Tähtis õiguslik teade

|

31989L0519

Komisjoni direktiiv, 1. august 1989, millega täiendatakse ja muudetakse direktiivi 77/535/EMÜ väetiste proovivõtu- ja analüüsimeetodeid käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta

Euroopa Liidu Teataja L 265 , 12/09/1989 Lk 0030 - 0047 Soomekeelne eriväljaanne: Peatükk 13 Köide 19 Lk 0093  Rootsikeelne eriväljaanne: Peatükk 13 Köide 19 Lk 0093  CS.ES Peatükk 13 Köide 010 Lk 55  - 72 ET.ES Peatükk 13 Köide 010 Lk 55  - 72 HU.ES Peatükk 13 Köide 010 Lk 55  - 72 LT.ES Peatükk 13 Köide 010 Lk 55  - 72 LV.ES Peatükk 13 Köide 010 Lk 55  - 72 MT.ES Peatükk 13 Köide 010 Lk 55  - 72 PL.ES Peatükk 13 Köide 010 Lk 55  - 72 SK.ES Peatükk 13 Köide 010 Lk 55  - 72 SL.ES Peatükk 13 Köide 010 Lk 55  - 72

		Komisjoni direktiiv,1. august 1989,millega täiendatakse ja muudetakse direktiivi 77/535/EMÜ väetiste proovivõtu- ja analüüsimeetodeid käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta(89/519/EMÜ)EUROOPA ÜHENDUSTE KOMISJON,võttes arvesse Euroopa Majandusühenduse asutamislepingut,võttes arvesse nõukogu 18. detsembri 1975. aasta direktiivi 76/116/EMÜ väetisi käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta, [1] viimati muudetud nõukogu direktiiviga 89/284/EMÜ, [2] eriti selle artikli 9 lõiget 2,ning arvestades, et:direktiiviga 89/284/EMÜ täiendatakse ja muudetakse direktiivi 76/116/EMÜ seoses väetiste kaltsiumi-, magneesiumi-, naatriumi- ja väävlisisaldusega;komisjoni direktiiv 77/535/EMÜ, [3] viimati muudetud direktiiviga 87/566/EMÜ, [4] näeb ette ühenduse väetiste ametliku kontrollimise, tuvastamaks nende vastavust ühenduses sätestatud nõuetele väetiste kvaliteedi ja koostise osas; seda direktiivi tuleks täiendada nii, et oleks võimalik kontrollida ka direktiiviga 89/284/EMÜ reguleeritud väetisi; on vajalik asendada meetodid 5.1, 5.2, 5.3 ja 5.4; II lisa üldistesse märkustesse tuleks lisada kõikide meetodite puhul kohaldatavad väetiste analüüsimeetoditega seotud üldsätted;käesoleva direktiiviga sätestatud meetmed on kooskõlas väetisekaubanduses tehniliste tõkete kõrvaldamist käsitlevate direktiivide tehnika arenguga kohandamise komitee seisukohaga,ON VASTU VÕTNUD KÄESOLEVA DIREKTIIVI:Artikkel 11. Käesoleva direktiivi I lisas esitatud väetiste analüüsimeetodeid puudutavad üldsätted lisatakse direktiivi 77/535/EMÜ II lisa üldistesse märkustesse.2. Käesoleva direktiivi II lisas sätestatud meetodid 8.1–8.10 lisatakse direktiivi 77/535/EMÜ II lisasse.3. Direktiivi 77/535/EMÜ II lisas sätestatud meetodid 5.1–5.4 jäetakse välja.Artikkel 21. Liikmesriigid võtavad käesoleva direktiivi järgimiseks vajalikud meetmed hiljemalt 1. septembriks 1990. Liikmesriigid teatavad sellest viivitamata komisjonile.Esimese lõigu kohaselt vastuvõetud sätetes viidatakse otseselt käesolevale direktiivile.2. Liikmesriigid edastavad komisjonile käesoleva direktiiviga reguleeritavas valdkonnas nende poolt vastuvõetud siseriiklike õigusnormide tekstid.Artikkel 3Käesolev direktiiv on adresseeritud liikmesriikidele.Brüssel, 1. august 1989Komisjoni nimelasepresidentMartin Bangemann[1] EÜT L 24, 30.1.1976, lk 21.[2] EÜT L 111, 22.4.1989, lk 34.[3] EÜT L 213, 22.8.1977, lk 1.[4] EÜT L 342, 4.12.1987, lk 32.--------------------------------------------------I LISA"VÄETISTE ANALÜÜSIMEETODEID PUUDUTAVAD ÜLDSÄTTED1. ReaktiividKui analüüsimeetodis ei ole sätestatud teisiti, peavad kõik analüütilised reaktiivid olema analüütiliselt puhtad. Mikroelementide määramisel tuleb reaktiivide puhtust kontrollida pimekatsega. Sõltuvalt saadud tulemustest võib osutuda vajalikuks reaktiive täiendavalt puhastada.2. VesiKui analüüsimeetodis ei ole täpselt määratletud, millist lahustit või lahjendusvedelikku lahustamiseks, lahjendamiseks, loputamiseks või pesemiseks kasutada, tuleb selleks kasutada vett. Tavaliselt peab vesi olema demineraliseeritud või destilleeritud. Analüüsimeetodites sätestatud erijuhtudel tuleb läbi viia spetsiaalsed veepuhastusprotsessid.3. LaboriseadmedVõttes arvesse kontrolli teostavates laboratooriumides tavapäraselt kasutatavaid seadmeid, kirjeldatakse analüüsimeetodites üksnes eriseadmeid ja -vahendeid või mis tahes erinõuetega seotud seadmeid. Seadmed peavad olema laitmatult puhtad, eriti väikeste koguste analüüsimisel. Laboratoorium peab standarditele tuginedes tagama kõigi kasutatavate gradueeritud klaastarvikute ettenähtud täpsuse."--------------------------------------------------II LISA"Meetodid 8SEKUNDAARTOITAINEDMeetod 8.1ÜLDKALTSIUMI, ÜLDMAGNEESIUMI, ÜLDNAATRIUMI JA SULFAATIDENA ESINEVA ÜLDVÄÄVLI EKSTRAHEERIMINE1. RAKENDUSALAKäesolevas dokumendis määratletakse üldkaltsiumi, üldmagneesiumi, üldnaatriumi ja sulfaatidena esineva üldväävli ekstraheerimise kord, mille puhul sama ekstrakti võib kasutada iga nõutava toitaine määramiseks.2. KASUTUSVALDKONDKäesolevat meetodit kohaldatakse EMÜ väetiste suhtes, mille puhul nähakse nõukogu direktiivis 89/284/EMÜ [1] ette üldkaltsiumi, üldmagneesiumi, üldnaatriumi ja sulfaatidena esineva üldväävli deklareerimine.3. PÕHIMÕTELahustamine lahjendatud soolhappes keetmise teel.4. REAKTIIVID4.1. Lahjendatud soolhape:ühele mahuosale soolhappele (d = 1,18) lisatakse üks mahuosa vett.5. SEADMEDReguleeritava temperatuuriga elektriline kuumutusplaat.6. PROOVI ETTEVALMISTAMINEVt komisjoni direktiivi 77/535/EMÜ meetod 1.7. ANALÜÜSI KÄIK7.1. Uuritav proovKaltsium, magneesium, naatrium ja sulfaatidena esinev väävel ekstraheeritakse 1 mg täpsusega kaalutud 5 g uuritavast proovist.Kui väetis sisaldab üle 15 % väävlit (S), st üle 37,5 % SO3, ja üle 18,8 % kaltsiumi (Ca), st üle 26,3 % CaO, viiakse kaltsiumi ja väävli ekstraheerimine läbi 1 mg täpsusega kaalutud 1 g prooviga. Proov asetatakse 600 ml keeduklaasi.7.2. Lahuse valmistamineLisatakse umbes 400 ml vett ning väikeste koguste kaupa 50 ml lahjendatud soolhapet (4.1), tehes seda eriti ettevaatlikult, kui proov sisaldab suurtes kogustes karbonaate. Lahus aetakse keema ja keedetakse 30 minutit. Lastakse jahtuda, segades lahust aeg-ajalt. Lahus dekanteeritakse kvantitatiivselt 500 ml mõõtekolbi. Kolb täidetakse ettenähtud mahuni veega ja segatakse. Filtreeritakse läbi kuiva filtri kuiva anumasse, heites esimese osa kõrvale. Ekstrakt peab olema täiesti selge. Kui filtraati koheselt ei kasutata, suletakse anum korgiga.Meetod 8.2ERI VORMIDENA ESINEVA ÜLDVÄÄVLI EKSTRAHEERIMINE1. RAKENDUSALAKäesolevas dokumendis määratletakse väetistes elementaarväävlina ja/või keemiliste ühenditena esineva üldväävli ekstraheerimise kord.2. KASUTUSVALDKONDKäesolevat meetodit kohaldatakse EMÜ väetiste suhtes, mille puhul nähakse nõukogu direktiivis 89/284/EMÜ ette erinevate vormidena (elementaarväävlina, tiosulfaadina, sulfiidina, sulfaadina) esineva üldväävli deklareerimine.3. PÕHIMÕTEElementaarväävel muundatakse leeliselises keskkonnas polüsulfiidideks ja tiosulfaatideks; need ühendid ning võimalikud sulfiidid oksüdeeritakse seejärel vesinikperoksiidiga. Väävli erinevad vormid muundatakse seega sulfaatideks, mis määratakse baariumsulfaadina sadestamise teel (meetod 8.9).4. REAKTIIVID4.1. Lahjendatud soolhape:ühele mahuosale soolhappele (d = 1,18) lisatakse üks mahuosa vett.4.2. Naatriumhüdroksiidi lahus, mis sisaldab vähemalt 30 % NaOH (d = 1,33).4.3. 30 % vesinikperoksiidi lahus (massiprotsentides).4.4. Baariumkloriidi BaCl2 · 2H2O vesilahus, 122 grammi liitri kohta.5. SEADMEDReguleeritava temperatuuriga elektriline kuumutusplaat.6. PROOVI ETTEVALMISTAMINEVt meetod 1.7. ANALÜÜSI KÄIK7.1. Uuritav proov1 mg täpsusega kaalutakse välja väetiseproov, mis sisaldab 80–350 mg väävlit (S) või 200–875 mg SO3.Reeglina (kui S < 15 %) kaalutakse välja 2,5 g proovi. Proov asetatakse 400 ml keeduklaasi.7.2. OksüdeerimineLisatakse 20 ml naatriumhüdroksiidi lahust (4.2) ja 20 ml vett. Keeduklaas kaetakse kellaklaasiga. Keedetakse 5 minutit kuumutusplaadil (5.1). Keeduklaas eemaldatakse kuumutusplaadilt. Keeduklaasi seintele kleepunud väävel kogutakse kuuma vee joa abil ning lahust keedetakse 20 minutit. Jäetakse jahtuma.Lisatakse 2 ml kaupa vesinikperoksiidi (4.3), kuni reaktsioon lakkab. Selleks kulub 6–8 ml vesinikperoksiidi. Oksüdatsiooniprotsessil lastakse jätkuda ühe tunni vältel, seejärel keedetakse lahust pool tundi. Jäetakse jahtuma.7.3. Analüüsitava lahuse valmistamineLisatakse umbes 50 ml vett ja 50 ml soolhappe lahust (4.1).- Kui väävli (S) sisaldus on väiksem kui 5 %:filtreeritakse lahus 600 ml keeduklaasi. Filtril olevat jääki pestakse mitu korda külma veega. Pärast pesemist kontrollitakse sulfaatide puudumist filtraadi viimastes tilkades baariumkloriidi lahusega (4.4). Filtraat peab olema täiesti selge. Sulfaatide sisaldus kogu filtraadis määratakse vastavalt meetodile 8.9.