economy nr 4/2006.[4] „Täpsustused stabiilsuse ja kasvu pakti rakendamise kohta ning suunised stabiilsus- ja lähenemisprogrammide sisu ja vormi kohta“, mille on kinnitanud majandus- ja rahandusministrite nõukogu, 11. 10. 2005.[5] EÜT L 209, 2.8.1997, lk 1. Määrust on muudetud määrusega (EÜ) nr 1055/2005 (ELT L 174, 7.7.2005, lk 1). Käesolevas tekstis osutatud dokumendid asuvad veebilehel:http://europa.eu.int/comm/economy_finance/about/activities/sgp/main_en.htm .[6] Pärast oktoobri üldvalimistele järgnenud uue valitsuse moodustamist 2006. aasta novembris, esitati lähenemisprogrammi ajakohastatud versioon tegevusjuhendis sätestatud tähtajast (1. detsember) kuus nädalat hiljem.[7] Eelkõige puuduvad andmed varude muutuse alajaotuse kohta ning mõned andmed riigi rahanduse pikaajalist jätkusuutlikkust käsitlevas tabelis.


title: Komisjoni soovitus (EL) 2016/1318, 29. juuli 2016, suuniste kohta liginullenergiahoonete ja parimate tavade edendamiseks, et 2020. aastaks oleksid kõik uued hooned liginullenergiahooned

text:
               2.8.2016

               ET

               Euroopa Liidu Teataja

               L 208/46

         KOMISJONI SOOVITUS (EL) 2016/1318,
   29. juuli 2016,
   suuniste kohta liginullenergiahoonete ja parimate tavade edendamiseks, et 2020. aastaks oleksid kõik uued hooned liginullenergiahooned
   EUROOPA KOMISJON,
   võttes arvesse Euroopa Liidu toimimise lepingut, eriti selle artiklit 292,
   ning arvestades järgmist:

               (1)

               Hooned on ELi energiatõhususe poliitikas kesksel kohal, kuna nende arvele läheb peaaegu 40 % (1) energia lõpptarbimisest.

               (2)

               Ehitussektori tähtsust energiatõhususe parandamisel on rõhutatud ka Euroopa Komisjoni teatises „Energiatõhusus ning selle panus energiajulgeolekusse ja 2030. aasta kliima- ja energiapoliitika raamistikku“ (2) ning teatises „Vastupidava energialiidu ja tulevikku suunatud kliimamuutuste poliitika raamstrateegia“ (3).

               (3)

               Energialiidu loomisel peetakse kõige tähtsamaks olemasolevate energiaalaste õigusaktide täielikku rakendamist ja jõustamist.

               (4)

               Hoonete energiatõhususe direktiiv on peamine õigusakt, milles käsitletakse hoonete energiatõhusust 2020. aastaks seatud energiatõhususe eesmärke silmas pidades.

               (5)

               Direktiivi artiklis 9 on sätestatud konkreetne eesmärk, et 2020. aasta lõpuks peavad kõik uued hooned olema nullilähedase või väga väikese energiavajadusega. Nullilähedane või väga väike vajaliku energia kogus peaks väga suurel määral pärinema taastuvatest energiaallikatest.

               (6)

               Siseriiklike õigusaktidega, millega võetakse üle artikli 9 lõike 1 nõuded, peab tagama, et 31. detsembriks 2020 on kõik uued hooned liginullenergiahooned. Samasugust, kuid lühema tähtajaga (31. detsember 2018), nullilähedase energiatarbimise eesmärki kohaldatakse riigiasutuste kasutuses ja omandis olevate uute hoonete suhtes. See peaks looma ettevõtjatele läbipaistva siseriikliku õigusraamistiku seoses uute hoonete energiatõhususe nõuetega alates 2020. aasta lõpust.

               (7)

               Paralleelselt uutele hoonetele kehtestatud nõuetega, kohustab direktiiv liikmesriike võtma toetavaid poliitikameetmeid, et stimuleerida olemasolevate hoonete renoveerimist nii, et need vastaksid liginullenergiahoonete nõuetele.

               (8)

               Komisjon esitas Euroopa Parlamendile ja nõukogule aruande liikmesriikide edusammude kohta seoses liginullenergiahoonetega (4). Liikmesriikidelt on nende aruandluskohustuse täitmise raames kogutud täiendavat teavet selles küsimuses.

               (9)

               Liikmesriigid on teinud tasapisi edusamme, kuid neid tuleb kiirendada. Kuigi meetmete hulk liginullenergiahoonete toetamiseks riigi tasandil on suurenenud, peaksid liikmesriigid kiirendama oma jõupingutusi tagamaks, et kõik uued hooned oleksid direktiivis sätestatud tähtaegadeks liginullenergiahooned.

               (10)

               Hoonete energiatõhususe direktiivi vaadatakse praegu läbi. Liginullenergiahoonete põhimõtted on praeguse direktiivi üheks alussambaks ja alates 2020. aastast peaksid need uute hoonete puhul muutuma normiks. Läbivaatamise käigus hinnatakse, kas 2030. aastaks on vaja täiendavaid meetmeid. Uute poliitikasuundade ja lähenemisviiside välja töötamine peaks tuginema tugevale põhjale. On äärmiselt oluline, et 2020. aastaks liginullenergiahoonetele kehtestatud nõuded täielikult rakendatakse.

               (11)

               Seda toetab ka direktiivi artikli 9 lõige 4, mille kohaselt võib komisjon esitada liikmesriikidele soovituse liginullenergiahoonete kohta.

         ON VASTU VÕTNUD KÄESOLEVA SOOVITUSE:

               1.

               Liikmesriigid peaksid lähtuma käesoleva soovituse lisas esitatud suunistest. Suuniste järgimine aitab tagada, et 31. detsembriks 2020 on kõik uued hooned liginullenergiahooned ning aitab liikmesriikidel töötada välja riiklikud kavad, et suurendada liginullenergiahoonete arvu.

               2.

               Käesolev soovitus avaldatakse Euroopa Liidu Teatajas.

      Brüssel, 29. juuli 2016

            Komisjoni nimel

            komisjoni liige

         Miguel ARIAS CAÑETE

      (1)  Vt „Energeetika-, transpordi- ja keskkonnanäitajad“, 2012. aasta väljaanne, Euroopa Komisjon. Selle hinnangu puhul on kodumajapidamiste ja teenustesektori energia lõpptarbimine kokku liidetud. See hõlmab näiteks seadmete elektritarbimist, kuid ei hõlma tööstushoonete energiatarbimist.

      (2)  SWD(2014) 255 (final).

      (3)  Energialiidu pakett, COM(2015) 80 final.

      (4)  COM(2013) 483 final/2.

      LISA
      1.   SISSEJUHATUS
      Tänu tõhususnõuete kehtestamisele riiklikes ehitusalastes õigusaktides tarbivad nüüdisaegsed uued hooned poole vähem energiat kui tüüpilised 1980ndate hooned.
      Hoonete energiatõhususe direktiivi (edaspidi „direktiiv“) kohaselt peavad liikmesriigid kehtestama uute hoonete ja oluliselt rekonstrueeritavate olemasolevate hoonete suhtes energiatõhususe miinimumnõuded. Lisaks nendele miinimumnõuetele on direktiivis selgelt sätestatud, et kõigi uute hoonete energiavajadus peab kümnendi lõpuks olema nullilähedane või väga väike ja nad peavad kvalifitseeruma liginullenergiahooneteks. Probleem on aga selles, et olemasolevad hooned on vanad ja ebatõhusad ning nende renoveerimine on aeganõudev. Direktiivi kohaselt tuleks olemasolevad hooned samuti järk-järgult ümber ehitada sarnastele normidele vastavateks hooneteks.
      Energialiidu loomisel peetakse kõige tähtsamaks olemasolevate energiaalaste õigusaktide täielikku rakendamist ja jõustamist (1). Kaks põhilist nõuet praegu kehtiva õigusraamistiku alusel on tagada, et 31. detsembriks 2020 on kõik uued hooned liginullenergiahooned (riigi kasutuses ja omanduses olevate hoonete puhul on see tähtaeg kaks aastat varem) ning toetada olemasolevate hoonete ümberehitamist vastavalt liginullenergiahoone nõuetele.
      2.   TAUST: LIGINULLENERGIAHOONEID KÄSITLEVAD DIREKTIIVI SÄTTED
      2.1.   Liginullenergiahoone mõiste