- Kui väävli (S) sisaldus on suurem kui 5 %:viiakse lahus kvantitatiivselt 250 ml mõõtekolbi, kolb täidetakse ettenähtud mahuni veega ja segatakse. Filtreeritakse läbi kuiva filtri kuiva anumasse; filtraat peab olema täiesti selge. Kui filtraati koheselt ei kasutata, suletakse anum korgiga. Sulfaatide sisaldus saadud lahuse alikvoodis määratakse baariumsulfaadina sadestamise teel (meetod 8.9).Meetod 8.3VEES LAHUSTUVA KALTSIUMI, MAGNEESIUMI, NAATRIUMI JA SULFAATIDENA ESINEVA VÄÄVLI EKSTRAHEERIMINE1. RAKENDUSALAKäesolevas dokumendis määratletakse vees lahustuva kaltsiumi, magneesiumi, naatriumi ja sulfaatidena esineva väävli ekstraheerimise kord, mille puhul sama ekstrakti võib kasutada iga nõutava toitaine määramiseks.2. KASUTUSVALDKONDKäesolevat meetodit kohaldatakse üksnes väetiste suhtes, mille puhul nähakse nõukogu direktiivis 89/284/EMÜ ette vees lahustuva kaltsiumi, magneesiumi, naatriumi ja sulfaatidena esineva väävli deklareerimine.3. PÕHIMÕTEToitained lahustatakse keevas vees.4. REAKTIIVIDDestilleeritud vesi või samaväärse kvaliteediga demineraliseeritud vesi.5. SEADMEDReguleeritava temperatuuriga elektriline kuumutusplaat.6. PROOVI ETTEVALMISTAMINEVt meetod 1.7. ANALÜÜSI KÄIK7.1. Uuritav proova) Kui väetis ei sisalda väävlit või sisaldab samaaegselt kuni 3 % väävlit (S), st kuni 7,5 % SO3, ja kuni 4 % kaltsiumi (Ca), st kuni 5,6 % CaO, kaalutakse 1 mg täpsusega välja 5 g väetist.b) Kui väetis sisaldab üle 3 % väävlit (S) ja üle 4 % kaltsiumi (Ca), kaalutakse 1 mg täpsusega välja 1 g väetist.Uuritav proov asetatakse 600 ml keeduklaasi.7.2. LAHUSE VALMISTAMINELisatakse umbes 400 ml vett ja keedetakse 30 minutit. Lahusel lastakse aeg-ajalt segades jahtuda ning see dekanteeritakse kvantitatiivselt 500 ml mõõtekolbi. Kolb täidetakse ettenähtud mahuni veega ja segatakse.Filtreeritakse läbi kuiva filtri kuiva anumasse, heites filtraadi esimese osa kõrvale. Filtraat peab olema täiesti selge.Kui lahust koheselt ei kasutata, suletakse anum korgiga.Meetod 8.4ERI VORMIDENA ESINEVA VEES LAHUSTUVA VÄÄVLI EKSTRAHEERIMINE1. RAKENDUSALAKäesolevas dokumendis määratletakse väetistes eri vormidena esineva vees lahustuva väävli ekstraheerimise kord.2. KASUTUSVALDKONDKäesolevat meetodit kohaldatakse väetiste suhtes, mille puhul nähakse direktiivis 89/284/EMÜ ette vees lahustuva vääveltrioksiidi deklareerimine.3. PÕHIMÕTEVäävel lahustatakse külmas vees ning muundatakse leeliselises keskkonnas vesinikperoksiidiga oksüdeerides sulfaadiks.4. REAKTIIVID4.1. Lahjendatud soolhape:ühele mahuosale soolhappele (d = 1,18) lisatakse üks mahuosa vett.4.2. Naatriumhüdroksiidi lahus, mis sisaldab vähemalt 30 % NaOH (d = 1,33).4.3. 30 % vesinikperoksiidi lahus (massiprotsentides).5. SEADMED5.1. 500 ml Stohmanni mõõtekolb.5.2. Pöördloksuti, mis töötab kiirusel 30–40 pööret minutis.5.3. Reguleeritava temperatuuriga elektriline kuumutusplaat.6. PROOVI ETTEVALMISTAMINEVt meetod 1.7. ANALÜÜSI KÄIK7.1. Uuritav proova) Kui väetis sisaldab samaaegselt kuni 3 % väävlit (S), st kuni 7,5 % SO3, ja kuni 4 % kaltsiumi (Ca), st kuni 5,6 % CaO, kaalutakse 1 mg täpsusega välja 5 g väetist.b) Kui väetis sisaldab üle 3 % väävlit (S) ja üle 4 % kaltsiumi (Ca), kaalutakse 1 mg täpsusega välja 1 g väetist.Uuritav proov asetatakse 500 ml kolbi (5.1).7.2. Lahuse valmistamineLisatakse umbes 400 ml vett. Kolb suletakse korgiga. Loksutatakse (5.2) 30 minutit. Kolb täidetakse ettenähtud mahuni veega ja segatakse. Filtreeritakse läbi kuiva filtri kuiva anumasse. Kui lahust koheselt ei kasutata, suletakse anum korgiga.7.3. Analüüsitava alikvoodi oksüdeerimineVõetakse ekstraheerimislahuse alikvoot mahuga kuni 50 ml, mis sisaldab võimalusel 20–100 mg väävlit (S).Vajadusel lisatakse vett kuni 50 ml-ni. Lisatakse 3 ml naatriumhüdroksiidi lahust (4.2) ja 2 ml vesinikperoksiidi lahust (4.3). Kaetakse kellaklaasiga ja keedetakse kuumutusplaadil (5.3) üks tund väikesel kuumusel. Lisatakse 1 ml kaupa vesinikperoksiidi lahust, kuni reaktsioon lakkab (suurim lisatav kogus: 5 ml).Lahus jäetakse jahtuma. Kellaklaas eemaldatakse ja selle alumist külge pestakse ning pesuvesi kogutakse keeduklaasi. Lisatakse umbes 20 ml lahjendatud soolhapet (4.1). Lisatakse vett ligikaudu 300 ml-ni.Sulfaatide sisaldus kogu oksüdeeritud lahuses määratakse vastavalt meetodile 8.9.Meetod 8.5ELEMENTAARVÄÄVLI EKSTRAHEERIMINE JA MÄÄRAMINEHOIATUSKäesolev analüüsimeetod nõuab süsinikdisulfiidi (CS2) kasutamist. Seetõttu tuleb rakendada spetsiaalseid ettevaatusabinõusid, eriti seoses:- CS2 säilitamisega,- töötajate kaitsevahenditega,- tööhügieeniga,- tulekahjude ja plahvatuste ennetamisega,- reaktiivi kõrvaldamisega.Käesoleva meetodi rakendamine nõuab töötajatelt suuri kogemusi ning sobivate laboriseadmete olemasolu.1. RAKENDUSALAKäesolevaga määratletakse väetistes sisalduva elementaarväävli ekstraheerimise ja määramise kord.2. KASUTUSVALDKONDKäesolevat meetodit kohaldatakse EMÜ väetiste suhtes, mille puhul nähakse nõukogu direktiivis 89/284/EMÜ ette elemendina esineva üldväävli deklareerimine.3. PÕHIMÕTEPärast lahustuvate ühendite eemaldamist ekstraheeritakse elementaarväävel süsinikdisulfiidi abil ning seejärel määratakse ekstraheeritud väävel gravimeetrilise meetodiga.4. REAKTIIVIDSüsinikdisulfiid.5. SEADMED5.1. Lihvklaasist korgiga 100 ml ekstraheerimiskolb.5.2. Sobivate filterelementidega varustatud Soxhleti aparaat.5.3. Vaakumpöördaurusti.5.4. Temperatuurile 90 ± 2 °C reguleeritud ventilaatoriga elektriahi.5.5. Portselanist Petri tassid läbimõõduga 5–7 cm ja kõrgusega kuni 5 cm.5.6. Reguleeritava temperatuuriga elektriline kuumutusplaat.6. PROOVI ETTEVALMISTAMINEVt meetod 1.7. ANALÜÜSI KÄIK7.1. Uuritav proov1 mg täpsusega kaalutakse välja 5–10 g proovi ning asetatakse see Soxhleti aparaadi (5.2) hülssi.7.2. Väävli ekstraheerimineLahustuvate ühendite eemaldamiseks pestakse hülsi sisu põhjalikult kuuma veega. Kuivatatakse vähemalt üks tund ahjus temperatuuril 90 °C (5.4). Filter asetatakse Soxhleti aparaati (5.2).Aparaadi kolbi (5.1) asetatakse mõned klaashelmed ja kolb kaalutakse (P0), seejärel lisatakse 50 ml süsinikdisulfiidi (4.1).Aparaat lülitatakse sisse ja elementaarväävli ekstraheerimist jätkatakse kuue tunni vältel. Kuumutusseade lülitatakse välja ning pärast jahtumist ühendatakse kolb lahti. Kolb ühendatakse vaakumpöördaurustiga (5.3) ning aurustatakse seni, kuni kolvi sisu on muutunud tahkeks urbseks massiks.Kolbi kuivatatakse ahjus temperatuuril 90 °C (5.4), kuni selle mass enam ei muutu (P1) (tavaliselt kulub selleks üks tund).7.3. Elementaarväävli puhtuse määramineVõib juhtuda, et süsinikdisulfiidi abil ekstraheeritakse koos elementaarväävliga ka teatud muud ained. Elementaarväävli puhtus määratakse järgmiselt:kolvi sisu homogeniseeritakse võimalikult põhjalikult ning seejärel kaalutakse 1 mg täpsusega välja 2–3 g proovi (n). Proov asetatakse Petri tassi (5.5). Tass koos sisuga kaalutakse (P2) ning asetatakse kuumutusplaadile (5.6), mille temperatuur ei tohi ületada 220 °C, vältimaks väävli süttimist. Sublimatsiooni jätkatakse 3–4 tunni vältel, kuni saadud mass enam ei muutu (P3).NB:mõnede väetiste puhul ei ole väävli puhtuse teadmine vajalik. Sellisel juhul jäetakse punkt 7.2 vahele.8. TULEMUSTE VÄLJENDAMINEElementaarväävli (S) protsentuaalne sisaldus väetises on järgmine:mittepuhta S sisaldus väetises (%) =P- P× 100ekstraheeritud väävli puhtus (%) =P- P× 100puhta S sisaldus väetises (%) =P- PP- P× 100,kus:m = väetiseproovi mass grammides;P0 = Soxhleti kolvi mass grammides;P1 = Soxhleti kolvi ja mittepuhta väävli mass pärast kuivatamist;n = puhastatava mittepuhta väävli mass grammides;P2 = Petri tassi mass;P3 = Petri tassi mass pärast väävli sublimatsiooni.Meetod 8.6EKSTRAHEERITUD KALTSIUMI MANGANOMEETRILINE MÄÄRAMINE PÄRAST SADESTAMIST OKSALAADINA1. RAKENDUSALAKäesolevas dokumendis määratletakse väetiseekstraktides sisalduva kaltsiumi määramise kord.2. KASUTUSVALDKONDKäesolevat meetodit kohaldatakse EMÜ väetiste suhtes, mille puhul nähakse nõukogu direktiivis 89/284/EMÜ ette üldkaltsiumi ja/või vees lahustuva kaltsiumi deklareerimine.3. PÕHIMÕTEEkstraheerimislahuse alikvoodis sisalduva kaltsiumi sadestamine oksalaadina, mis määratakse kaaliumpermanganaadiga tiitrimise teel.4. REAKTIIVID4.1. Lahjendatud soolhape:ühele mahuosale soolhappele (d = 1,18) lisatakse üks mahuosa vett.4.2. Vahekorras 1: 10 lahjendatud väävelhape:ühele mahuosale väävelhappele (d = 1,84) lisatakse kümme mahuosa vett.4.3. Vahekorras 1: 1 lahjendatud ammoniaak:ühele mahuosale ammoniaagile (d = 0,88) lisatakse üks mahuosa vett.4.4. Ammooniumoksalaadi ((NH4)2C2O4 · H2O) küllastunud lahus ümbritseva õhu temperatuuril (umbes 40 g/l).4.5. Sidrunhappe 30 (massi/mahu)protsendiline lahus.4.6. Ammooniumkloriidi 5 (massi/mahu)protsendiline lahus.4.7. Broomtümoolsinise 0,1 (massi/mahu)protsendiline lahus 95 % etanoolis.4.8. Bromokresoolrohelise 0,04 (massi/mahu)protsendiline lahus 95 % etanoolis.4.9. Kaaliumpermanganaadi 0,02M standardlahus.5. SEADMED5.1. Klaasfiltertiigel poori läbimõõduga 5–20 μm.5.2. Kuumaveevann.6. ANALÜÜSITAVA ALIKVOODI ETTEVALMISTAMINEPipeti abil võetakse meetodi 8.1 või 8.3 kohaselt saadud ekstraheerimislahuse alikvoot, mis sisaldab 15–50 mg Ca (= 21–70 mg CaO). Tähistagu v2 selle alikvoodi mahtu. Alikvoot valatakse 400 ml keeduklaasi. Vajadusel neutraliseeritakse mõne tilga ammoniaagilahusega (4.3) (indikaator (4.7) muutub rohelisest siniseks).Lisatakse 1 ml sidrunhappe lahust (4.5) ja 5 ml ammooniumkloriidi lahust (4.6).7. KALTSIUMOKSALAADI SADESTAMINELisatakse umbes 100 ml vett. Aetakse keema, lisatakse 8–10 tilka indikaatorlahust (4.8) ning ettevaatlikult 50 ml kuuma ammooniumoksalaadi lahust (4.4). Sademe tekkimise korral lahustatakse see mõne tilga soolhappe lisamisega (4.1). Pidevalt segades neutraliseeritakse lahust väga aeglaselt ammoniaagilahusega (4.3), kuni lahuse pH jääb vahemikku 4,4–4,6 (indikaator (4.8) muutub rohelisest siniseks). Keeduklaas asetatakse umbes 30 minutiks keeva vee vanni (5.2).Keeduklaas eemaldatakse vannist, jäetakse üheks tunniks seisma ning seejärel filtreeritakse sade tiiglisse (5.1).8. OKSALAADI SADEME TIITRIMINEKeeduklaasi ja tiiglit pestakse, kuni ammooniumoksalaadi liig on täielikult eemaldatud (seda kontrollitakse kloriidide puudumise järgi pesuvees). Tiigel asetatakse 400 ml keeduklaasi ning sade lahustatakse 50 ml-s kuumas väävelhappes (4.2). Keeduklaasi lisatakse vett, viimaks lahuse kogumahu umbes 100 ml-ni. Kuumutatakse temperatuurini 70–80 °C ning tiitritakse tilkhaaval permanganaadi lahusega (4.9), kuni roosa värvus jääb minutiks püsima. Tähistagu n saadud lahuse mahtu.9. TULEMUSTE VÄLJENDAMINEKaltsiumi (Ca) sisaldus väetises arvutatakse järgmiselt:Ca (%) = n × 0,02004 ××v× m,kus:n = kasutatud permanganaadi lahuse milliliitrite arv;m = uuritava proovi mass grammides;v2 = alikvoodi maht milliliitrites;v1 = ekstraheerimislahuse maht milliliitrites;t = permanganaadi lahuse molaarsus moolides liitri kohta..Meetod 8.7MAGNEESIUMI MÄÄRAMINE AATOMABSORPTSIOONSPEKTROFOTOMEETRIA TEEL1. RAKENDUSALAKäesolevas dokumendis määratletakse väetiseekstraktides sisalduva magneesiumi määramise kord.2. KASUTUSVALDKONDKäesolevat meetodit kohaldatakse meetodite 8.1 ja 8.3 kohaselt saadud EMÜ väetiste ekstraktide suhtes, mille puhul nähakse ette üldmagneesiumi ja/või vees lahustuva magneesiumi deklareerimine, välja arvatud järgmiste väetiste puhul:sekundaartoitaineid käsitleva direktiivi 89/284/EMÜ lisas loetletud väetised:4. väetiseliik (kiseriit),5. väetiseliik (magneesiumsulfaat) ja7. väetiseliik (kiseriit kaaliumsulfaadi lisandiga),mille puhul kohaldatakse meetodit 8.8.Allpool kirjeldatud meetod kehtib kõikide väetiseekstraktide puhul, mis sisaldavad elemente kogustes, mille puhul magneesiumi määramine kompleksomeetrilisel meetodil võib olla takistatud.3. PÕHIMÕTEMagneesiumi määramine aatomabsorptsioonspektrofotomeetria teel pärast ekstrakti nõuetekohast lahjendamist.4. REAKTIIVID4.1. Soolhappe 1M lahus.4.2. Soolhappe 0,5M lahus.4.3. Magneesiumi standardlahus kontsentratsiooniga 1,00 mg/ml.4.3.1. 