      Hoonete energiatõhususe direktiivi artikli 2 punkti 2 kohaselt on liginullenergiahoone „hoone, mille I lisa kohaselt määratud energiatõhusus on väga suur. Nullilähedane või väga väike nõutava energia kogus peaks olulisel määral pärinema taastuvatest energiaallikatest, sealhulgas kohapeal või lähiümbruses taastuvatest energiaallikatest toodetud energiast“.
      Määratluse esimese osa kohaselt on energiatõhusus määrav tegur, mis teeb hoonest „liginullenergiahoone“. Energiatõhusus peab olema väga suur ja see määratakse vastavalt direktiivi I lisale. Määratluse teises osas sätestatakse peamised põhimõtted väga suure energiatõhususe saavutamiseks, mille kohaselt peaks selle jaoks vajaminev väga väike energiakogus olulisel määral pärinema taastuvatest energiaallikatest.
      Liginullenergiahoone mõiste kajastab asjaolu, et taastuvenergia ja energiatõhususe meetmed on omavahel seotud. Kohapealsed taastuvad energiaallikad vähendavad tarnitava energia netokogust. Paljudel juhtudel ei piisa kohapeal toodetud taastuvenergiast, et vähendada energiavajadust nullilähedaseks ilma täiendavate energiatõhususe meetmete rakendamise või primaarenergia tegurite märkimisväärse vähendamiseta väljaspool hoone asukohta paiknevate taastuvate energiaallikate puhul. Seetõttu suurendavad ülitõhusatele liginullenergiahoonetele kehtestatud rangemad nõuded ka kohapealsete taastuvate energiaallikate kasutamist ning peaksid tooma kaasa primaarenergia tegurite kohandamise väljaspool hoone asukohta paiknevate energiakandjate puhul, võttes arvesse nende taastuvenergia sisaldust.
      Hoonete energiatõhususe direktiivis on kehtestatud liginullenergiahoone raammääratlus, kuid selle üksikasjalik kohaldamine praktikas (nt mida tähendab „väga suur energiatõhusus“ ja mis oleks „taastuvatest energiaallikatest toodetud energia“ soovitatav märkimisväärne osakaal) on liikmesriigi ülesanne direktiivi artikli 9 ülevõtmisel oma siseriiklikusse õiguskorda.
      2.1.1.   Milline on „liginullenergiahoone“ energiatõhusus?

      Energiatõhusus on määratletud (2) kui: „hoone tüüpilise kasutusega seotud energianõudluse rahuldamiseks vajalik arvutuslik või mõõdetud energia hulk, mis hõlmab muu hulgas kütmiseks, jahutuseks, ventilatsiooniks, vee soojendamiseks ja valgustuseks tarbitavat energiat“. Komisjoni delegeeritud määruses (EL) nr 244/2012 (3) ja sellele lisatud suunistes (4) on antud kasulikke juhtnööre hoone energiatõhususe arvutamiseks (5).
      Kõnealuse määruse I lisa punkti 3 kohaselt algab energiatõhususe arvutamine kütte ja jahutamisega seotud lõpliku energiavajaduse
          (6) arvutamisest ja lõpeb netoprimaarenergia arvutamisega. Arvutuskäik liigub hoone vajadustelt allikale (st primaarenergiale).
      Direktiivi kohaselt võivad liikmesriigid kasutada oma riigi primaarenergiategureid, et teisendada lõplik tarnitud energia primaarenergiaks ja arvutada hoone energiatõhusus.
      Primaarenergiakasutuse arvutamiseks tuleb kasutada igale energiakandjale (nt elekter, kütteõli, biomass, kaugküte ja jahutus) omaseid primaarenergiategureid. Delegeeritud määrusele lisatud suunistes soovitatakse tarnitud ja eksporditud elektri puhul kasutada sama primaarenergiategurit 2,5.
      Kohapeal toodetud energia (mida kasutatakse kohapeal või eksporditakse) vähendab tarnitud energiaga seotud primaarenergiavajadust.
      Energiatõhususe arvutamise lõppeesmärk on kindlaks määrata iga-aastane netoprimaarenergiatarbimine, mis vastab energia kasutamisele kütte, jahutuse, ventilatsiooni, sooja vee ja valgustuse jaoks. Selline iga-aastane energiabilansi koostamine on kooskõlas praeguse direktiivi raamistikuga. Kuid uuringud näitavad, et energiabilanssi oleks kasulikum arvutada väiksemate ajavahemike kohta (nt jälgida igapäevast ja hooajalist mõju) (7).
      Artikli 4 lõike 1 kohaselt peab miinimumnõuetes võtma arvesse ruumide üldisi sisekliima tingimusi, et vältida võimalikku negatiivset mõju, nagu ebapiisav ventilatsioon. Siseõhu kvaliteedi, mugavuse ja tervishoiutingimuste halvenemise vältimiseks Euroopa hoonetes (8) peaks energiatõhususe miinimumnõuete järkjärguline karmistamine, mis tuleneb kogu Euroopas liginullenergiahooneid puudutavate põhimõtete rakendamisest, toimuma koos hoonete sisekeskkonda käsitlevate asjakohaste strateegiate rakendamisega.
      Samuti näitavad uuringud, (9) et kavandatud energiatõhusust uute ja renoveeritud hoonete puhul sageli ei saavutata. Tuleks kehtestada mehhanismid, et viia energiatõhususe arvutused tegeliku energiatarbimisega täpselt vastavusse.
      2.1.2.   Seos kuluoptimaalsuse ja liginullenergiahooneid käsitlevate nõuete taseme vahel

      Hoonete energiatõhususe direktiivis on kehtestatud võrdlussüsteem („kuluoptimaalsuse põhimõte“), et anda liikmesriikidele suuniseid energiatõhususe nõuete kehtestamiseks riiklikes või piirkondlikes ehituseeskirjades ja nende nõuete korrapäraseks läbivaatamiseks. Direktiivis sätestatud kuluoptimaalse taseme (10) määratlusega püstitatakse miinimumeesmärgid nii uute kui ka renoveeritavate hoonete puhul.
      Riiklikud energiatõhususe miinimumnõuded tuleb kooskõlas direktiivi artiklis 5 sätestatud kuluoptimaalsuse nõuetega iga viie aasta tagant läbi vaadata ja neid karmistada, kui nad on riiklikust kuluoptimaalsest tasemest oluliselt vähem ranged.
      Kuluoptimaalsuse metoodika võimaldab liikmesriikidel määratleda liginullenergiahooneid käsitlevate nõuete vahemiku aastal 2020. Selleks on vaja hinnata ja võrrelda võrdluse aluseks olevate hoonete suhtes kohaldatavate meetmepakettide hulka kuuluvaid energiatõhususe ja taastuvenergia meetmeid, nii eraldi kui ka kombineeritult.
      Sellest tulenevalt võivad liikmesriigid liginullenergiahoone nõuete taseme määratlemiseks ja nende nõuete täitmiseks kasutada erinevaid soojustamise ja muude energiatõhususe meetmete kombinatsioone, ülitõhusaid hoone tehnosüsteeme ja kohapealseid taastuvaid energiaallikaid (11). Kuluoptimaalsuse arvutuste osana tuleb liikmesriikidel hinnata kõigi kolme meetmeliigi mõju.
      Liikmesriigid peavad määratlema primaarenergiategurid iga energiakandja kohta. Primaarenergiategurite aluseks võib olla riiklik või piirkondlik keskmine väärtus või muu konkreetne väärtus. Kohapealsete ja eemal asuvate taastuvate energiaallikate võrdseks arvessevõtmiseks tuleks nende tegurite puhul muu hulgas arvestada lähedalasuvatest allikatest hoonesse tarnitava energia taastuvenergia kogust.
      Oluline on meeles pidada, et suure osa uute hoonete suhtes hakatakse alates jaanuarist 2021 (riigi kasutuses ja omanduses olevate uute hoonete suhtes alates jaanuarist 2019) kohaldama liginullenergiahoone põhimõtteid. Selleks ajaks on tehnoloogiakulud tõenäoliselt madalamad, kuna turud on paremini sissetöötatud ja mahud suuremad. Seetõttu on tõenäoline, et liginullenergiahooneid käsitlevate nõuete tase vastab 2020. aastaks kuluoptimaalsele tasemele.
      Tõendid näitavad, et olemasolevad tehnoloogialahendused, mis on seotud energiasäästu-, energiatõhususe- ja taastuvenergiaga, on kombineerituna piisavad liginullenergiahoonetega seotud eesmärkide saavutamiseks (12). Tehnoloogilisi puudusi, mis tuleks 2021. aastaks kõrvaldada, ei ole kindlaks tehtud. Direktiivi artikli 5 kohaselt esitatud kuluoptimaalsuse aruannete analüüs näitab, et sujuv üleminek kuluoptimaalse taseme ja liginullenergiahooneid käsitlevate miinimumnõuete taseme vahel on võimalik (13).
      Iga viis aastat kestev kuluoptimaalsuse tsükkel annab võimaluse kajastada riiklikes ehituseeskirjades uute tehniliste lahendustega saavutatud energiatõhususe kasvu ja muuta hoonete energiatõhususe eeskirju kuluoptimaalse taseme saavutamiseks. Pärast 2020. aastat võimaldab kuluoptimaalsuse põhimõte uusi ja olemasolevaid hooneid käsitlevate riiklike ehituseeskirjade korrapärasel läbivaatamisel liginullenergiahooneid käsitlevate nõuete rangusastet uute hoonete puhul pidevalt suurendada.
      2.1.3.   Milline on taastuvate energiaallikate panus?

      Eriti oluline eesmärk on taastuvate energiaallikate arvesse võtmine liginullenergiahooneid käsitlevate nõuete rakendamisel liikmesriigis. Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiviga 2009/28/EÜ (14) (edaspidi „taastuvenergiadirektiiv“) on liikmesriikidele pandud kohustus kehtestada ehitusalastes õigusaktides ja eeskirjades asjakohased meetmed selleks, et suurendada igat liiki taastuvatest energiaallikatest toodetud energia osakaalu ehitussektoris (15).
      Need meetmed täiendavad hoonete energiatõhususe direktiivis sätestatud nõudeid liginullenergiahoonete kohta. Hoonete energiatõhususe direktiivi sätted soodustavad taastuvate energiaallikate, eelkõige kohapeal toodetud energia kasutamist, mis vähendab tarnitud energiaga seonduva primaarenergia tarbimist. Niiviisi võetakse kohapeal toodetud taastuvenergiat hoone energiatõhususe arvutamisel alati arvesse.
      Mõned liikmesriigid nõuavad, et osa kasutatud primaarenergiast oleks taastuvenergia või on kehtestanud taastuvenergia minimaalse osakaalu nõude väljendatuna kWh/m2 aastas. Teised liikmesriigid on kehtestanud kaudse nõude, et taastumatu primaarenergia osakaal peab olema väike, mis on võimalik ainult siis, kui taastuvenergia on osa hoone kontseptsioonist (16). Selline paindlikkus võimaldab kohanduda liikmesriigi ja kohalike oludega (hoone liik, kliima, võrreldava taastuvenergiatehnoloogia hind ja kättesaadavus, optimaalne kombineerimine nõudluse poole meetmetega, ehitustihedus jne). Liginullenergiahoonete puhul kõige sagedamini kasutatavad taastuvenergia süsteemid on hoonetele paigaldatavad päikese soojusenergia- ja solaar-fotoelektrilised süsteemid. Muud hoonetel kasutatavad taastuvad energiaallikad on geotermiline energia (maasoojuspumbad) ja biomass.
      Näiteks on päikese soojusenergia- ja solaar-fotoelektrilised süsteemid Vahemere kliimas (mida iseloomustab kõrgem päikesekiirgus) kulutõhusamad kui mujal. Seepärast võivad taastuvenergia tehnilised lahendused aidata rangemate energiatõhususe nõuete kehtestamisele suhteliselt rohkem kaasa.
      Mis puudutab eemal asuvaid taastuvaid energiaallikaid, sealhulgas kaugküte ja -jahutus, (17) mõjutab taastuvenergia osakaal energiakandjate jaotuses (näiteks elektrivõrkude puhul, kus energiakandja on elekter) hoone energiatõhusust primaarenergiategurite kaudu. Liikmesriigid kasutavad seda paindlikkust ära, kuna üldiselt võib erinevate energiakandjate puhul täheldada märkimisväärselt erinevaid primaarenergiategureid, eelkõige enamiku taastuvate energiaallikate ja taastuvenergia tehniliste lahenduste puhul (18).
      2.2.   Mida peab liginullenergiahoone riiklik määratlus hõlmama?

      Enamik liikmesriike (19) juba kasutab kooskõlas I lisaga primaarenergiatarbimise näitajat (kWh/m2 aastas). Lisaks kasutavad liikmesriigid sageli ka muid parameetreid, nt hoone välispiirde komponentide soojusjuhtivus (U-väärtus), kütmiseks ja jahutamiseks kuluv neto- ja lõppenergia ning CO2 heitkogused.
      Umbes 60 % liikmesriikidest on sätestanud liginullenergiahoone määratluse üksikasjaliku kohaldamise õigusaktis (näiteks ehitusalased õigusaktid ja energiavaldkonna seadused).
      Liginullenergiahoone määratluse detailne praktiline kohaldamine liikmesriigis peab hõlmama primaarenergiatarbimise arvnäitajat väljendatuna kWh/m2 aastas (20). Liginullenergiahoonete arvu suurendamiseks tuleb üksikasjalik kohaldamine sätestada siseriiklikes ülevõtmismeetmetes või riiklikus tegevuskavas.
      2.3.   Uued hooned: liginullenergiahooneid käsitlevate eesmärkide ajakava

      Hoonete energiatõhususe direktiivi artikli 9 lõike 1 kohaselt peavad liikmesriigid
      „tagama, et:

                  a)

                  31. detsembriks 2020 on kõik uued hooned liginullenergiahooned ning

                  b)

                  pärast 31. detsembrit 2018 on uusehitised, mida kasutavad ja omavad riigiasutused, liginullenergiahooned.“

            Siseriiklikud õigusaktid, millega võetakse üle artikli 9 lõike 1 nõuded, peavad sisaldama sätteid, meetmeid või poliitikasuundi selle tagamiseks, et 31. detsembriks 2020 oleks kõik uued hooned liginullenergiahooned. Sama kehtib riigiasutuste kasutuses ja omandis olevate uute hoonete suhtes, mis peavad olema liginullenergiahooned 31. detsembrit 2018.
      Selleks et valmistada ette artikli 9 lõike 1 rakendamist, pidid liginullenergiahoonete arvu suurendamiseks koostatud riiklikud kavad sisaldama muu hulgas vahe-eesmärke uute hoonete energiatõhususe parandamiseks 2015. aastaks. Need eesmärgid võisid olla seotud liginullenergiahoonete minimaalse osakaalu kehtestamisega uute hoonete seas selleks kuupäevaks.
      Liikmesriigid peavad tagama, et artikli 9 lõike 1 punktis a sätestatud nõudeid täidetakse 31. detsembriks 2020 ja artikli 9 lõike 1 punktis b sätestatud nõudeid 31. detsembriks 2018. Kuigi need kuupäevad on alles ees, siis artikli 9 ülevõtmise tähtajaks oli 9. jaanuar 2013 (21). Selleks kuupäevaks pidid kõik liginullenergiahooneid käsitlevad artikli 9 sätted olema siseriiklikes ülevõtmismeetmetes kajastatud. Võttes arvesse, kui palju aega kulub hoone kavandamiseks, ehituslubade hankimiseks ja ehitamiseks, on selline pikaajaline eeltöö vajalik.
      Selliste eesmärkide olemasolu siseriiklikes õigusaktides muudab poliitilised eesmärgid läbipaistvaks ning uute hoonete energiatõhususe tulevased nõuded ettevõtjatele ja teistele sidusrühmadele nähtavamaks.
      Lisaks kohustab artikli 9 lõige 1 liikmesriike tagama, et asjaomasteks kuupäevadeks on kõik uued hooned liginullenergiahooned. Seega võiksid inimesed 2021. aastal uue maja või korteri ostmisel eeldada, et turg on arenenud kooskõlas nende eesmärkidega ja et hooned on liginullenergiahooned.
      Ehitussektori kogemus näitab, et hoone ehitamise või valmimise ajakava ei pruugi alati paika pidada ja võib esineda viivitusi. Liikmesriigid peaksid arvestama ehituslubade kehtivusaja, ehitustööde kestuse ja valmimise ning direktiivi artikli 9 lõikes 1 sätestatud eesmärkidega, et vältida olukorda, kus kohustust, mille kohaselt peavad 2021. aasta jaanuariks kõik uued hooned olema liginullenergiahooned, ei suudeta täita.
      2.4.   Poliitikasuunad ja meetmed liginullenergiahoonete edendamiseks