1,013 grammi magneesiumsulfaati (MgSO4 · 7H2O) lahustatakse soolhappe 0,5M lahuses (4.2).4.3.2. Kaalutakse välja 1,658 g karboniseerimisjääkide kõrvaldamiseks eelnevalt kaltsineeritud magneesiumoksiidi (MgO), mis asetatakse koos 100 ml vee ja 120 ml soolhappe 1M lahusega (4.1) keeduklaasi. Kui magneesiumoksiid on lahustunud, dekanteeritakse lahus kvantitatiivselt üheliitrisesse mõõtekolbi, lisatakse vett ettenähtud mahuni ja segatakse.Või:4.3.3. Müügil olev standardlahus.Laboratoorium vastutab nende lahuste testimise eest.4.4. Strontsiumkloriidi lahus.75 g strontsiumkloriidi (SrCl2 · 6H2O) lahustatakse soolhappe lahuses (4.2) ning lisatakse sama happelahust kuni 500 ml-ni.5. SEADMEDMagneesiumlambiga varustatud aatomabsorptsioonspektrofotomeeter, mis on reguleeritud lainepikkusele 285,2 nm.Õhk-atsetüleenleek.6. PROOVI ETTEVALMISTAMINEVt meetodid 8.1 ja 8.3.7. ANALÜÜSI KÄIK7.1. Kui magneesiumi (Mg) deklareeritud sisaldus väetises on üle 6 % (st MgO sisaldus on üle 10 %), võetakse 25 ml (V1) ekstraheerimislahust (6). Lahus viiakse 100 ml mõõtekolbi, lisatakse vett ettenähtud mahuni ja segatakse. Lahjendusaste D1 = 100/V1.7.2. Pipeti abil võetakse 10 ml ekstraheerimislahust (6) või lahust (7.1). Lahus viiakse 200 ml mõõtekolbi, lisatakse soolhappe 0,5M lahust (4.2) ettenähtud mahuni ja segatakse. Lahjendusaste on 200/10.7.3. Saadud lahust (7.2) lahjendatakse soolhappe 0,5M lahusega (4.2) kontsentratsioonini, mis jääb spektrofotomeetri (5.1) optimaalsesse tööpiirkonda. V2 on proovi maht 100 milliliitris. Lahjendusaste D2 = 100/V2.Lõpplahus peab sisaldama 10 mahuprotsenti strontsiumkloriidi lahust (4.4).7.4. Pimelahuse valmistaminePimelahuse valmistamisel korratakse kogu töö käiku alates ekstraheerimisest (meetod 8.1 või 8.3), jättes välja ainult uuritava väetiseproovi.7.5. Kalibreerimislahuste valmistamineStandardlahuse (4.3) lahjendamise teel soolhappe 0,5M lahusega valmistatakse vähemalt viis suureneva kontsentratsiooniga kalibreerimislahust, mis vastavad seadme (5.1) optimaalsele mõõtepiirkonnale.Need lahused peavad sisaldama 10 mahuprotsenti strontsiumkloriidi lahust (4.4).7.6. MõõtmineSpektrofotomeeter (5.1) reguleeritakse lainepikkusele 285,2 nm.Sellesse pihustatakse üksteise järel kalibreerimislahuseid (7.5), proovilahust (7.3) ja pimelahust (7.4), pestes seadme iga pihustamise järel järgmisena mõõdetava lahusega läbi. Toimingut korratakse kolm korda. Joonestatakse kalibreerimiskõver, kandes ordinaatteljele iga kalibreerimislahuse (7.5) keskmise neelduvuse ning abstsissteljele sellele vastava magneesiumi kontsentratsiooni (μg/ml). Kalibreerimiskõvera järgi määratakse magneesiumi kontsentratsioon proovilahuses (7.3) (Xs) ja pimelahuses (7.4) (Xb).8. TULEMUSTE VÄLJENDAMINEMagneesiumi (Mg) või magneesiumoksiidi (MgO) kogus proovis arvutatakse kalibreerimislahuste põhjal, võttes arvesse pimelahust.Magneesiumi (Mg) protsentuaalne sisaldus väetises arvutatakse järgmiselt:Mg (%) =DD500.1001000.1000 MXs = analüüsitava lahuse kontsentratsioon vastavalt kalibreerimiskõverale (μg/ml).Xb = pimelahuse kontsentratsioon vastavalt kalibreerimiskõverale (μg/ml).D1 = lahjendusaste, kui lahust lahjendatakse vastavalt punktile 7.1.Kui võetakse 25 ml lahust, on lahjendusaste neli.Kui lahust ei lahjendata, on lahjendusaste üks.D2 = lahjendusaste vastavalt punktile 7.3.M = uuritava proovi mass ekstraheerimise ajal.MgO (%) = Mg (%)/0,6Meetod 8.8MAGNEESIUMI MÄÄRAMINE KOMPLEKSOMEETRIA TEEL1. RAKENDUSALAKäesolevas dokumendis määratletakse väetiseekstraktides sisalduva magneesiumi määramise kord.2. KASUTUSVALDKONDKäesolevat meetodit kohaldatakse EMÜ väetiste ekstraktide suhtes, mille puhul nähakse ette üldmagneesiumi ja/või vees lahustuva magneesiumi deklareerimine:- direktiivis 76/116/EMÜ loetletud väetised: lihtlämmastikväetiste liigid 1b (kaltsiummagneesiumnitraat), 7 (magneesiumsulfonitraat) ja 8 (magneesiumit sisaldavad lämmastikväetised) ning lihtkaaliumväetiste liigid 2 (rikastatud kainiit), 4 (magneesiumilisandiga kaaliumkloriid) ja 6 (magneesiumsoolalisandiga kaaliumsulfaat);- sekundaartoitaineid käsitleva direktiivi 89/284/EMÜ lisas loetletud väetised.3. PÕHIMÕTEMagneesium lahustatakse vastavalt meetodi(te)le 8.1 ja/või 8.3. Esimene tiitrimine (Ca + Mg)-EDTA-ga eriokroommust T juuresolekul. Teine tiitrimine Ca-EDTA-ga fluoreksooni või kaltsoonsüsihappe juuresolekul. Magneesiumi määramine erinevuse alusel.4. REAKTIIVID4.1. Magneesiumi 0,05molaarne standardlahus.4.1.1. 1,232 g magneesiumsulfaati (MgSO4 · 7H2O) lahustatakse soolhappe 0,5M lahuses (4.11) ning lisatakse sama hapet kuni 100 ml-ni.Või:4.1.2. Kaalutakse välja 2,016 g karboniseerimisjääkide kõrvaldamiseks eelnevalt kaltsineeritud magneesiumoksiidi. See asetatakse koos 100 ml veega keeduklaasi.Segades lisatakse umbes 120 ml ligikaudu 1 N soolhapet (4.12).Pärast lahustumist viiakse lahus kvantitatiivselt üheliitrisesse mõõtekolbi, lisatakse vett ettenähtud mahuni ja segatakse.1 ml seda lahust peaks sisaldama 1,216 mg Mg (= 2,016 mg MgO).Laboratoorium vastutab selle standardlahuse kontsentratsiooni kontrollimise eest.4.2. EDTA 0,05-molaarne lahus.Kaalutakse välja 18,61 g etüleendiamiintetraäädikhappe dihüdraadi dinaatriumsoola (C10H14N2Na2O8 · 2H2O), asetatakse see üheliitrisesse keeduklaasi ja lahustatakse 600–800 ml-s vees. Lahus viiakse kvantitatiivselt üheliitrisesse mõõtekolbi. Täidetakse ettenähtud mahuni ja segatakse. Seda lahust kontrollitakse standardlahuse (4.1) 20 ml prooviga, viies läbi tiitrimise vastavalt analüüsiprotseduurile (7.2).1 ml EDTA lahust peaks vastama 1,216 milligrammile Mg-le (= 2,016 milligrammile MgO-le) ning 2,004 milligrammile Ca-le (= 2,804 milligrammile CaO-le) (vt märkused 10.1 ja 10.6).4.3. Kaltsiumi 0,05molaarne standardlahus.Kaalutakse välja 5,004 g kuiva kaltsiumkarbonaati. See asetatakse koos 100 ml veega keeduklaasi. Lahusesse segatakse vähehaaval 120 ml ligikaudu 1M soolhapet (4.12).Süsinikdioksiidi eemaldamiseks aetakse lahus keema, jahutatakse, viiakse kvantitatiivselt üheliitrisesse mõõtekolbi, lisatakse vett ettenähtud mahuni ja segatakse. Saadud lahust kontrollitakse EDTA lahusega (4.2), järgides punktis 7.3 sätestatud analüüsiprotseduuri. 1 ml seda lahust peaks sisaldama 2,004 mg Ca (= 2,804 mg CaO) ja vastama 1 ml-le 0,05molaarsele EDTA lahusele (4.2).4.4. Fluoreksoonindikaator.Uhmris segatakse 1 g fluoreksooni ettevaatlikult 100 g naatriumkloriidiga. Seda segu kasutatakse 10 mg. Indikaator muutub rohelisest oranžiks. Tiitrimist tuleb teostada kuni rohelise varjundita oranži värvuse ilmumiseni.4.5. Kaltsoonsüsihappe indikaatorlahus.400 mg kaltsoonsüsihapet lahustatakse 100 ml metanoolis. Seda lahust ei tohi säilitada kauem kui umbes neli nädalat. Saadud lahust kasutatakse kolm tilka. Indikaator muutub punasest siniseks. Tiitrimist tuleb teostada kuni punase varjundita sinise värvuse ilmumiseni.4.6. Eriokroommust T indikaatorlahus.300 mg eriokroommust Td lahustatakse 25 ml 1-propanooli ja 15 ml trietanoolamiini segus. Seda lahust ei tohi säilitada kauem kui umbes neli nädalat. Saadud lahust kasutatakse kolm tilka. Indikaator muutub punasest siniseks ja tiitrimist tuleb teostada kuni punase varjundita sinise värvuse ilmumiseni. Indikaator muudab värvi ainult magneesiumi esinemise korral. Vajadusel lisatakse 1 ml standardlahust (4.1).Nii kaltsiumi kui magneesiumi esinemise korral moodustab EDTA kõigepealt kompleksi kaltsiumiga ja seejärel magneesiumiga. Sel juhul määratakse need kaks elementi üheaegselt.4.7. Kaaliumtsüaniidi lahus.2 % KCN vesilahus. (Suu abil pipeteerimine ei ole lubatud ning vt märkus 10.7.)4.8. Kaaliumhüdroksiidi ja kaaliumtsüaniidi lahus.280 g KOH ja 66 g KCN lahustatakse vees, lahuse ruumala viiakse ühe liitrini ja segatakse.4.9. Puhverlahus pH tasemega 10,5.500 ml mõõtekolvis lahustatakse 33 g ammooniumkloriidi 200 ml vees, lisatakse 250 ml ammoniaaki (d = 0,91), seejärel lisatakse vett ettenähtud mahuni ja segatakse. Lahuse pH taset kontrollitakse regulaarselt.4.10. Lahjendatud soolhape: ühele mahuosale soolhappele (d = 1,18) lisatakse üks mahuosa vett.4.11. Umbes 0,5M soolhappe lahus.4.12. Umbes 1M soolhappe lahus.4.13. Naatriumhüdroksiidi 5M lahus.5. SEADMED5.1. Magnetsegaja või mehaaniline segaja.5.2. pH meeter.6. KONTROLLKATSELahuste (4.1) ja (4.3) alikvootidega teostatakse määramine selliselt, et Ca ja Mg suhe oleks ligikaudu võrdne nende suhtega analüüsitavas lahuses. Selleks võetakse a milliliitrit standardlahust (4.3) ja b–a milliliitrit standardlahust (4.1). a ja b on kahel analüüsitava lahuse tiitrimisel kasutatud EDTA lahuse milliliitrite arv. See protseduur loetakse nõuetekohaseks ainult siis, kui EDTA, kaltsiumi ja magneesiumi standardlahused