      Artikli 9 lõike 1 kohaselt peavad liikmesriigid koostama riiklikud kavad liginullenergiahoonete arvu suurendamiseks. Artikli 9 lõike 3 kohaselt peab riiklik kava hõlmama vähemalt järgmist:
      „Riiklik kava sisaldab muu hulgas järgmisi elemente:

                  a)

                  liikmesriigi liginullenergiahoonete määratluse detailne praktiline kohaldamine, mis kajastab riiklikke, piirkondlikke või kohalikke tingimusi ja mis sisaldab primaarenergiatarbimise arvnäitajat väljendatuna kWh/m2 aastas…;

                  b)

                  vahe-eesmärgid uute hoonete energiatõhususe parandamiseks 2015. aastaks…;

                  c)

                  teave poliitikate ja vastu võetud finants- või muude meetmete kohta […], sealhulgas üksikasjad, mis käsitlevad taastuvatest energiaallikatest toodetud energia tarbimist uutes hoonetes ja oluliselt rekonstrueeritavates hoonetes seoses direktiivi 2009/28/EÜ artikli 13 lõikega 4 ja käesoleva direktiivi artiklitega 6 ja 7.“

            2.5.   Olemasolevate hoonete liginullenergiahooneteks ümberehitamise toetamine

      Hoonete energiatõhususe direktiiv sisaldab ka kohustusi seoses olemasolevate hoonete ümberehitamisega liginullenergiahooneks, kuid selle jaoks ei ole sätestatud tähtaegu ega energiatõhususe miinimumnõuete kehtestamise kohustust. Hoonete energiatõhususe direktiivi artikli 9 lõikega 2 on ette nähtud, et liikmesriigid „järgides avaliku sektori eeskuju töötavad välja poliitikasuunad ja võtavad meetmed, nagu näiteks eesmärgid stimuleerida renoveeritavate hoonete ümberehitamist liginullenergiahooneteks, ning annavad sellest komisjonile teada/…/riiklikes kavades.“
      Olemasolevate hoonete liginullenergiahooneteks ümberehitamise edendamine artikli 9 lõike 2 kohaselt peaks hõlmama rohkema energia saamist taastuvatest energiaallikatest (artikli 9 punkti 3 alapunkt c). Lisaks peavad liikmesriigid taastuvenergia direktiivi artikli 13 lõike 6 kohaselt soodustama oma ehitusalaste õigusaktide ja eeskirjadega selliste kütte- ja jahutussüsteemide kasutamist, mille puhul on energia saadud taastuvatest energiaallikatest.
      Seega on artikli 9 lõike 2 eesmärk hoonete põhjalikum renoveerimine, kehtestades selleks riiklikud toetusmeetmed olemasolevate hoonete põhjalikumaks renoveerimiseks vastavalt liginullenergiahoone nõuete tasemele. Direktiivi artikli 9 lõikes 2 sätestatud kohustust täiendavad Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2012/27/EL (22) (energiatõhususe direktiiv) artikli 4 kohased riiklikud pikaajalised ehitusstrateegiad, mis peaksid aitama suurendada renoveerimise määra hoonete renoveerimiseks vajalike rahaliste vahendite ja investeeringute mobiliseerimise abil. Pikaajalistes renoveerimisstrateegiates võetakse kokku energiatõhususe direktiivi ning hoonete energiatõhususe direktiivi asjakohased elemendid (vastavalt renoveerimise määr ja renoveerimise põhjalikkus).
      Hoonete energiatõhususe direktiivis sätestatud liginullenergiahoone raammääratluses ei tehta vahet uute ja olemasolevate hoonete vahel. Selline eristamine võiks olla tarbijatele sama eksitav, kui uutele ja olemasolevatele hoonetele erineva tasemega energiamärgiste andmine.
      Seepärast tähendab hoone ümberehitamine liginullenergiahooneks hoone renoveerimist ulatuses, mis võimaldab täita liginullenergiahoone suhtes kehtestatud energiatõhususe nõudeid. See ei takista erinevate tähtaegade seadmist ja olemasolevate hoonete rahalist toetamist, pidades silmas asjaolu, et olemasolevate hoonete puhul on liginullenergiahoonele kehtestatud energiatõhususe nõuete kuluoptimaalseks saavutamiseks vaja rohkem aega.
      3.   LIIKMESRIIKIDE EDUSAMMUD LIGINULLENERGIAHOONE PÕHIMÕTETE RAKENDAMISEL
      3.1.   Liginullenergiahoone riiklike määratluste kohaldamine

      Kuna liikmesriigid on kasutanud energiatõhususe arvutamiseks erinevaid meetodeid, ei ole arvulised näitajad liikmesriigiti võrreldavad (23). Mõned liikmesriigid on laiendanud arvulise näitaja mõistet ja lisanud energiakasutusviisid, mille arvessevõtmine ei ole kohustuslik, nt seadmete energiakulu. On tõendeid, et valgustuse ja seadmete energiakulu arvessevõtmine võib pakkuda optimaalsemaid lahendusi, eeskätt elektritarbimise puhul (24).
      Seda silmas pidades saab olemasolevate tõendite (25) põhjal väita, et kui on kehtestatud arvuline näitaja, siis jäävad nõuded üsna laia vahemikku alates 0 kWh/m2 aastas kuni 270 kWh/m2 aastas (see hõlmab ka seadmete energiakasutust) ning kajastavad enamasti primaarenergiakasutust kWh/m2 aastas. Kõrgemad väärtused on kehtestatud enamasti haiglatele või muudele teatava otstarbega hoonetele, mis ei ole elumajad.
      Elamute puhul on enamiku liikmesriikide eesmärk, et primaarenergia kasutus ei oleks üle 50 kWh/m2 aastas. Maksimaalne primaarenergiakasutus jääb vahemikku 20 kWh/m2 aastas Taanis või 33 kWh/m2 aastas Horvaatias (rannikualad) ja 95 kWh/m2 aastas Lätis. Mitme riigi (Belgia (Brüssel), Eesti, Prantsusmaa, Iirimaa, Slovakkia, Ühendkuningriik, Bulgaaria, Taani, Horvaatia (mandriosa), Malta, Sloveenia) eesmärk on 45 või 50 kWh/m2 aastas (26).
      Taastuvenergia osakaalu kajastatakse aruannetes küllaltki erinevalt: enamik riike esitasid kvalitatiivsed andmed ja vaid mõni üksik on kehtestanud konkreetse miinimumprotsendi.
      Ükski liikmesriik ei ole teatanud õiguskorrast, mille alusel nad võivad hoonete energiatõhususe direktiivi artikli 9 lõike 6 kohaselt otsustada, et nad ei kohalda liginullenergiahooneid käsitlevaid nõudeid erilistel ja põhjendatavatel juhtudel, kus asjaomase hoone majandusliku olelusringi põhjal arvutatud tasuvusanalüüs on negatiivne.
      3.2.   Poliitikasuunad ja meetmed liginullenergiahoonete edendamiseks

      Olukorra hindamine 2014. aasta oktoobri seisuga (27) näitas, et liikmesriigid on teatanud paljudest riiklikes kavades ja energiatõhususe tegevuskavades sisalduvatest poliitikasuundadest ja meetmetest, millega toetatakse liginullenergiahooneid käsitlevate eesmärkide saavutamist. Siiski jääb sageli selgusetuks, mil määral on kõnealused meetmed suunatud konkreetselt liginullenergiahoonete edendamisele. Võrreldes komisjoni 2013. aasta eduaruandes (28) kirjeldatud olukorraga on liikmesriikide teatatud poliitikasuundade ja meetmete arv suurenenud.
      Rohkem kui kaks kolmandikku liikmesriikidest on kehtestanud poliitikasuunad ja meetmed, mis käsitlevad teadlikkuse tõstmist ja haridust ning ehitusalaste õigusaktide ja energiamärgiste tõhustamist. Muud liginullenergiahoonete edendamise vahendid on rahalised vahendid ja toetusmeetmed, sealhulgas nt stiimulipõhised meetmed, vähendatud intressimääraga laenud, maksusoodustused, soodustused eraisikutele, toetuskavad taastuvenergialahenduste paigaldamiseks, riskirühmadele mõeldud juhised ja rahastamine ning hüpoteeklaenude intressitoetused energiatõhusa kodu ostmisel.
      Enamikku liikmesriikide teatatud poliitikasuundi ja meetmeid kohaldatakse ka riigi kasutuses ja omandis olevate hoonete suhtes. Riigi kasutuses ja omandis olevate hoonete suhtes võetud meetmete ulatus on liikmesriikides väga erinev. Kui mõnes liikmesriigis kohaldatakse neid meetmeid üksnes keskvalitsuse hoonetele, siis mujal liikmesriikides kõigile avalikus omanduses olevatele hoonetele või kõigile üldkasutatavatele hoonetele. Mõnes liikmesriigis on riigi kasutuses ja omandis olevate hoonete suhtes võetud erimeetmeid. Need on peamiselt järelevalvekampaaniad (nt „NRClick“ on energiaarvestussüsteem Belgia erinevate kommuunide energiakasutuse võrdlemiseks) ja näidisprojektid (nt föderaalse keskkonnaameti (Umweltbundesamt) nullenergiahoone Saksamaal).
      2015. aastal koostati kogu ELi hõlmav ülevaade liginullenergiahooneid käsitlevate riiklike kavade kohta (29). See hiljutine analüüs kinnitab nii liginullenergiahoonete edendamise riiklike meetmete kvantiteedi kui ka kvaliteedi paranemist, sealhulgas seoses liginullenergiahoone määratluse üksikasjaliku kohaldamise, 2015. aasta vahe-eesmärkide ning finants- ja muude poliitikavaldkondadega. Käesolevas aruandes on välja toodud mitu eeskujulikku või uuenduslikku poliitikaraamistikku.
      Mõned liikmesriigid on hinnanud liginullenergiahoone põhimõtete rakendamisest saadavat kasu. Luuakse uusi täistööajaga töökohti: Bulgaarias vahemikus 649–1 180, Poolas 4 100–6 200, Rumeenias 1 390–2 203. Bulgaaria ootab täiendavaid investeeringuid 38–69 miljonit eurot, Poola 240–365 miljonit eurot ja Rumeenia 82–130 miljonit eurot. 2015. aastal on minimaalsed primaarenergianõuded vahemikus 70 kWh/m2 aastas (Bulgaaria ja Poola) ja 100 kWh/m2 aastas (Rumeenia), kuid 2020. aastal hakkavad need olema vahemikus 30–50 kWh/m2 aastas. Taastuvenergia osakaal suureneb 20 %-lt 2015. aastal 40 %-ni 2020. aastal. CO2 heitkogused vähenevad 2020. aastaks 8–10 kgCO2/m2-lt aastas 3–7 kgCO2/m2-ni aastas.
      Hiljutistest uuringutest ilmneb, et energia kokkuhoidmine 80 % ja rohkem on Euroopa uutes liginullenergiahoonetes majanduslikult teostatav, kuigi selle saavutamiseks valitud meetmed on vastavalt kliimatingimustele väga erinevad. Tulemused näitavad, kuidas laiem lähenemisviis koos taastuvaid energiaallikaid puudutavate meetmetega on erinevate kuludega võimalik kogu ELis (30).
      4.   SOOVITUSED
      4.1.   Liginullenergiahoone määratluse kohaldamine praktikas: millal on liginullenergiahoone energiatõhususe tasemega seotud nõuded liiga leebed?

      Selles punktis esitatakse kooskõlas hoonete energiatõhususe direktiiviga üldpõhimõtted ja tegurid, mida soovitatakse liikmesriikidel riiklikul tasandil kohaldatava liginullenergiahoone määratluse väljatöötamisel arvesse võtta.
      ELis ei saa kasutada ühesuguse rangusastmega nõudeid. On vaja arvestada kliimatingimuste mõju kütte- ja jahutusvajadusele ning energiatõhususe ja taastuvenergia meetmete kulutõhususele.
      Siiski annavad hoonete energiatõhususe direktiivis kasutusele võetud terminid „nullilähedane“ või „väga väike nõutava energia kogus“ aimu sellest, millised on liikmesriikide kaalutlusõiguse piirid. Liginullenergiahoone määratlustega peaks püüdlema peaaegu tasakaalus energiabilansi poole.
      Uute hoonete suhtes kehtestatav liginullenergiahoone nõuete tase ei tohi olla allpool (vähem ranged) 2021. aasta kuluoptimaalset taset, mis arvutatakse vastavalt direktiivi artiklile 5. Kuluoptimaalne tase on liginullenergiahoone energiatõhususe nõuete minimaalne tase. Uute hoonete energiatõhususe tase määratakse riigi tasandil kindlaks parima turul kättesaadava ja kasutusele võetud tehnoloogia, finantsaspektide ning õiguslike ja poliitiliste kaalutluste põhjal.
      Liginullenergiahoone primaarenergiakasutuse näitajate jaoks arvuliste võrdlusaluste kehtestamisest on kõige rohkem kasu siis, kui väärtused, mida võrdlusalustega võrreldakse, on saadud läbipaistvate arvutusmeetodite abil. Praegu on valmimisel standardid, (31) mis võimaldavad riiklikke ja piirkondlikke arvutusmeetodeid läbipaistvalt võrrelda.
      Neid kaalutlusi silmas pidades kajastavad võrdlusalused tavaliselt energiavajadust. Energiavajadus on primaarenergia arvutamise lähtepunkt ja seega on nullilähedase primaarenergiavajadusega hoonete puhul peamine eeltingimus see, et kütmiseks ja jahutamiseks on vaja väga vähe primaarenergiat. Väga väike energiavajadus on eelduseks ka taastuvatest energiaallikatest toodetud energia märkimisväärse osakaalu ja nullilähedase primaarenergiatarbimise saavutamiseks.
      Võttes arvesse 2020. aasta prognoositavaid hindu ja tehnoloogialahendusi, on liginullenergiahoone energiatõhususe võrdlusalused ELi eri piirkondades järgmistes vahemikes (32):

                  Vahemere tsoon

                              —

                              Bürood: primaarenergia netotarbimine 20–30 kwh/m2 aastas; 80–90 kwh/m2 primaarenergiatarbest 60 kWh/m2 aastas kaetakse tavaliselt kohapealsetest taastuvatest energiaallikatest toodetud energiaga;

                              —

                              Uus ühepereelamu: primaarenergia netotarbimine 0–15 kwh/m2 aastas; 50–65 kwh/m2 primaarenergiatarbest 50 kWh/m2 aastas kaetakse tavaliselt kohapealsetest taastuvatest energiaallikatest toodetud energiaga;

                  Mereline tsoon

                              —

                              Bürood: primaarenergia netotarbimine 40–55 kwh/m2 aastas; 85–100 kwh/m2 primaarenergiatarbest 45 kWh/m2 aastas kaetakse tavaliselt kohapealsetest taastuvatest energiaallikatest toodetud energiaga;

                              —

                              Uus ühepereelamu: primaarenergia netotarbimine 15–30 kwh/m2 aastas; 50–65 kwh/m2 primaarenergiatarbest 35 kWh/m2 aastas kaetakse tavaliselt kohapealsetest taastuvatest energiaallikatest toodetud energiaga, ning

                  Kontinentaalne tsoon

                              —

                              Bürood: primaarenergia netotarbimine 40–55 kwh/m2 aastas; 85–100 kwh/m2 primaarenergiatarbest 45 kWh/m2 aastas kaetakse tavaliselt kohapealsetest taastuvatest energiaallikatest toodetud energiaga;

                              —

                              Uus ühepereelamu: primaarenergia netotarbimine 20–40 kwh/m2 aastas; 50–70 kwh/m2 primaarenergiatarbest 30 kWh/m2 aastas kaetakse tavaliselt kohapealsetest taastuvatest energiaallikatest toodetud energiaga;

                  Põhjamaad:

                              —

                              Bürood: primaarenergia netotarbimine 55–70 kwh/m2 aastas; 85–100 kwh/m2 primaarenergiatarbest 30 kWh/m2 aastas kaetakse tavaliselt kohapealsetest taastuvatest energiaallikatest toodetud energiaga;

                              —

                              Uus ühepereelamu: primaarenergia netotarbimine 40–65 kwh/m2 aastas; 65–90 kwh/m2 primaarenergiatarbest 25 kWh/m2 aastas kaetakse tavaliselt kohapealsetest taastuvatest energiaallikatest toodetud energiaga.