on täpselt ekvivalentsed. Vastasel korral tuleb teha asjakohased korrektsioonid.7. ANALÜÜSITAVA LAHUSE VALMISTAMINEVt meetodid 8.1 ja 8.3.8. MÄÄRAMINE8.1. Analüüsiks võetavad lahuse alikvoodidLahuse alikvoot peab võimalusel sisaldama 9–18 mg magneesiumi (= 15–30 mg MgO).8.2. Tiitrimine eriokroommust T juuresolekulAnalüüsitava lahuse (8.1) alikvoot pipeteeritakse 400 ml keeduklaasi. Happe liig neutraliseeritakse pH-meetrit kasutades naatriumhüdroksiidi 5M lahusega (4.12). Lahjendatakse veega ligikaudu 100 ml-ni. Lisatakse 5 ml puhverlahust (4.9). pH-meetriga mõõdetud pH-tase peab olema 10,5 ± 0,1. Lisatakse 2 ml kaaliumtsüaniidi lahust (4.7) ja kolm tilka eriokroommust T indikaatorlahust (4.6). Tiitritakse EDTA lahusega (4.2), segades lahust õrnalt segajaga (5.1) (vt märkused 10.2, 10.3 ja 10.4). Tähistagu "b" 0,05molaarse EDTA lahuse milliliitrite arvu.8.3. Tiitrimine fluoreksooni või kaltsoonsüsihappe juuresolekulAnalüüsitava lahuse alikvoot, mis on võrdne eespool kirjeldatud tiitrimiseks võetud alikvoodiga, viiakse pipetiga 400 ml keeduklaasi. Happe liig neutraliseeritakse pH-meetrit kasutades naatriumhüdroksiidi 5M lahusega (4.13). Lahjendatakse veega ligikaudu 100 ml-ni. Lisatakse 10 ml KOH/KCN lahust (4.8) ja indikaatorit (4.4) või (4.5). Tiitritakse EDTA lahusega (4.2), segades lahust õrnalt segajaga (5.1) (vt märkused 10.2, 10.3 ja 10.4). Tähistagu "a" 0,05molaarse EDTA lahuse milliliitrite arvu.9. TULEMUSTE VÄLJENDAMINEEMÜ väetiste puhul, mille suhtes käesolevat meetodit rakendatakse (5 g väetist 500 ml-s ekstraktis), leitakse protsentuaalne sisaldus väetises järgmiselt:MgO % väetises =× TMMg % väetises =× T',kus:a = EDTA 0,05molaarse lahuse milliliitrite arv tiitrimisel fluoreksooni või kaltsoonsüsihappe juuresolekul;b = EDTA 0,05molaarse lahuse milliliitrite arv tiitrimisel eriokroommust T juuresolekul;M = proovina võetud alikvoodis sisalduva proovi mass grammides;T = 0,2016 × EDTA lahuse molaarsus/0,05 (vt punkt 4.2);T' = 0,1216 × EDTA lahuse molaarsus/0,05 (vt punkt 4.2).10. MÄRKUSED10.1. EDTA ja metalli stöhhiomeetriline suhe kompleksomeetrilises analüüsis on alati 1: 1, olenemata metalli valentsist ja sellest, et EDTA on neljavalentne. Seepärast on EDTA tiitrimislahus ja standardlahused mitte normaalsed, vaid molaarsed.10.2. Kompleksomeetrilised indikaatorid on õhu toime suhtes sageli tundlikud ja lahused võivad tiitrimise jooksul kahvatuks muutuda. Sel juhul tuleb lisada üks või kaks tilka indikaatorit. Seda mõju täheldatakse eelkõige eriokroommusta ja kaltsoonsüsihappe kasutamisel.10.3. Metalli ja indikaatori kompleksid on sageli suhteliselt stabiilsed ning värvuse muutumine võib aega võtta. Seepärast tuleb EDTA viimased tilgad lisada aeglaselt ning tuleb veenduda, et värvuse muutumise hetk ei ole möödunud, lisades ühe tilga 0,05molaarset magneesiumilahust (4.1) või kaltsiumilahust (4.3). See kehtib eriti eriokroomi-magneesiumi kompleksi puhul.10.4. Indikaatori värvuse muutumist tuleb jälgida mitte vertikaalselt, vaid horisontaalselt läbi lahuse, ning keeduklaas peab paiknema valgel taustal hästivalgustatud kohas. Värvuse muutumist võib hõlpsalt jälgida ka nii, et keeduklaas asetatakse mõõduka altvalgustusega (25vatise pirniga) mattklaasile.10.5. See analüüs nõuab teatavate kogemuste olemasolu. Muuhulgas tuleb hoolikalt jälgida standardlahuste 4.1 ja 4.3 värvuse muutumisi. Määramisi on soovitatav lasta alati teostada samal laboratooriumi keemikul.10.6. Standardlahuste 4.1, 4.2 ja 4.3 ekvivalentsuse kontrollimist võib hõlbustada garanteeritud kontsentratsiooniga EDTA lahuse (näiteks Titrisoli või Normexi) kasutamine.10.7. Kaaliumtsüaniidi sisaldavaid lahuseid ei tohi kraanikaussi kallata enne, kui tsüaniid on muundatud kahjutuks ühendiks, näiteks naatriumhüpokloritiga oksüdeerimise teel pärast leelistamist.Meetod 8.9SULFAATIDE MÄÄRAMINE1. RAKENDUSALAKäesolevas dokumendis määratletakse väetiseekstraktides sulfaatidena esineva väävli määramise kord.2. KASUTUSVALDKONDKäesolevat meetodit kohaldatakse meetodite 8.1, 8.2, 8.3 ja 8.4 kohaselt saadud ekstraktides esinevate sulfaatide määramise puhul.3. PÕHIMÕTEGravimeetriline määramine baariumsulfaadina.4. REAKTIIVID4.1. Lahjendatud soolhape:ühele mahuosale soolhappele (d = 1,18) lisatakse üks mahuosa vett.4.2. Baariumkloriidi BaCl2 · 2H2O lahus: 122 g/l.4.3. Hõbenitraadi lahus: 5 g/l.5. SEADMED5.1. Portselantiiglid.5.2. Kuumaveevann.5.3. Temperatuurile 105 ± 1 °C reguleeritud kuivatuskapp.5.4. Temperatuurile 800 ± 50 °C reguleeritud elektriahi.6. ANALÜÜSI KÄIK6.1. Lahusest proovi võtminePipeti abil võetakse ühe punktis 2 viidatud ekstraheerimislahuse alikvoot, mis sisaldab 20–100 milligrammi S või 50–250 milligrammi SO3.Alikvoot asetatakse sobiva suurusega keeduklaasi. Lisatakse 20 ml soolhappe lahust (4.1). Lisatakse vett, viimaks kogumahu ligikaudu 300 ml-ni.6.2. Sademe ettevalmistamineLahus aetakse keema. Intensiivselt segades lisatakse tilkhaaval umbes 20 ml baariumkloriidi lahust (4.2). Keedetakse mõni minut.Kellaklaasiga kaetud keeduklaas asetatakse üheks tunniks keeva vee vanni (5.2). Seejärel lastakse lahusel kuumalt (± 60 °C) seista, kuni supernatant muutub selgeks. Selge lahus dekanteeritakse läbi aeglast filtreerimist võimaldava tuhavaba filtri. Sadet pestakse mitu korda sooja veega. Filtril oleva sademe pesemist jätkatakse seni, kuni filtraat muutub kloriidivabaks. Seda saab kontrollida hõbenitraadi lahusega (4.3).6.3. Sademe tuhastamine ja kaalumineFilterpaber ja sade asetatakse portselantiiglisse (5.1), mis on eelnevalt kaalutud täpsusega 0,1 mg. Sade kuivatatakse kuivatuskapis (5.3) ning seda tuhastatakse umbes 800 °C juures poole tunni vältel (5.4). Lastakse eksikaatoris jahtuda ning kaalutakse 0,1 mg täpsusega.7. TULEMUSTE VÄLJENDAMINE1 mg baariumsulfaati vastab 0,137 milligrammile S-le või 0,343 milligrammile SO3-le.S protsentuaalne sisaldus väetises arvutatakse järgmiselt:S (%) = w × 0,0137 ×vv× mSO(%) = S (%) × 2,5,kus:w = baariumsulfaadi sademe mass milligrammides;v1 = ekstraheerimislahuse maht milliliitrites;v2 = alikvoodi maht milliliitrites;m = uuritava proovi mass grammides.Meetod 8.10EKSTRAHEERITUD NAATRIUMI MÄÄRAMINE1. RAKENDUSALAKäesolevas dokumendis määratletakse väetiseekstraktides sisalduva naatriumi määramise kord.2. KASUTUSVALDKONDKäesolevat meetodit kohaldatakse EMÜ väetiste ekstraktide suhtes, mille puhul nähakse direktiivis 89/284/EMÜ ette naatriumi deklareerimine.3. PÕHIMÕTEPärast meetodi(te) 8.1 ja/või 8.3 kohaselt saadud ekstrakti nõuetekohast lahjendamist määratakse naatriumisisaldus lahuses leekspektrofotomeetria teel.4. REAKTIIVID4.1. Lahjendatud soolhape:ühele mahuosale soolhappele (d = 1,18) lisatakse üks mahuosa vett.4.2. Alumiiniumnitraat Al(NO3)3 · 9H2O.4.3. Tseesiumkloriid (CsCl).4.4. Veevaba naatriumkloriid (NaCl).4.5. Tseesiumkloriidi ja naatriumkloriidi lahus.Üheliitrises mõõtekolvis lahustatakse vees 50 g tseesiumkloriidi (4.3) ja 250 g alumiiniumnitraati (4.2). Lisatakse vett ettenähtud mahuni ja segatakse.4.6. Naatriumi standardlahus, mille Na kontsentratsioon on 1 mg/ml.Üheliitrises mõõtekolvis lahustatakse vees 2,542 g naatriumkloriidi (4.4). Lisatakse 10 ml soolhapet (4.1). Lisatakse vett ettenähtud mahuni ja segatakse.5. SEADMEDLeekspektrofotomeeter, mis on reguleeritud lainepikkusele 589,3 nm.6. KALIBREERIMISLAHUSED6.1. 10 ml standardlahust (4.6) asetatakse 250 ml mõõtekolbi. Lisatakse vett ettenähtud mahuni ja segatakse. Na kontsentratsioon lahuses: 40 μg/ml.6.2. 0, 5, 10, 15, 20 ja 25 ml vahelahust (6.1) viiakse 100 ml mõõtekolbidesse. Lisatakse 10 ml lahust (4.5). Ruumala viiakse ettenähtud mahuni ja segatakse. Na kontsentratsioon lahustes: 0, 2, 4, 6, 8 ja 10 μg/ml.7. MÕÕDETAVATE LAHUSTE VALMISTAMINESõltuvalt meetodi 8.1 või 8.3 kohaselt saadud ekstraheerimislahuse (5 g väetist 500 ml-s lahuses) eeldatavast naatriumisisaldusest lahjendatakse seda vastavalt järgmisele tabelile:Na2O (%) | Na (%) | Vahelahjendus | Lõpplahjendus | Lahjendusaste |Proov (ml) (v2) | Lahjendus (ml-ni) (v3) | Proov (ml) (v4) | Lahjendus (ml-ni) |3–5 | 2,2–3,7 | 10 | 50 | 10 | 100 | 50 |5–10 | 3,7–7,4 | 10 | 100 | 10 | 100 | 100 |10–20 | 7,4–15 | 10 | 100 | 5 | 100 | 200 |20–38 | 15–28 | 5 | 100 | 5 | 100 | 400 |Vahelahjendamisel viiakse ruumala veega ettenähtud mahuni. Lõpplahjendamise puhul lisatakse 100 ml mõõtekolbi 10 ml lahust (4.5).1 g proovi puhul korrutatakse lõpplahjendamiseks võetava proovi maht (v4) viiega.8. MÄÄRAMINESpektrofotomeeter (5.1) valmistatakse ette mõõtmisteks lainepikkusel 589,3 nm. Seade kalibreeritakse, mõõtes kalibreerimislahustele (6.2) vastavad väärtused. Seejärel reguleeritakse seadme tundlikkus selliseks, et suurima kontsentratsiooniga kalibreerimislahuse puhul kasutatakse kogu selle mõõtepiirkonda. Mõõdetakse analüüsitavale proovilahusele (7) vastav väärtus. Toimingut korratakse kolm korda.9. TULEMUSTE ARVUTAMINEJoonestatakse kalibreerimiskõver, kandes ordinaatteljele iga kalibreerimislahuse puhul saadud keskmise väärtuse ning abstsissteljele sellele vastava kontsentratsiooni (μg/ml). Kõvera põhjal määratakse naatriumi kontsentratsioon proovilahuses. Naatriumi kogus arvutatakse standardlahuste põhjal, võttes arvesse lahjendusastet. Tulemused väljendatakse protsentuaalse sisaldusena proovis.Naatriumi (Na) protsentuaalne sisaldus väetises arvutatakse järgmiselt:Na (%) = ×.vvvv10-2mNa(%) = Na (%) × 1,348,kus:x = spektrofotomeetrisse viidud lahuse kontsentratsioon (μg/ml);v1 = ekstraheerimislahuse maht milliliitrites;v2 = vahelahjendamiseks võetud alikvoodi maht milliliitrites;v3 = vahelahjendamisel saadud lahuse maht milliliitrites;v4 = lõpplahjendamiseks võetud alikvoodi maht milliliitrites (100 ml-s);m = uuritava proovi mass grammides."[1] EÜT L 111, 22.4.1989, lk 34.--------------------------------------------------