            Liikmesriikidel soovitatakse kasutada terviklikes projektilahendustes taastuvaid energiaallikaid, et katta hoonete väike energiavajadus (33).
      Mõned liikmesriigid on otsustanud siduda liginullenergiahoone energiatõhususe taseme ühe kõrgeima energiamärgisele märgitava energiatõhususe klassiga (nt hoone energiatõhususe klass A++). Koos selge energiatõhususe näitajaga on selline lähenemisviis soovitatav selge teabe andmiseks investoritele ja liginullenergiahoone põhimõtete edendamiseks turul.
      4.2.   Kuidas tagada, et 2020. aasta lõpu seisuga oleksid kõik uued hooned liginullenergiahooned?

      Selleks et uued hooned vastaksid liginullenergiahoone nõuetele, võib olla vaja kohandada olemasolevaid tavasid. Energiatõhususe miinimumnõudeid ja liginullenergiahooneid käsitlevaid nõudeid tuleks hinnata, võttes arvesse artikli 9 lõikes 1 sätestatud tähtaegu.
      Lisaks peavad liikmesriigid tagama piisavate sanktsioonide olemasolu juhuks, kui uued hooned ei vasta energiatõhususe nõuetele. Pärast liginullenergiahoone nõuete täitmise tähtaegade möödumist võib olla uute hoonete puhul vaja kehtestada diferentseeritud sanktsioone.
      Liikmesriikidel soovitatakse hinnata neid aspekte võimalikult kiiresti, et tagada liginullenergiahooneid käsitlevate eesmärkide saavutamine. Samuti soovitatakse liikmesriikidel töötada välja mehhanism, mida hakatakse kasutama liginullenergiahooneid käsitlevate eesmärkide täitmise jälgimiseks. Selle mehhanismi kaudu peaks olema võimalik jälgida ka 2015. aasta vahe-eesmärkide saavutamist kooskõlas artikli 9 lõikega 1, samuti võimalike täiendavate riiklike vahe-eesmärkide saavutamist aastani 2020. See tugevdab liginullenergiahooneid käsitlevaid olemasolevaid tegevuskavu ja aitab tõhustada järelevalvemehhanisme järgnevatel aastatel.
      4.3.   Poliitikasuunad ja meetmed liginullenergiahoonete edendamiseks

      Enamikus liikmesriikides on valitud mitmeid poliitikasuundi liginullenergiahoonete arvu suurendamiseks (nt teadlikkuse tõstmine ja teavitamine, haridus ja koolitus, ehitusalaste õigusaktide ja energiamärgiste tõhustamine on suunad, mille on valinud Austria, Belgia, Bulgaaria, Horvaatia, Küpros, Tšehhi Vabariik, Taani, Eesti, Soome, Prantsusmaa, Saksamaa, Ungari, Iirimaa, Itaalia, Läti, Leedu, Malta, Poola, Portugal, Rootsi, Sloveenia ja Ühendkuningriik). Mõnikord aga tundub, et poliitikasuunad on üsna üldised ja käsitlevad kõiki hooneid. Ei ole alati piisavalt selge, kas nendega toetatakse konkreetselt liginullenergiahooneid, samuti see, mil määral aitavad nad praktikas liginullenergiahooneid käsitlevaid eesmärke riigis saavutada. Seepärast soovitatakse poliitikasuunad, meetmed ja liginullenergiahoone eesmärgid omavahel tugevamalt siduda.
      Teabe esitamise lihtsustamiseks on komisjon koostanud liikmesriikidele vormi, mille kasutamine ei ole kohustuslik, kuid soovitatav liginullenergiahoone kavade võrdlemise ja analüüsimise lihtsustamiseks (34).
      4.4.   Olemasolevate hoonete liginullenergiahooneteks ümberehitamise toetamine

      Olemasolevate hoonete liginullenergiahooneteks ümberehitamise parimad tavad ulatuvad tehnoloogiaalase teadlikkuse suurendamisest (35) ja stiimulite süsteemidest finantsinstrumentide, maksumehhanismide, majandushoobade (energiasäästukohustuste süsteemid) ning selliste turupõhiste vahenditeni nagu avaliku ja erasektori partnerlus hoonete renoveerimise edendamiseks või nõustamiskeskused, kust saab nõu renoveerimisega seotud energiaküsimustes (36).
      Heaks tavaks võib pidada mõne liikmesriigi lähenemisviisi siduda hoonete renoveerimise rahaline toetus liginullenergiahoone nõuete tasemega samaväärse energiaklassi saavutamisega, et stimuleerida riigis hoonete ümberehitamist liginullenergiahoonete nõuetele vastavaks.
      Viimase kümne aasta jooksul on enamik liikmesriike võtnud meetmeid seoses olemasolevate hoonetega. Lisaks on energiatõhususe direktiivi artikli 4 kohaselt koostatud riiklikes renoveerimisstrateegiates hiljuti määratletud uued tulevikuväljavaated. Liikmesriigid peaksid kavandama kooskõlalisi kombineeritud poliitikavahendeid (poliitikapakette), mis sõltuksid üksnes osaliselt riigi eelarvest.
      Olemasolevate hoonete renoveerimiseks on eelkõige vaja usaldusväärseid andmeid poliitika mõju jälgimiseks, sealhulgas andmeid hoonete tegeliku energiatõhususe ja sisekeskkonna kohta. Mõnes riigis, kus päikeseenergia kasutamise võimalused on piiratud (nt Põhja-Euroopas), on vaja rakendada alternatiivseid meetmeid (nt biomassi kasutamine) toetavaid poliitikasuundi. Tegevuskavad ja näitajad on samuti head vahendid konkreetsetele vajadustele vastamiseks ja rakendamise jälgimiseks. Liikmesriikidel soovitatakse võetud meetmeid veelgi tugevdada ja hinnata, et ergutada hoonete kulutõhusat ja põhjalikku renoveerimist liginullenergiahooneteks.
      5.   SOOVITUSTE KOKKUVÕTE

                  (1)

                  Liginullenergiahoone põhimõtted on üheks kehtiva direktiivi alussambaks ning need peaksid saama uute hoonete puhul normiks alates 2020. aastast. Liikmesriikidel soovitatakse suurendada jõupingutusi hoonete energiatõhususe direktiivi sätete täielikuks rakendamiseks ja jõustamiseks, et tagada kõigi uute hoonete vastavus liginullenergiahoone nõuetele direktiivis sätestatud tähtaegadeks.

                  (2)

                  Liikmesriikidel soovitatakse kehtestada piisavalt edasipüüdlik liginullenergiahoone määratlus – mis ei jääks allapoole miinimumnõuetega saavutatavat kuluoptimaalset taset – ning kasutada terviklikes projektilahendustes taastuvaid energiaallikaid liginullenergiahoonete madala energiavajaduse katmiseks. Soovituslikud võrdlusalused on esitatud punktis 4.1. Euroopa hoonetes tuleks tagada nõuetekohane sisekeskkond, et vältida siseõhu kvaliteedi ja mugavuse vähenemist ja tagada tervishoiunõuete täitmine.

                  (3)

                  Selleks et uued hooned oleksid 2020. aasta lõpuks liginullenergiahooned, peaksid liikmesriigid võimalikult kiiresti hindama, kas on vaja kohandada olemasolevaid tavasid. Samuti soovitatakse liikmesriikidel töötada välja mehhanism, mis võimaldab jälgida liginullenergiahooneid käsitlevate eesmärkide saavutamist ning kaaluda võimalust kehtestada diferentseeritud karistused, mida hakatakse rakendama pärast liginullenergiahooneid käsitlevate tähtaegade möödumist.

                  (4)

                  Liginullenergiahoonete edendamiseks ette nähtud poliitikasuundade ja meetmete puhul tuleks konkreetselt näidata, millises ulatuses need aitavad kaasa liginullenergiahooneid käsitlevate eesmärkide saavutamisele. Poliitikasuunad, meetmed ja liginullenergiahoone põhimõtted soovitatakse omavahel tugevamalt siduda. Teabe esitamise lihtsustamiseks on komisjon koostanud liikmesriikidele vormi, mille kasutamine ei ole kohustuslik, kuid soovitatav kavade võrdlemise ja analüüsimise lihtsustamiseks.