title: Nõukogu direktiiv, 6. veebruar 1970, mootorsõidukite lubatud mürataset ja heitgaasisüsteemi käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta

text:
Tähtis õiguslik teade

|

31970L0157

Euroopa Liidu Teataja L 042 , 23/02/1970 Lk 0016 - 0020 Soomekeelne eriväljaanne: Peatükk 15 Köide 1 Lk 0117  Taanikeelne eriväljaanne: Seeria I Peatükk 1970(I) Lk 0095  Rootsikeelne eriväljaanne: Peatükk 15 Köide 1 Lk 0117  Ingliskeelne eriväljaanne: Seeria I Peatükk 1970(I) Lk 0111  - 0116 Kreekakeelne eriväljaanne: Peatükk 13 Köide 1 Lk 0061  Hispaaniakeelne eriväljaanne: Peatükk 13 Köide 1 Lk 0189  Portugalikeelne eriväljaanne Peatükk 13 Köide 1 Lk 0189

		Nõukogu direktiiv,6. veebruar 1970,mootorsõidukite lubatud mürataset ja heitgaasisüsteemi käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta(70/157/EMÜ)EUROOPA ÜHENDUSTE NÕUKOGU,võttes arvesse Euroopa Majandusühenduse asutamislepingut, eriti selle artiklit 100,võttes arvesse komisjoni ettepanekut,võttes arvesse Euroopa Parlamendi arvamust, [1]võttes arvesse majandus- ja sotsiaalkomitee arvamust [2]ning arvestades, et:tehnilised nõuded, millele mootorsõidukid peavad siseriiklike õigusaktide kohaselt vastama, kehtivad muu hulgas ka mootorsõidukite lubatud mürataseme ja heitgaasisüsteemi kohta;kõnealused nõuded on liikmesriigiti erinevad; seetõttu on vajalik, et kõik liikmesriigid kohaldaksid samu nõudeid, tehes olemasolevatesse eeskirjadesse lisandusi või asendades need uutega selleks, et eelkõige oleks võimalik rakendada iga sõidukitüübi puhul EMÜ tüübikinnitusmenetlust, mida käsitletakse nõukogu 6. veebruari 1970. aasta direktiivis mootorsõidukite ja nende haagiste tüübikinnitust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta [3],ON VASTU VÕTNUD KÄESOLEVA DIREKTIIVI:Artikkel 1Käesolevas direktiivis tähendab "sõiduk" teedel kasutamiseks mõeldud, kerega või kereta, vähemalt neljarattalist mootorsõidukit, mille valmistajakiirus ületab 25 km/h, välja arvatud rööbastel liikuvad sõidukid, põllutöötraktorid ja -masinad ning muud töösõidukid.Artikkel 2Ükski liikmesriik ei tohi keelduda EMÜ või siseriikliku tüübikinnituse andmisest sõidukile lubatud mürataseme või heitgaasisüsteemiga seotud põhjustel, kui selle müratase ja heitgaasisüsteem täidab lisades sätestatud nõudeid.Artikkel 3Muudatused, mis on vajalikud lisa nõuete kohandamiseks tehnika arenguga, v.a punktide 1.1 ja 1.4.1.4 alusel kehtestatud nõuded, võetakse vastu mootorsõidukite ja nende haagiste tüübikinnitust käsitleva nõukogu direktiivi artiklis 13 ettenähtud korras.Artikkel 41. Liikmesriigid jõustavad käesoleva direktiivi järgimiseks vajalikud õigus- ja haldusnormid 18 kuu jooksul alates käesoleva direktiivi teatavakstegemisest ja teatavad sellest viivitamata komisjonile.2. Liikmesriigid tagavad, et käesoleva direktiiviga reguleeritavas valdkonnas nende poolt vastuvõetud põhiliste siseriiklike õigusnormide tekst edastatakse komisjonile.Artikkel 5Käesolev direktiiv on adresseeritud liikmesriikidele.Brüssel, 6. veebruar 1970Nõukogu nimeleesistujaP. Harmel[1] EÜT C 160, 18.12.1969, lk 7.[2] EÜT C 48, 16.4.1969, lk 16.[3] EÜT L 42, 23.2.1970, lk 1.--------------------------------------------------LISAI. LUBATUD MÜRATASEMEDI.1. MääradKäesoleva direktiivi artiklis 1 osutatud sõidukite müratase, mida mõõdetakse selles lisas kehtestatud tingimustel, ei tohi ületada järgmisi tasemeid:| Sõidukikategooria | Näit detsibellides dB (A) |I.1.1. | Sõidukid, mis on ette nähtud reisijateveoks ja milles on kuni üheksa istekohta koos juhi kohaga | 82 |I.1.2. | Sõidukid, mis on ette nähtud reisijateveoks ja milles on üle üheksa istekohta koos juhi kohaga ning mille registrimass ei ületa 3,5 tonni | 84 |I.1.3. | Sõidukid, mis on ette nähtud kaubaveoks ja mille registrimass ei ületa 3,5 tonni | 84 |I.1.4. | Sõidukid, mis on ette nähtud reisijateveoks ja milles on üle üheksa istekoha koos juhi kohaga ning mille registrimass ületab 3,5 tonni | 89 |I.1.5. | Sõidukid, mis on ette nähtud kaubaveoks ja mille registrimass ületab 3,5 tonni | 89 |I.1.6. | Sõidukid, mis on ette nähtud reisijateveoks ja milles on üle üheksa istekohta koos juhi kohaga ning mille mootori võimsus on vähemalt 200 hj DIN | 91 |I.1.7. | Sõidukid, mis on ette nähtud kauba- või materjaliveoks, mille mootori võimsus on vähemalt 200 hj DIN ja mille registrimass ületab 12 tonni | 91 |I.2. MõõtevahendidSõidukite tekitatavat müra mõõdetakse müramõõturiga, mida kirjeldatakse Rahvusvahelise Elektrotehnikakomisjoni väljaandes nr 179, 1. trükk (1965).I.3. MõõtmistingimusedMõõdetakse piisavalt vaikses ja avatud kohas (ümbritsev müra ja tuule tekitatav müra vähemalt 10 db (A) võrra madalam mõõdetavast mürast) tühimassiga sõidukit.See koht võib olla näiteks 50meetrise raadiusega avatud plats, mille keskosas on vähemalt 20meetrise raadiusega praktiliselt sile pind, mis on kaetud betooni, asfaldi või samalaadse materjaliga ja millel ei ole lahtist lund, pikka rohtu, lahtist mulda ega tuhka.Katseraja pind ei tohi põhjustada ülemäärast rehvimüra. Seda tingimust kohaldatakse ainult liikuvate sõidukite tekitatud müra mõõtmisel.Mõõtmine viiakse läbi ilusa ilma ja vähese tuulega. Sõiduki või mikrofoni juures tohib olla ainult mõõdiku näidu lugeja, sest pealtvaatajate juuresolek sõiduki või mikrofoni juures võib märkimisväärselt mõjutada mõõdiku näitu. Näidu lugemisel ei võeta arvesse märgatavaid osuti kõikumisi, millel ei paista olevat seost üldise müratasemega.I.4. MõõtmismeetodI.4.1. Liikuvate sõidukite müra mõõtmine (tüübikinnituse tarvis)Mõlemal pool sõidukit tehakse vähemalt kaks mõõtmist. Reguleerimiseks võib teha esialgseid mõõtmisi, kuid neid ei võeta arvesse.Mikrofon asetatakse maapinnast 1,2 m kõrgusele ja sõidurajal sõiduki keskteljega CC risti oleval joonel PP’ 7,5 m kaugusele (joonis 1).Katserajal märgitakse maha kaks joont AA’ ja BB’, mis on paralleelsed joonega PP’ ning on sellest 10 m eespool ja tagapool. Sõidukid lähenevad allpool osutatud ühtlase kiirusega joonele AA’. Seguklapp avatakse siis nii kiiresti kui võimalik ja hoitakse täielikult avatult, kuni sõiduki tagumine osa [1] on ületanud joone BB’; seejärel seguklapp suletakse nii kiiresti kui võimalik.Mõõtmistulemuseks on maksimaalne registreeritud müratase.I.4.1.1. Käigukastita sõidukidSõiduk läheneb joonele AA’ ühtlase kiirusega, mis vastab järgmisest kolmest kiirusest madalaimale:- mootori pöörlemiskiirus võrdub kolmveerandiga mootori pöörlemiskiirusest, millega saavutatakse maksimaalne võimsus,- mootori pöörlemiskiirus võrdub kolmveerandiga mootori pöörlemiskiirusest, mida võimaldab pöörlemissageduse regulaator,- 50 kilomeetrit tunnis.I.4.1.2. Käsikäigukastiga sõidukidI.4.1.2.1. – Käigukastis tuleb panna teine käik, kui sõiduk on kahe-, kolme- või neljakäiguline;I.4.1.2.2. – Käigukastis tuleb panna kolmas käik, kui kastis on rohkem kui neli käiku;I.4.1.2.3. – Kui ülekandel on topeltülekanne (jaotuskast või kahekiiruseline tagatelje koost), peab käigukast olema lülitatud asendisse, mis võimaldab sõiduki suurima kiiruse.Sõiduk läheneb joonele AA’ ühtlase kiirusega, mis vastab järgmisest kolmest kiirusest madalaimale:- mootori pöörlemiskiirus võrdub kolmveerandiga mootori pöörlemiskiirusest, millega saavutatakse maksimaalne võimsus,- mootori pöörlemiskiirus võrdub kolmveerandiga mootori pöörlemiskiirusest, mida võimaldab pöörlemissageduse regulaator,- 50 kilomeetrit tunnis.I.4.1.3. Automaatkäigukastiga sõidukidSõiduk läheneb joonele AA’ ühtlase kiirusega, mis vastab järgmisest kolmest kiirusest madalaimale:- 50 kilomeetrit tunnis,- kolmveerand maksimaalsest kiirusest.Kui on võimalik valida, tuleb kasutada linnasõidu "normaalasendit".I.4.1.4. Tulemuste tõlgendamineI.4.1.4.1. Võtmaks arvesse mõõtevahendite ebatäpsusi, määratakse iga mõõtmise tulemus nii, et näidust lahutatakse 1 db (A).I.4.1.4.2. Mõõtmised loetakse kehtivaks, kui kahe järjestikuse samal pool sõidukit tehtud mõõtmiste erinevus ei ületa 2 db (A).I.4.1.4.3. Katsetulemuseks on suurim mõõdetud müratase. Kui tulemus ületab 1 db (A) võrra kontrollitava sõiduki kategooria lubatud maksimaalset mürataset, tehakse veel kaks mõõtmist. Selliselt tehtud neljast mõõtmisest kolm peavad mahtuma ettenähtud piiridesse.+++++ TIFF +++++Liikuvate sõidukite mõõteasendidI.4.2. Seisvate sõidukite müra mõõtmineI.4.2.1. Müramõõturi asukohtMõõtmised tehakse punktis X (joonis 2) 7 meetri kaugusel sõiduki lähimast pinnast.Mikrofon asub 1,2 m kõrgusel maapinnast.I.4.2.2. Mõõtmiste arvTehakse vähemalt kaks mõõtmist.I.4.2.3. Sõiduki katsetamise tingimusedPöörlemissageduse regulaatorita sõiduki mootor töötab kolmveerand pööretel, mille juures vastavalt tootjale saavutatakse maksimaalne võimsus. Mootori pöörete kiirust mõõdetakse iseseisva mõõteriistaga, näiteks rullikaluse ja tahhomeetriga. Kui mootoril on pöörlemissageduse regulaator, mis takistab mootoril ületamast maksimaalse võimsuse kiirust, töötab mootor pöörlemissageduse regulaatori lubatud maksimaalse kiirusega.Enne mõõtmist peab mootor saavutama normaalse töötemperatuuri.I.4.2.4. Tulemuste tõlgendamineKõik registreeritud mürataseme näidud esitatakse katseprotokollis.Kui võimalik, näidatakse ära ka meetod, mida kasutati mootori võimsuse arvutamiseks. Samuti tuleb esitada andmed sõiduki koormatuse kohta.Mõõtmised loetakse kehtivaks, kui kahe järjestikuse samal pool sõidukit tehtud mõõtmiste erinevus ei ületa 2 db (A).Mõõtmistulemuseks on maksimaalne registreeritud näit.+++++ TIFF +++++Seisvate sõidukite mõõteasendidII. HEITGAASISÜSTEEM (SUMMUTI)II.1. Kui sõidukile on paigaldatud väljalaske müra vähendamiseks seade (summuti), kohaldatakse II punkti nõudeid. Kui mootori sisselase on varustatud õhufiltriga, mis on vajalik lubatud mürataseme tagamiseks, loetakse filtrit summuti osaks ja selle filtri suhtes kohaldatakse samuti II punkti nõudeid.II.2. Sõiduki tüübikinnitustunnistusele lisatakse heitgaasisüsteemi joonis.II.3. Summutile peab olema selgesti loetavalt ja kustumatult märgitud selle mudel ja tüüp.II.4. Summutite konstruktsioonis on lubatud kasutada kiulist absorbeerivat materjali ainult siis, kui on täidetud järgmised tingimused:II.4.1. Kiulist absorbeerivat materjali ei tohi asetada nendesse summuti osadesse, mida läbivad gaasid.II.4.2. Kohased seadmed peavad summuti kasutamisel tagama kiulise absorbeeriva materjali püsimise kogu aeg omal kohal.II.4.3. Kiuline absorbeeriv materjal peab taluma vähemalt sellist temperatuuri, mis on 20 % kõrgem summutipiirkonnas, kus kiuline absorbeeriv materjal asub, esineda võivast töötemperatuurist.[1] Kui sõidukil on haagis või poolhaagis, ei võeta neid joone BB’ ületamisel arvesse.--------------------------------------------------


title: Nõukogu direktiv 93/34/EMÜ, 14. juuni 1993, kahe- või kolmerattaliste mootorsõidukite kohustusliku märgistuse kohta

text:
Tähtis õiguslik teade

|

31993L0034

Euroopa Liidu Teataja L 188 , 29/07/1993 Lk 0038 - 0043 Soomekeelne eriväljaanne: Peatükk 7 Köide 4 Lk 0244  Rootsikeelne eriväljaanne: Peatükk 7 Köide 4 Lk 0244

		Nõukogu direktiv 93/34/EMÜ,14. juuni 1993,kahe- või kolmerattaliste mootorsõidukite kohustusliku märgistuse kohtaEUROOPA ÜHENDUSTE NÕUKOGU,võttes arvesse Euroopa Ühenduse asutamislepingut, eriti selle artiklit 100a,võttes arvesse nõukogu 30. juuni 1992. aasta direktiivi 92/61/EMÜ kahe- või kolmerattaliste mootorsõidukite tüübikinnituse kohta, [1]võttes arvesse komisjoni ettepanekut, [2]koostöös Euroopa Parlamendiga, [3]võttes arvesse majandus- ja sotsiaalkomitee arvamust [4]ning arvestades, et:siseturg hõlmab sisepiirideta ala, kus on tagatud kaupade, isikute, teenuste ja kapitali vaba liikumine; selleks vajalikud meetmed tuleks vastu võtta;igas liikmesriigis peavad kahe- või kolmerattalised mootorsõidukid kohustusliku märgistuse osas vastama teatavatele tehnilistele karakteristikutele, mille suhtes kehtivad liikmesriigiti erinevad kohustuslikud sätted; kõnealuste erinevuste tõttu takistavad need sätted ühendusesisest kaubandust;need siseturu toimimise takistused on võimalik kõrvaldada, kui liikmesriigid võtavad oma siseriiklike eeskirjade asemel vastu ühtsed nõuded;kahe- või kolmerattaliste mootorsõidukite kohustusliku märgistuse osas on vaja koostada ühtlustatud nõuded, et kõigi kõnealuste sõidukitüüpide suhtes oleks võimalik kohaldada direktiiviga 92/61/EMÜ kehtestatud tüübikinnitusmenetlust ja osa tüübikinnitusmenetlust;võttes arvesse kõnealuses sektoris soovitatud toimingute ulatust ja mõju, on käesoleva direktiiviga reguleeritavad meetmed vajalikud ja tegelikult vältimatud, et saavutada eesmärki, mis seisneb sõiduki ühenduse tüübikinnituse kehtestamises; liikmesriigid ei suuda üksi seda eesmärki nõuetekohaselt saavutada;kahe- või kolmerattaliste mootorsõidukite kohustusliku märgistuse osas ei takista käesolev direktiiv teatavaid liikmesriike säilitamast võrdsetel alustel konkreetseid kohustuslikke sätteid liikluseeskirjade kehtestamiseks, kui need erinõuded on seotud kõnealuste sõidukite kasutamisega ega eelda sõidukite ehituse muutmist, mis võiks luua uusi takistusi seoses asjaomase sõidukitüübi tüübikinnitusega,ON VASTU VÕTNUD KÄESOLEVA DIREKTIIVI:Artikkel 1Käesolevat direktiivi kohaldatakse kõigi direktiivi 92/61/EMÜ artiklis 1 määratletud sõidukitüüpide kohustusliku märgistuse suhtes.Artikkel 2Osa tüübikinnituse andmise menetlus kahe- või kolmerattalise mootorsõiduki tüübi kohustusliku märgistuse suhtes ja kõnealuste sõidukite vaba liikumist reguleerivad tingimused on sätestatud direktiivi 92/61/EMÜ II ja III peatükis.Artikkel 3Kõik muudatused, mis on vajalikud lisades esitatud nõuete kohandamiseks tehnika arenguga, võetakse vastu direktiivi 70/156/EMÜ [5] artiklis 13 sätestatud korras.Artikkel 41. Liikmesriigid võtavad vastu ja avaldavad käesoleva direktiivi täitmiseks vajalikud sätted hiljemalt 14. detsembril 1994. Liikmesriigid teatavad nendest viivitamata komisjonile.Kui liikmesriigid need sätted vastu võtavad, lisavad nad nendesse sätetesse või nende ametliku avaldamise korral nende juurde viite käesolevale direktiivile. Viitamise viisi näevad ette liikmesriigid.Alates esimeses lõigus märgitud kuupäevast ei tohi liikmesriigid takistada käesoleva direktiivi nõuetele vastavate sõidukite esmakordset kasutuselevõttu kohustusliku märgistusega seotud põhjustel.Esimeses lõigus nimetatud sätteid kohaldatakse alates 14. juunist 1995.2. Liikmesriigid edastavad komisjonile käesoleva direktiiviga reguleeritavas valdkonnas nende poolt vastuvõetud siseriiklike õigusnormide tekstid.Artikkel 5Käesolev direktiiv on adresseeritud liikmesriikidele.Luxembourg, 14. juuni 1993Nõukogu nimeleesistujaJ. Trøjborg[1] EÜT L 225, 10.8.1992, lk 72.[2] EÜT C 293, 9.11.1992, lk 43.[3] EÜT C 337, 21.12.1992, lk 103 jaEÜT C 176, 28.6.1993.[4] EÜT C 73, 15.3.1993, lk 22.[5] EÜT L 42, 23.2.1970, lk 1; Direktiivi on viimati muudetud direktiiviga 92/53/EMÜ (EÜT L 225, 10.8.1992, lk 1).--------------------------------------------------LISAKAHE- VÕI KOLMERATTALISTE MOOTORSÕIDUKITE KOHUSTUSLIKU MÄRGISTUSEGA SEOTUD NÕUDED1. ÜLDOSA1.1. Kõik sõidukid peavad saama allpool kirjeldatud andmesildi ja märgistuse. Kõnealuse andmesildi ja märgistuse peab kinnitama tootja või tootja volitatud esindaja.2. TOOTJASILT2.1. Valmistajasilt, mille näidis on esitatud 1. liites, peab olema tugevasti kinnitatud kergesti juurdepääsetavale kohale osa pinnal, mida kasutamise käigus tavaliselt ei vahetata; sellel peab olema selgesti loetavalt ja kustumiskindlalt esitatud teave järgmises järjekorras:2.1.1. tootja nimi,2.1.2. tüübikinnitusmärk, nagu on kirjeldatud nõukogu 30. juuni 1992. aasta direktiivi 92/61/EMÜ (kahe- või kolmerattaliste mootorsõidukite tüübikinnituse kohta) artiklis 8;2.1.3. tehasetähis (VIN-kood);2.1.4. staatiline müratase:… dB(A)… pööret/minutis.2.2. Punktis 2.1.2 ettenähtud tüübikinnitusmärki, punktis 2.1.4 ettenähtud staatilise mürataseme väärtusi ja pöörete arvu minutis ei esitata tüübikinnituse kohustuslikus märgistuses. Need andmed peavad siiski olema kinnitatud kõigile sõidukitele, mis on valmistatud vastavalt kinnitatud tüübile.2.3. Tootjad võivad esitada lisateavet kohustusliku märgistuse all või kõrval, väljaspool selgesti märgitud ristkülikut, mille sisse on kantud ainult punktides 2.1.1-2.1.4 ettenähtud teave (vaata 1. liide).3. TOOTJATEHASE TÄHISTootjatehase tähis on igale sõidukile tootja poolt antud struktureeritud tähemärkide kombinatsioon. Eesmärgiks on võimaldada, et kõik sõidukid oleksid tootja poolt üheti identifitseeritavad 30 aasta jooksul, ilma et selleks oleks vaja mis tahes muud teavet. Identifitseerimisel tuleb täita järgmisi nõudeid:3.1. tootjatehase tähis peab olema kantud tootjasildile. See peab olema numbriraudadega löödud või perforeeritud šassii või raami kergesti juurdepääsetavale kohale sõiduki paremal poolel nii, et see ei kustuks ega kahjustuks;3.1.1. tootjatehase tähis peab koosnema kolmest osast järgmiselt:3.1.1.1 esimene osa koosneb sõiduki tootjale antud koodist, mis võimaldab tootja identifitseerida. Kood koosneb kolmest tähemärgist (tähed või numbrid), mille määravad tootja registrijärgse asukohariigi pädevad asutused kokkuleppel Rahvusvahelise Standardiorganisatsiooni (ISO) volitusel tegutseva rahvusvahelise asutusega. Esimene tähemärk tähistab geograafilist piirkonda, teine geograafilises piirkonnas asuvat riiki ning kolmas tähemärk konkreetset tootjat. Kui tootja valmistab alla 500 sõiduki aastas, siis on kolmas tähemärk alati "9". Kõnealuse tootja identifitseerimiseks määrab eespool nimetatud pädev asutus kindlaks ka kolmanda osa kolmanda, neljanda ja viienda tähemärgi;3.1.1.2. teine osa koosneb kuuest tähemärgist (tähed ja numbrid), mis tähistavad sõiduki üldisi karakteristikuid (tüüp, variant ja versioon); igale karakteristikule võib vastata kaks tähemärki. Kui tootja ei kasuta ühte või mitut kõnealustest tähemärkidest, siis tuleb kasutamata kohad täita tootja valikul tähtede või numbritega;3.1.1.3. kolmas, kaheksast tähemärgist koosnev osa, mille neli viimast kohta on numbrid, peavad koos kahe ülejäänud osaga võimaldama konkreetse sõiduki täpselt identifitseerida. Igale kasutamata kohale tuleb kaheksa tähemärgi saamiseks märkida 0;3.1.2. tootjatehase tähis peab igal võimalusel olema paigutatud ühele reale. Erandina võib see tehnilistel põhjustel paikneda ka kahel real. Kuid sellisel juhul ei tohi üheski kolmest osast olla tühikuid;iga rea alguses ja lõpus peab olema märk, mis ei ole ei araabia number ega ladina suurtäht ning mida ei saa nendega segi ajada. Erandi võib anda juhul, kui number tootjasildil on paigutatud ühele reale. Kõnealuse märgi võib asetada ka kolme ühel real paikneva osa vahele (punkt 3.1.1);tähemärkide vahel ei tohi olla tühikuid.4. TÄHEMÄRGID4.1. Kõigil punktides 2 ja 3 ettenähtud märgistamistel tuleb kasutada ladina tähti ja araabia numbreid. Punktides 2.1.1, 2.1.3 ja 3 esitatud andmete puhul tuleb kasutada ladina suurtähti.4.2. Tootjatehase tähises:4.2.1. on keelatud kasutada tähti I, O ja Q, mõttekriipse, tärne ja muid erimärke;4.2.2. tähtede ja numbrite minimaalne kõrgus peab olema järgmine:4.2.2.1. 4 mm otse šassiile, raamile või muudele samalaadsetele struktuuriosadele kantud tähemärkide puhul;4.2.2.2. 3 mm tootjasildile kantud tähemärkide puhul.--------------------------------------------------


title: Komisjoni direktiiv, 19. mai 1978, millega kohandatakse tehnika arenguga nõukogu direktiivi 76/114/EMÜ mootorsõidukite ja nende haagiste andmesilte ning kirjeid, nende asukohta ja kinnitusviisi käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta

text:
Tähtis õiguslik teade

|

31978L0507

Euroopa Liidu Teataja L 155 , 13/06/1978 Lk 0031 - 0033 Soomekeelne eriväljaanne: Peatükk 13 Köide 8 Lk 0136  Kreekakeelne eriväljaanne: Peatükk 13 Köide 7 Lk 0120  Rootsikeelne eriväljaanne: Peatükk 13 Köide 8 Lk 0136  Hispaaniakeelne eriväljaanne: Peatükk 13 Köide 8 Lk 0186  Portugalikeelne eriväljaanne Peatükk 13 Köide 8 Lk 0186