                  (5)

                  Komisjon soovitab liikmesriikidel töötada kiiremini välja meetmed, et konkreetselt toetada olemasolevate hoonete ümberehitamist liginullenergiahoonete nõuetele vastavaks. Liikmesriigid peaksid kavandama kooskõlalisi kombineeritud poliitikavahendeid (poliitikapakette), et pakkuda investoritele pikaajalist stabiilsust energiatõhusatesse hoonetesse investeerimisel, sealhulgas hoonete põhjalikuks ja liginullenergiahoone nõuetele vastavaks renoveerimiseks. On soovitav koguda usaldusväärseid andmeid poliitika mõju jälgimiseks, mis on vajalik konkreetsete vajaduste täitmiseks ja hoonete renoveerimise jälgimiseks.

         (1)  COM(2015) 80 final.

         (2)  Artikli 2 lõige 4.

         (3)  Komisjoni 16. jaanuari 2012. aasta delegeeritud määrus (EL) nr 244/2012, millega täiendatakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2010/31/EL hoonete energiatõhususe kohta ja kehtestatakse võrdlusmeetodite raamistik hoonete ja ehitusdetailide energiatõhususe miinimumnõuete kuluoptimaalse taseme arvutamiseks (ELT L 81, 21.3.2012, lk 18).

         (4)  Suunised, millega kehtestatakse võrdlusmeetodite raamistik hoonete ja ehitusdetailide energiatõhususe miinimumnõuete kuluoptimaalse taseme arvutamiseks (ELT C 115, 19.4.2012, lk 1).

         (5)  Vt tabel suunistes lk 10.

         (6)  Mõisteid „energiavajadus“, „tarnitav energia“ ja „netoprimaarenergia“ tuleks lugeda vastavalt määratlustele, mis on sätestatud delegeeritud määruses (EL) nr 244/2012 ja sellele lisatud suunistes.

         (7)  Vt näiteks „Analysis of load match and grid interaction indicators in net zero energy buildings with simulated and monitored data“, Applied Energy, 31. detsember 2014, lk 119–131.

         (8)  Teadusuuringute Ühiskeskuse aruanne „Promoting healthy and energy efficient buildings in the European Union“, 2016.

         (9)  Vt nt „Predicted vs. actual energy performance of non-domestic buildings: Using post-occupancy evaluation data to reduce the performance gap“, Anna Carolina Menezes, Andrew Cripps, Dino Bouchlaghem & Richard Buswell (2012), Applied Energy, kd 97, lk 355–364, http://www.sciencedirect.com/science/article/pii/S0306261911007811/.

         (10)  Energiatõhususe tase, mis viib väikseimate kuludeni hoone hinnangulise majandusliku olelusringi jooksul.

         (11)  Taastuvatest energiaallikatest saadud energia on muudest kui fossiilsetest allikatest pärit energiat, st tuule, päikese-, aerotermiline, geotermiline, hüdrotermiline ja ookeanienergia, hüdroenergia, biomassist, prügilagaasist, reoveepuhastite gaasist ja biogaasist toodetud energia.

         (12)  Towards nearly zero-energy buildings – Definition on common principles under the EPBD (http://ec.europa.eu/energy/sites/ener/files/documents/nzeb_full_report.pdf), koostanud Ecofys Euroopa Komisjoni energeetika peadirektoraadi tellimusel.

         (13)  Komisjoni aruanne Euroopa Parlamendile ja nõukogule liikmesriikide edusammudest energiatõhususe miinimumnõuete kuluoptimaalsete tasemeteni jõudmisel.

         (14)  Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. aprilli 2009. aasta direktiiv 2009/28/EÜ taastuvatest energiaallikatest toodetud energia kasutamise edendamise kohta ning direktiivide 2001/77/EÜ ja 2003/30/EÜ muutmise ja hilisema kehtetuks tunnistamise kohta (ELT L 140, 5.6.2009, lk 16).

         (15)  Vt taastuvenergiadirektiivi artikli 13 lõige 4.

         (16)  EPBD Concerted Action III book, 2016.

         (17)  Kaugkütte- ja jahutussüsteemide osakaal ELi turul moodustab ligikaudu 10–13 % ELi soojus- ja jahutusenergia varustusest.

         (18)  Vt joonealune märkus 12.

         (19)  23 liikmesriiki ja üks Belgia piirkond.

         (20)  Vastavalt artikli 9 lõike 3 punktile a.

         (21)  Artikli 28 lõike 1 teine lõik.

         (22)  Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. oktoobri 2012. aasta direktiiv 2012/27/EL, milles käsitletakse energiatõhusust, muudetakse direktiive 2009/125/EÜ ja 2010/30/EL ning tunnistatakse kehtetuks direktiivid 2004/8/EÜ ja 2006/32/EL (ELT L 315, 14.11.2012, lk 1).

         (23)  Käimasoleva standardimistöö ja GE2O projekti (http://www.geoclusters.eu/) laadsete projektidega püütakse nendest piirangutest üle saada, tunnistades samal ajal looduslikke erinevusi, näiteks kliimatingimusi.

         (24)  Modelling of optimal paths to reach NZEB for new constructions in Europe, Delia D'Agostino ettekanne WSED (World Sustainable Energy Days) konverentsil veebruaris 2016 (http://www.wsed.at/en/programme/young-researchers-conference-energy-efficiency-biomass/).

         (25)  http://eur-lex.europa.eu/legal-content/ET/TXT/PDF/?uri=CELEX:52013DC0483R(01)&from=ET. Aruanne hõlmab kõigi liikmesriikide esitatud teavet, v.a Kreeka ja Hispaania, kes ei olnud 2014. aasta 18. septembri seisuga riikliku kava ega konsolideeritud vormi saatnud. Hilisem ülevaatlik tabel liginullenergiahoone riiklike määratluste kohta on kättesaadav aadressil: http://ec.europa.eu/energy/en/topics/energy-efficiency/buildings/nearly-zero-energy-buildings.

         (26)  Vt teavet Teadusuuringute Ühiskeskuse kokkuvõtvas aruandes liginullenergiahooneid käsitlevate riiklike kavade kohta, 2016, BPIE (Buildings Performance Institute Europe) 2015. aasta jaanuari teabeleht, (http://bpie.eu/uploads/lib/document/attachment/128/BPIE_factsheet_nZEB_definitions_across_Europe.pdf) ning ajakohastatud teavet, mille komisjon avaldas 2014. aasta oktoobris (https://ec.europa.eu/energy/sites/ener/files/documents/Updated%20progress%20report%20NZEB.pdf)

         (27)  https://ec.europa.eu/energy/sites/ener/files/documents/Updated%20progress%20report%20NZEB.pdf

         (28)  http://eur-lex.europa.eu/legal-content/ET/TXT/PDF/?uri=CELEX:52013DC0483R(01)&from=ET.

         (29)  Teadusuuringute Ühiskeskuse 2016. aasta koondaruanne liginullenergiahooneid käsitlevate riiklike kavade kohta, kättesaadav järgmisel veebisaidil: http://iet.jrc.ec.europa.eu/energyefficiency/publications/all.

         (30)  Vt joonealune märkus 24.

         (31)  Komisjoni volitus M/480 Euroopa Standardikomiteele (CEN) hoonete energiatõhususe direktiivi kohaste standardite väljatöötamise kohta.

         (32)  Towards nearly zero-energy buildings – Definition on common principles under the EPBD (http://ec.europa.eu/energy/sites/ener/files/documents/nzeb_full_report.pdf), Ecofysi uuring Euroopa Komisjoni energeetika peadirektoraadi tellimusel:

                  —

                  Vahemeri, 1. tsoon: Catania (muud: Ateena, Larnaca, Luga, Sevilla, Palermo)

                  —

                  Mereline tsoon, 4. tsoon: Pariis (muud: Amsterdam, Berliin, Brüssel, Kopenhaagen, Dublin, London, Macon, Nancy, Praha, Varssavi)

                  —

                  Kontinentaalne tsoon, 3. tsoon: Budapest (muud: Bratislava, Ljubjana, Milano, Viin)

                  —

                  Põhjamaad, 5. tsoon: Stockholm (Helsingi, Riia, Stockholm, Gdańsk, Tovarene)

         (33)  Hoone tervikliku projektilahendusega ette nähtud energiatõhusus vastab netoprimaarenergia kogusele, mida on vaja erinevate vajaduste rahuldamiseks hoone tüüpilisel kasutamisel ning peab kajastama kütmise ja jahutamise, sooja olmevee saamise ja sisseehitatud valgustusega seotud energiavajadust. Sellest tulenevalt võetakse hoone tervikliku projektilahendusega ette nähtud energiatõhususe puhul lisaks hoone isolatsiooni kvaliteedile arvesse jahutus- ja küttesüsteemi, ventilatsiooni, valgustust, hoone asendit ja suunda, soojuse taaskasutamist, päikeseenergiat ja muid taastuvaid energiaallikaid.