		Komisjoni direktiiv,19. mai 1978,millega kohandatakse tehnika arenguga nõukogu direktiivi 76/114/EMÜ mootorsõidukite ja nende haagiste andmesilte ning kirjeid, nende asukohta ja kinnitusviisi käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta(78/507/EMÜ)EUROOPA ÜHENDUSTE KOMISJON,võttes arvesse Euroopa Majandusühenduse asutamislepingut,võttes arvesse nõukogu 6. veebruari 1970. aasta direktiivi 70/156/EMÜ mootorsõidukite ja nende haagiste tüübikinnitust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta, [1] viimati muudetud ühinemisaktiga, eriti selle artikleid 11, 12 ja 13,võttes arvesse nõukogu 18. detsembri 1975. aasta direktiivi 76/114/EMÜ mootorsõidukite ja nende haagiste andmesilte ning kirjeid, nende asukohta ja kinnitusviisi käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta [2]ning arvestades, et:Rahvusvaheline Standardiorganisatsioon (ISO) on vastu võtnud kaks rahvusvahelise standardi liigitussüsteemi, mis võimaldavad identifitseerida nii sõiduki tootja [3] kui ka sõiduki [4]; seetõttu on otstarbekohane inkorporeerida tootja identifitseerimissüsteem direktiivi 76/114/EMÜ ning samal ajal viia kõnealuse direktiivi nõuded vastavusse sõiduki identifitseerimise ISO standardiga;käesoleva direktiivi sätted on kooskõlas mootorsõidukikaubanduselt tehniliste tõkete kõrvaldamist käsitlevate direktiivide tehnika arengule kohandamise komitee seisukohaga,ON VASTU VÕTNUD KÄESOLEVA DIREKTIIVI:Artikkel 1Direktiivi 76/114/EMÜ lisa muudetakse vastavalt käesoleva direktiivi lisale.Artikkel 21. Alates 1. oktoobrist 1978 ei tohi ükski liikmesriik põhjustel, mis on seotud andmesiltide ja kirjetega, nende asukoha ja kinnitusviisiga:- keelduda sõidukitüübile EMÜ tüübikinnituse andmisest, direktiivi 70/156/EMÜ artikli 10 lõike 1 viimases taandes nimetatud dokumendi väljastamisest ega siseriikliku tüübikinnituse andmisest ega- keelata sõidukite kasutuselevõtmist,kui sõidukitüübi või sõidukite andmesildid ja kirjed, nende asukohad ja kinnitusviis vastavad direktiivi 76/114/EMÜ (muudetud käesoleva direktiiviga) sätetele.2. Alates 1. oktoobrist 1981 liikmesriigid:- ei tohi enam väljastada direktiivi 70/156/EMÜ artikli 10 lõike 1 viimases taandes nimetatud dokumenti sõidukitüübile, mille andmesildid ja kirjed, nende asuoht ja kinnitusviis ei vasta direktiivi 76/114/EMÜ (muudetud käesoleva direktiiviga) sätetele,- võivad keelduda siseriikliku tüübikinnituse andmisest sõidukitüübile, mille andmesildid ja kirjed, nende asuoht ja kinnitusviis ei vasta direktiivi 76/114/EMÜ (muudetud käesoleva direktiiviga) sätetele.3. Alates 1. oktoobrist 1981 võivad liikmesriigid keelata selliste sõidukite kasutuselevõtmise, mille andmesildid ja kirjed, nende asuoht ja kinnitusviis ei vasta direktiivi 76/114/EMÜ (muudetud käesoleva direktiiviga) sätetele.Artikkel 3Liikmesriigid jõustavad käesoleva direktiivi täitmiseks vajalikud õigusnormid hiljemalt 1. oktoobril 1978 ning teatavad sellest viivitamata komisjonile.Artikkel 4Käesolev direktiiv on adresseeritud liikmesriikidele.Brüssel, 19. mai 1978Komisjoni nimelkomisjoni liigeÉtienne Davignon[1] EÜT L 42, 23.2.1970, lk 1.[2] EÜT L 24, 30.1.1976, lk 1.[3] Rahvusvaheline standard ISO 3780, 1.2.1976.[4] Rahvusvaheline standard ISO 3779, 15.6.1977.--------------------------------------------------LISANõukogu 18. detsembri 1975. aasta direktiivi 76/114/EMÜ lisas tehtud muudatusedPunkti 2.1.2 viiendat rida muudetakse järgmiselt:Sõnad "DK Taani" asendatakse sõnadega "18 Taani,".1. Joonealune märkus asendatakse järgmisega:"(1) Kui sõidukile ei ole antud EMÜ tüübikinnitust ega seetõttu ka EMÜ tüübikinnitusnumbrit, siis võib liikmesriik nõuda siseriikliku tüübikinnitusnumbri esitamist. Siseriikliku tüübikinnitusnumbri esitamise nõude korral võib tootja selle märkida kas eraldi sildile või otse valmistajasildile."Punkte 2.1.4, 2.1.5, 2.1.6, 2.1.7 ja 2.1.8 muudetakse järgmiselt:Sõna "kaal" asendatakse sõnaga "mass".Punkti 3.1 muudetakse järgmiselt:3.1. See peab olema märgitud valmistajasildile ning ka šassiile, raamile või muudele samalaadsetele tarinditele.3.1.1. See peab koosnema kolmest osast.3.1.1.1. Esimene osa koosneb sõiduki tootjale antud koodist, mis võimaldab tootja identifitseerida. Kood koosneb kolmest tähemärgist, mille määravad tootja peamise äritegevuse asukohariigi pädevad asutused kokkuleppel Rahvusvahelise Standardiorganisatsiooni (ISO) volitusel tegutseva rahvusvahelise asutusega. Esimene tähemärk tähistab geograafilist piirkonda, teine geograafilises piirkonnas asuvat riiki ning kolmas tähemärk vastab konkreetsele tootjale.Kui tootja valmistab alla 500 sõiduki aastas, siis on kolmas tähemärk alati "9". Kõnealuste tootjate identifitseerimiseks määrab eespool nimetatud pädev asutus kindlaks ka kolmanda osa kolmanda, neljanda ja viienda tähemärgi.3.1.1.2. Teine osa koosneb kuuest tähemärgist (tähed ja numbrid), mis tähistavad sõiduki üldisi karakteristikuid. Kui tootja ei kasuta ühte või mitut kõnealustest tähemärkidest, siis tuleb kasutamata kohad täita alfabeetiliste või numbriliste tähemärkidega tootja valiku kohaselt.3.1.1.3. Kolmas, kaheksast tähemärgist koosnev osa, mille neli viimast kohta on numbrid, peavad koos kahe ülejäänud osaga võimaldama konkreetse sõiduki täpselt kindlaks määrata. Iga kasutamata koht täidetakse nulliga, et saada nõutav tähemärkide üldarv.3.1.2. See peab igal võimalusel olema paigutatud ühele reale.Erandina võib see tehnilistel põhjustel paikneda ka kahel real. Kuid viimasel juhul ei tohi kahe rea vahel olla vahesid. Iga rea alguses ja lõpus peab olema märk, mis ei ole ei araabia number ega ladina suurtäht ning mida ei ole võimalik nendega segamini ajada. Sellest nõudest võib loobuda valmistajasiltide korral, millele on number märgitud ühes reas. Kõnealuse märgi võib asetada ka kolme ühel real paikneva osa vahele (punkt 3.1.1).Tähemärkide vahel ei tohi olla tühikuid.--------------------------------------------------


title: Komisjoni direktiiv 96/64/EÜ, 2. oktoober 1996, millega kohandatakse nõukogu direktiivi 77/389/EMÜ (mootorsõidukite pukseerimisseadiseid käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta) tehnika arengugaEMPs kohaldatav tekst

text:
Tähtis õiguslik teade

|

31996L0064

Euroopa Liidu Teataja L 258 , 11/10/1996 Lk 0026 - 0031

		Komisjoni direktiiv 96/64/EÜ,2. oktoober 1996,millega kohandatakse nõukogu direktiivi 77/389/EMÜ (mootorsõidukite pukseerimisseadiseid käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta) tehnika arenguga(EMPs kohaldatav tekst)EUROOPA ÜHENDUSTE KOMISJON,võttes arvesse Euroopa Ühenduse asutamislepingut,võttes arvesse nõukogu 17. mai 1977. aasta direktiivi 77/389/EMÜ mootorsõiduki pukseerimisseadiseid käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta, [1] eelkõige selle artiklit 4,ning arvestades, et:direktiiv 77/389/EMÜ on üks mitmest üksikdirektiivist EÜ tüübikinnitusmenetluse kohta, mis kehtestati direktiiviga 70/156/EMÜ, [2] viimati muudetud direktiiviga 96/27/EÜ; [3] sellest tulenevalt kohaldatakse käesoleva direktiivi suhtes direktiivi 70/156/EMÜ sätteid, mis kehtivad sõiduki süsteemide, komponentide ja eraldi seadmestike puhul;eelkõige direktiivi 70/156/EMÜ artikli 3 lõikes 4 ja artikli 4 lõikes 3 nõutakse, et igale üksikdirektiivile oleks lisatud teatis, mis sisaldab selle direktiivi I lisa asjakohaseid punkte, ja samuti VI lisal põhinev tüübikinnitustunnistus tüübikinnituse elektrooniliseks salvestamiseks;kõnealused muudatused puudutavad ainult käesolevas direktiivis sisalduvaid rakendussätteid; seetõttu ei ole vaja direktiivile vastavaid olemasolevaid tüübikinnitusi kehtetuks tunnistada ega takistada kõnealuste tüübikinnitustega hõlmatavate uute sõidukite registreerimist, müüki ega kasutuselevõtmist;käesoleva direktiiviga ettenähtud meetmed on kooskõlas direktiiviga 70/156/EMÜ asutatud tehnika arengule kohandamise komitee arvamusega,ON VASTU VÕTNUD KÄESOLEVA DIREKTIIVI:Artikkel 11. Direktiivi 77/389/EMÜ artikleid muudetakse järgmiselt:- artiklit 1 muudetakse järgmiselt: "… välja arvatud rööbastel liikuvad sõidukid, põllutöö- ja metsatraktorid ning kõik liikurmasinad",- artiklis 2 asendatakse sõna "lisas" sõnadega "II lisas",- artiklis 3 asendatakse sõna "lisas" sõnadega "II lisas",- artiklis 4 asendatakse sõnad "käesolevas lisas" sõnadega "käesolevates lisades".2. Direktiivi 77/389/EMÜ lisa muudetakse kooskõlas käesoleva direktiivi lisaga.Artikkel 2Alates 1. oktoobrist 1997 liikmesriigid:- ei anna enam EÜ tüübikinnitust vastavalt direktiivi 70/156/EMÜ artikli 4 lõikele 1 ja- võivad keelduda siseriikliku tüübikinnituse andmisestuuele sõidukitüübile pukseerimisseadistest tulenevatel põhjustel, kui sõidukitüüp ei vasta käesoleva direktiiviga muudetud direktiivi 77/389/EMÜ sätetele.Käesoleva direktiiviga ei tunnistata kehtetuks ühtegi direktiivi 77/389/EMÜ kohaselt varem antud tüübikinnitust ega takistata selliste tüübikinnituste laiendamist selle direktiivi alusel, mille kohaselt esialgne tüübikinnitus anti.Artikkel 31. Liikmesriigid jõustavad käesoleva direktiivi järgimiseks vajalikud õigus- ja haldusnormid 1. oktoobriks 1997. Liikmesriigid teatavad sellest viivitamata komisjonile.Kui liikmesriigid need normid vastu võtavad, lisavad nad nendesse või nende ametliku avaldamise korral nende juurde viite käesolevale direktiivile. Sellise viitamise viisi näevad ette liikmesriigid.2. Liikmesriigid edastavad komisjonile käesoleva direktiiviga reguleeritavas valdkonnas nende poolt vastuvõetavate siseriiklike põhiliste õigusnormide teksti.Artikkel 4Käesolev direktiiv jõustub kahekümnendal päeval pärast selle avaldamist Euroopa Ühenduste Teatajas.Artikkel 5Käesolev direktiiv on adresseeritud liikmesriikidele.Brüssel, 2. oktoober 1996Komisjoni nimelkomisjoni liigeMartin Bangemann[1] EÜT L 145, 13.6.1977, lk 41.[2] EÜT L 42, 23.2.1970, lk 1.[3] EÜT L 169, 8.7.1996, lk 1.--------------------------------------------------LISADIREKTIIVI 77/389/EMÜ LISAS TEHTUD MUUDATUSED1. Artiklite ja lisa vahele pannakse järgmine lisade loetelu:"LISADE LOETELUI lisa: | Tüübikinnituse rakendussätted 1. liide: Teatis 2. liide: Tüübikinnitustunnistus |II lisa: | Pukseerimisseadised |"2. Lisatakse uus I lisa:"I LISATÜÜBIKINNITUSE RAKENDUSSÄTTED1. SÕIDUKITÜÜBI EÜ TÜÜBIKINNITUSE TAOTLUS1.1. Sõidukitüübi direktiivi 70/156/EMÜ artikli 3 lõike 4 kohase EÜ tüübikinnitustaotluse seoses sõiduki pukseerimisseadistega esitab tootja.1.2. Teatise näidis on esitatud 1. liites.1.3. Tüübikinnituskatsete tegemise eest vastutavale tehnilisele teenistusele tuleb esitada näidised järgmiselt:1.3.1. kinnitatava tüübi suhtes representatiivne sõiduk.2. SÕIDUKITÜÜBILE EÜ TÜÜBIKINNITUSE ANDMINE2.1. Kui asjakohased nõuded on täidetud, antakse EÜ tüübikinnitus direktiivi 70/156/EMÜ artikli 4 lõike 3 ja vajaduse korral direktiivi 70/156/EMÜ artikli 4 lõike 4 alusel.2.2. EÜ tüübikinnitustunnistuse näidis on esitatud 2. liites.2.3. Igale kinnituse saanud sõidukitüübile antakse tüübikinnituse number vastavalt direktiivi 70/156/EMÜ VII lisale. Sama liikmesriik ei või anda sama numbrit teisele sõidukitüübile.3. TÜÜBI JA TÜÜBIKINNITUSE MUUDATUSED3.1. Käesoleva direktiivi kohaselt kinnitatud tüübi muutmisel kohaldatakse direktiivi 70/156/EMÜ artikli 5 sätteid.4. TOODANGU VASTAVUS4.1. Toodangu vastavust käsitlevad meetmed võetakse direktiivi 70/156/EMÜ artiklis 10 sätestatud korras."3. Lisatakse kaks uut, 1. ja 2. liide järgmiselt:"1. liide+++++ TIFF +++++2. liideNÄIDIS(suurim formaat A4 (210 x 297 mm))EÜ TÜÜBIKINNITUSTUNNISTUS+++++ TIFF +++++Addendum EÜ tüübikinnitustunnistuse nr…… juurdeseoses sõiduki tüübikinnitusega, võttes arvesse direktiivi 77/389/EMÜ, viimati muudetud direktiiviga…/…/EÜ+++++ TIFF +++++"4. Käesolev lisa muudetakse II lisaks.Punktis 1.2 asendatakse sõnad "I lisas" sõnadega "IIA lisas".--------------------------------------------------


title: Nõukogu direktiiv, 1. märts 1971, mootorsõidukite tahavaatepeegleid käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta

text:
Tähtis õiguslik teade

|

31971L0127

Euroopa Liidu Teataja L 068 , 22/03/1971 Lk 0001 - 0017 Soomekeelne eriväljaanne: Peatükk 13 Köide 1 Lk 0165  Taanikeelne eriväljaanne: Seeria I Peatükk 1971(I) Lk 0122  Rootsikeelne eriväljaanne: Peatükk 13 Köide 1 Lk 0165  Ingliskeelne eriväljaanne: Seeria I Peatükk 1971(I) Lk 0136  - 0151 Kreekakeelne eriväljaanne: Peatükk 13 Köide 1 Lk 0110  Hispaaniakeelne eriväljaanne: Peatükk 13 Köide 1 Lk 0247  Portugalikeelne eriväljaanne Peatükk 13 Köide 1 Lk 0247