         (34)  Liikmesriikide täidetud vormid on kättesaadaval veebisaidil: http://ec.europa.eu/energy/en/topics/energy-efficiency/buildings/nearly-zero-energy-buildings.

         (35)  EL toetab tehnoloogia arengut programmiga „Horisont 2020“, eelkõige energiatõhusaid hooneid käsitleva avaliku ja erasektori partnerluste kaudu, https://ec.europa.eu/research/industrial_technologies/energy-efficient-buildings_en.html.

         (36)  Vt joonealune märkus 22.


Tähtis õiguslik teade

|

52007PC0216

Soovitus Nõukogu otsus Bulgaaria ja Rumeenia ühinemise kohta Euroopa Liidu lepingu artikli K.3 alusel koostatud tolliasutuste vastastikuse abi ja koostöö 18. detsembri 1997. aasta konventsiooniga  /* KOM/2007/0216 lõplik - CNS 2007/0073 */

	[pic] | EUROOPA ÜHENDUSTE KOMISJON |Brüssel 25.4.2007KOM(2007) 216 lõplik2007/0073 (CNS)SoovitusNÕUKOGU OTSUSBulgaaria ja Rumeenia ühinemise kohta Euroopa Liidu lepingu artikli K.3 alusel koostatud tolliasutuste vastastikuse abi ja koostöö 18. detsembri 1997. aasta konventsiooniga(komisjoni esitatud)SELETUSKIRIBulgaaria ja Rumeenia 2005. aasta ühinemisaktiga[1] nähakse ette lihtsustatud süsteem Bulgaaria ja Rumeenia ühinemiseks konventsioonidega (ja protokollidega), mille liikmesriigid on sõlminud Euroopa Liidu lepingu artikli 34 (varem Euroopa Liidu lepingu artikkel K.3) või EÜ asutamislepingu artikli 293 alusel. Erinevalt varasemast ei ole enam vaja pidada läbirääkimisi ega sõlmida ühinemisprotokolle nende konventsioonidega (mis tähendaks ratifitseerimist 27 riigis): ühinemisakti artikli 3 lõikes 3 on sätestatud, et Bulgaaria ja Rumeenia ühinevad konventsioonide ja protokollidega ühinemisakti kaudu.Ühinemisakti artikli 3 lõigetes 3 ja 4 on selleks sätestatud, et nõukogu võtab vastu otsuse, et määrata kindlaks kuupäev, alates millest kõnealused konventsioonid jõustuvad Bulgaaria ja Rumeenia suhtes, ning teha neis konventsioonides kõik kahe uue liikmesriigi ühinemise tõttu vajalikud kohandused (mille hulka kuulub igal juhul konventsioonide vastuvõtmine bulgaaria ja rumeenia keeles, et need versioonid saaks olla võrdselt autentsed). Nõukogu tegutseb komisjon soovitusel, olles konsulteerinud Euroopa Parlamendiga.Ühinemisakti I lisas on loetletud seitse justiits- ja siseküsimustega seotud konventsiooni ja protokolli.Nimekirja kuulub ka Euroopa Liidu lepingu artikli K.3 alusel koostatud tolliasutuste vastastikuse abi ja koostöö 18. detsembri 1997. aasta konventsioon.Käesolev komisjoni soovitus nõukogu otsuse kohta on suunatud kohanduste tegemisele Bulgaaria ja Rumeenia ühinemise tõttu eespool nimetatud konventsiooniga vastavalt ühinemisakti artikli 3 lõikele 4.2007/0073 (CNS)SoovitusNÕUKOGU OTSUSBulgaaria ja Rumeenia ühinemise kohta Euroopa Liidu lepingu artikli K.3 alusel koostatud tolliasutuste vastastikuse abi ja koostöö 18. detsembri 1997. aasta konventsioonigaEUROOPA LIIDU NÕUKOGU,võttes arvesse Euroopa Liidu asutamislepingut,võttes arvesse Bulgaaria ja Rumeenia ühinemislepingut,võttes arvesse Bulgaaria ja Rumeenia ühinemisakti (edaspidi „ühinemisakt”), eriti selle artikli 3 lõiget 4,võttes arvesse komisjoni soovitust,[2]võttes arvesse Euroopa Parlamendi arvamust[3]ning arvestades järgmist:(1) Euroopa Liidu lepingu artikli K.3 alusel koostatud tolliasutuste vastastikuse abi ja koostöö konventsioonile (edaspidi „tolliasutuste vastastikuse abi ja koostöö konventsioon”) kirjutati alla 18. detsembril 1997. aastal Brüsselis ja see jõustub 90 päeva pärast teatise saamist viimaselt seda formaalselt täitvalt liikmesriigilt, mis oli Euroopa Liidu liige ajal, mil võeti vastu nõukogu akt, millega koostati kõnealune konventsioon.(2) Vastavalt tolliasutuste vastastikuse abi ja koostöö konventsiooni artikli 32 lõikele 4 võib iga liikmesriik konventsiooni artikli 32 lõikes 2 viidatud teatise esitamise teel kuni konventsiooni jõustumiseni või hiljem deklareerida, et tema seisukohast kehtib kõnealune konventsioon tema suhete kohta samasuguse deklaratsiooni esitanud liikmesriikidega.(3) Tšehhi Vabariik, Eesti, Küpros, Läti, Leedu, Ungari, Poola, Sloveenia ja Slovakkia on oma ühinemise järel hoiule andnud oma ühinemiskirjad ühinemiseks tolliasutuste vastastikuse abi ja koostöö konventsiooniga.(4) Ühinemisakti artikli 3 lõikes 3 on sätestatud, et Bulgaaria ja Rumeenia ühinevad konventsioonidega ja protokollidega, mis on sõlmitud liikmesriikide vahel ning loetletud ühinemisakti I lisas, mis sisaldab muuhulgas ka tolliasutuste vastastikuse abi ja koostöö konventsiooni. Need jõustuvad Bulgaarias ja Rumeenias nõukogu määratud kuupäeval.(5) Ühinemisakti artikli 3 lõike 4 kohaselt teeb nõukogu kõnealuste konventsioonidega ja protokollidega ühinemise tõttu nõutavad kohandused,ON TEINUD JÄRGMISE OTSUSE:Artikkel 11. Tolliasutuste vastastikuse abi ja koostöö konventsiooni muudetakse järgmiselt:Artikli 31 lõige 1 „Territoriaalne kohaldatavus” asendatakse järgmisega:" 1. Käesolevat konventsiooni kohandatakse ühenduse tolliterritooriumi moodustavate liikmesriikide territooriumi suhtes, samuti Saksamaa Liitvabariigi suhtes, Helgolandi saare, Büsingeni territooriumi (Saksamaa Liitvabariigi ja Šveitsi Konföderatsiooni vahelise 23. novembri 1964. aasta lepingu (Büsingen am Hochrheini kommuuni kaasamise kohta Šveitsi Konföderatsiooni tolliterritooriumisse) või selle kehtiva versiooni raames ja kohaselt) suhtes ja Itaalia Vabariigi puhul Livigno ja Campione d'Italia haldusüksuse suhtes ning liikmesriikide territooriumide territoriaalvete, sisemere ja õhuruumi suhtes."Artikkel 2Tolliasutuste vastastikuse abi ja koostöö konventsioon, mida on muudetud käesoleva otsusega, jõustub Bulgaarias ja Rumeenias konventsiooni jõustumise kuupäeval, ilma et see piiraks tolliasutuste vastastikuse abi ja koostöö konventsiooni artikli 32 lõike 4 kohaldamist.Artikkel 3Tolliasutuste vastastikuse abi ja koostöö konventsiooni bulgaaria- ja rumeeniakeelne tekst, mis on lisatud käesolevale otsusele, on autentsed samadel tingimustel kui tolliasutuste vastastikust abi ja koostööd käsitleva konventsiooni tekst muudes ELi ametlikes keeltes.Artikkel 4Käesolev otsus jõustub järgmisel päeval pärast selle avaldamist Euroopa Liidu Teatajas .Brüssel, […]Nõukogu nimeleesistujaLISA Tolliasutuste vastastikuse abi ja koostöö konventsiooni tekst bulgaaria ja rumeenia keeles.[1] ELT 2005 L 157, lk 203.[2] ELT C […], […], lk […].[3] ELT C […], […], lk […].