		Nõukogu direktiiv,1. märts 1971,mootorsõidukite tahavaatepeegleid käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta(71/127/EMÜ)EUROOPA ÜHENDUSTE NÕUKOGU,võttes arvesse Euroopa Majandusühenduse asutamislepingut, eriti selle artiklit 100,võttes arvesse komisjoni ettepanekut,võttes arvesse Euroopa Parlamendi arvamust, [1]võttes arvesse majandus- ja sotsiaalkomitee arvamust [2]ning arvestades, et:tehnilised nõuded, millele mootorsõidukid peavad siseriiklike õigusaktide kohaselt vastama, kehtivad muu hulgas ka nende tahavaatepeeglite kohta;kõnealused nõuded on liikmesriigiti erinevad; seepärast on vajalik, et kõik liikmesriigid võtaksid lisaks olemasolevatele eeskirjadele või nende asemel vastu samad nõuded eelkõige selleks, et oleks võimalik kohaldada iga sõidukitüübi puhul EMÜ tüübikinnitusmenetlust, mis kehtestati nõukogu 6. veebruari 1970. aasta direktiiviga mootorsõidukite ja nende haagiste tüübikinnitust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta; [3]tagavaatepeegleid käsitlevates eeskirjades tuleks sätestada nõuded, mis ei puuduta mitte ainult nende paigaldamist sõidukitele, vaid ka nende konstruktsiooni;tahavaatepeeglite ühtlustatud tüübikinnitusmenetlus võimaldab igal liikmesriigil kontrollida vastavust ühistele konstruktsiooni- ja katsetamisnõuetele ning teatada teistele liikmesriikidele kontrollimise tulemustest, saates nendele iga tahavaatepeeglitüübi tüübikinnitustunnistuse koopia; EMÜ tüübikinnitusmärgi kinnitamine kõigile tüübikinnitusnõuete kohaselt valmistatud peeglitele välistab nende peeglite kontrollimise vajaduse teistes liikmesriikides,ON VASTU VÕTNUD KÄESOLEVA DIREKTIIVI:Artikkel 11. Iga liikmesriik kinnitab mis tahes tahavaatepeeglitüübi, mis vastab I lisa punktis 2 ettenähtud konstruktsiooni- ja katsetamisnõuetele.2. Tüübikinnituse andnud liikmesriik võtab vajaduse korral koostöös teiste liikmesriikide pädevate asutustega vajalikud meetmed, et kontrollida tootmisnäidiste vastavust kinnitatud tüübile selleks vajalikus ulatuses. Selline kontroll piirdub pistelise kontrolliga.Artikkel 2Liikmesriigid annavad igale nende poolt artikli 1 kohaselt kinnitatud tahavaatepeeglitüübi tootjale või tootja volitatud esindajale I lisa punktis 2.6 osutatud näidisele vastava EMÜ tüübikinnitusmärgi.Liikmesriigid võtavad kõik vajalikud meetmed, et välistada niisuguste märkide kasutamine, mis võivad tekitada segadust artikli 1 kohaselt tüübikinnituse saanud tahavaatepeeglite ja muude peeglite vahel.Artikkel 31. Ükski liikmesriik ei tohi tahavaatepeeglite turuleviimist nende konstruktsiooni või toimimisviisi tõttu keelata, kui nendel on EMÜ tüübikinnitusmärk.2. Kuid see säte ei takista liikmesriikidel võtmast neid meetmeid tahavaatepeeglite suhtes, millel on EMÜ tüübikinnitusmärk, kuid mis oma konstruktsiooni tõttu ei vasta kinnitatud tüübinäidisele.Kõnealune liikmesriik teatab viivitamata teistele liikmesriikidele ja komisjonile võetud meetmetest ja põhjendab oma otsust. Kohaldatakse ka artikli 5 sätteid.Lõike 1 tähenduses puudub kinnitatud tüübinäidisele vastavus siis, kui ei ole täidetud I lisa punktide 2.1, 2.2 ja 2.4 nõuded.Artikkel 4Iga liikmesriigi pädevad asutused saadavad ühe kuu jooksul muude liikmesriikide pädevatele asutustele tüübikinnitustunnistuse koopia iga tahavaatepeeglitüübi kohta, millele nad tüübikinnituse annavad või mille puhul nad tüübikinnituse andmisest keelduvad.Artikkel 51. Kui EMÜ tüübikinnituse andnud liikmesriik leiab, et teatav hulk samasugust tüübikinnitusmärki kandvaid tahavaatepeegleid ei vasta tema poolt kinnitatud tüübile, siis võtab see liikmesriik vajalikud meetmed tagamaks, et tootmisnäidised vastaksid kinnitatud tüübile. Kõnealuse liikmesriigi pädevad asutused informeerivad teiste liikmesriikide pädevaid asutusi võetud meetmetest, mis võivad vajaduse korral viia kuni EMÜ tüübikinnituse tühistamiseni. Nimetatud liikmesriikide asutused, olles saanud teise liikmesriigi pädevatelt asutustelt nõuetest kõrvalekaldumise teate, võtavad samasugused meetmed.2. Liikmesriikide pädevad asutused informeerivad üksteist ühe kuu jooksul igast EMÜ tüübikinnituse tühistamisest ja selle põhjustest.3. Kui EMÜ tüübikinnituse andnud liikmesriik vaidlustab nõuetest kõrvalekaldumise teate, peavad asjaomased liikmesriigid püüdma vaidluse lahendada. Komisjon peab olema pidevalt informeeritud ning vajadusel korraldama asjakohaseid konsultatsioone vaidluse lahendamiseks.Artikkel 6Iga käesoleva direktiivi rakendamisel vastuvõetud sätete kohane otsus tahavaatepeeglile tüübikinnituse andmisest keeldumise või tüübikinnituse kehtetuks tunnistamise või kasutamise keelamise kohta peab olema üksikasjalikult põhjendatud. Sellisest otsusest teatatakse asjaomasele isikule ning samal ajal informeeritakse teda õiguskaitsevahenditest, mis liikmesriikides kehtivate seaduste alusel on tema käsutuses, ning selliste õiguskaitsevahendite kasutamise tähtaegadest.Artikkel 7Ükski liikmesriik ei tohi keelduda sõidukile EMÜ või siseriikliku tüübikinnituse andmisest tahavaatepeeglitega seotud põhjustel, kui neil on EMÜ tüübikinnitusmärk ning need on paigaldatud I lisa punktis 3 ettenähtud nõuete kohaselt.Artikkel 8Käesolevas direktiivis tähendab "sõiduk" teedel kasutamiseks mõeldud, kerega või kereta, vähemalt neljarattalist mootorsõidukit, mille valmistajakiirus ületab 25 km/h, välja arvatud rööbastel liikuvad sõidukid, põllutöötraktorid ja -masinad ning töösõidukid.Artikkel 9Muudatused, mis on vajalikud I, II ja III lisas esitatud nõuete kohandamiseks tehnika arenguga, võetakse vastu mootorsõidukite ja nende haagiste tüübikinnitust õigusaktide ühtlustamise käsitleva nõukogu 6. veebruari 1970. aasta direktiivi artiklis 13 ettenähtud korras.Artikkel 101. Liikmesriigid jõustavad käesoleva direktiivi täitmiseks vajalikud õigusnormid 18 kuu jooksul alates direktiivi teatavakstegemisest ning teatavad sellest viivitamata komisjonile.2. Liikmesriigid tagavad, et käesoleva direktiiviga reguleeritavas valdkonnas nende poolt vastuvõetud põhiliste siseriiklike õigusnormide tekst edastatakse komisjonile.Artikkel 11Käesolev direktiiv on adresseeritud liikmesriikidele.Brüssel, 1. märts 1971Nõukogu nimeleesistujaM. Schumann[1] EÜT C 160, 18.12.1969, lk 7.[2] EÜT C 48, 16.4.1969, lk 16.[3] EÜT L 42, 23.2.1970, lk 1.--------------------------------------------------I LISA1. MÕISTED1.1. Tahavaatepeegel – mis tahes seade, mis on mõeldud punktis 3.5 geomeetriliselt määratletud vaateväljas mõistlikes piires tahapoole selge vaate andmiseks, mida ei kata sõidukiosad ega sõidukis olevad sõitjad.1.2. Sisemine tahavaatepeegel – punktis 1.1 määratletud seade, mis on paigaldatud sõitjateruumi.1.3. Välimine tahavaatepeegel – punktis 1.1 määratletud seade, mis on paigaldatud sõiduki välispinnale.1.4. Tahavaatepeegli klass – tahavaatepeeglid, millel on üks või mitu ühist omadust või funktsiooni. Sisemised tahavaatepeeglid on rühmitatud I klassi, välimised tahavaatepeeglid II ja III klassi.1.5. A-kategooria sõiduk – kõik sõidukid, mille suurim tehniliselt lubatud täismass ületab 3,5 tonni.1.6. B-kategooria sõiduk – kõik sõidukid, mille suurim tehniliselt lubatud täismass ei ületa 3,5 tonni.1.7. Juhi silmaterade asukohad – kaks teineteisest 65 mm kaugusel olevat punkti, mis asuvad 635 mm kõrgusel III lisas määratletud juhiistme punktist H. Neid punkte ühendav sirgjoon on risti sõiduki vertikaalse keskpikitasapinnaga. Kaht silmatera asukohta ühendava sirglõigu keskpunkt on rooliseadme keset läbival vertikaaltasapinnal. Kui see tasapind ei läbi juhiistme ilmset keset, tuleb tasapinda vajalikus külgsuunas nihutada.1.8. R – peegli keskmest mõõdetud ja millimeetrites väljendatud peamiste kumerusraadiuste keskmine.2. TAHAVAATEPEEGLITE EMÜ TÜÜBIKINNITUST KÄSITLEVAD SÄTTED2.1. Üldnõuded2.1.1. Kõik tahavaatepeeglid peavad olema reguleeritavad.2.1.2. Peegelpinna äär peab olema vähemalt 3,5 millimeetrises ümaraservalises hoidikus.2.1.3. Välimistel tahavaatepeeglitel ei tohi olla väljaulatuvaid osi, mille kumerusraadius on alla 3,5 mm.2.2. Mõõtmed2.2.1. Sisemised tahavaatepeeglid (I klass)15 cm ×1 +2.2.2. Välimised tahavaatepeeglid (II ja III klass)2.2.2.1. Peegelpinna mõõtmed peavad olema sellised, et sellele oleks võimalik paigaldada- ristkülik, mille kõrgus on 4 cm ja pikkus a sentimeetrit,- ristiküliku kõrgusega paralleelne sirglõik, mille pikkus on b sentimeetrit,2.2.2.2. a ja b miinimumväärtused on esitatud allpool olevas tabelis:Tahavaatepeegli klass | Sõidukikategooria, mille tarvis tahavaatepeegel on konstrueeritud | a | b |II | A | 171 + 1000R | 20 |III | B | 131 + 1000R | 7 |2.3. Peegelpind ja peegeldustegurid2.3.1. Peegelpind peab piirnema tavalise kumera kõveraga.2.3.2. Peegelpind peab normaalsetes kasutustingimustes säilitama punktis 2.3.5 sätestatud omadused halbadele ilmastikutingimustele vaatamata.2.3.3. Peegelpinnad peavad koosnema tasapeeglitest või sfäärilistest kumerpeeglitest. Erinevus peamiste kumerusraadiuste ja peegli keskosa vahel mis tahes punktis ei tohi olla suurem kui 0,25 R.2.3.4. Punktis 1.8 määratletud kumerusraadiuste keskmine R ei tohi olla järgmistest väärtustest väiksem:- II klassi tahavaatepeeglite puhul 1800 mm,- I ja III klassi tahavaatepeeglite puhul 1200 mm.2.3.5. Peegelpinna normaalne peegeldustegur ei tohi olla väiksem kui 35 %. Kui peeglil on kaks asendit ("päevane" ja "öine"), ei tohi normaalne peegeldustegur "öises" asendis olla väiksem kui 4 %. Tahavaatepeegel ei tohi takistada liikluses kasutatavate signaalvärvide eristamist.2.4. Katsed2.4.1. Punktides 2.4.2 ja 2.4.3 kirjeldatud viisil katsetatakse, kuidas mõjuvad löögid ja varte või tugede külge kinnitatud hoidikute painutamine tahavaatepeeglitele.2.4.2. Löökkatse2.4.2.1. Katseseadme kirjeldus2.4.2.1.1. Katseseade koosneb pendlist, mille moodustab haamripeaga tala. Katseobjekti kinnitamiseks kasutatakse pendli raami külge jäigalt kinnitatud tuge (joonis 1).Löökkatseseadme peamised mõõtmed+++++ TIFF +++++2.4.2.1.2. Löögi andmiseks kasutatava haamri pea peab olema pallikujuline, mille läbimõõt on 165 mm ± 5 mm. See on jäik ning kaetud 5 mm paksuse kattekummiga, mille Shore’i kõvadus A on 50.2.4.2.1.3. Pendli löögikese ühtib haamriotsa pallikujulise osa keskkohaga. See on pendli pöörlemisteljest 1 m ± 10 mm kaugusel. Pendli kogumass löögikeskmes on mo = 6,8 kg ± 50 g (mo suhe pendli kogumassi m ja vahemaasse 1 pendli raskuskeskme ja selle pöörlemistelje vahel võrdubm= m).2.4.2.2. Katse kirjeldus2.4.2.2.1. Tahavaatepeegel kinnitatakse toe külge nii, et see ei takista tahavaatepeegli liikuvate osade liikumist. Tahavaatepeegli toe külge kinnitamise ja varda asetamise korra soovitab tahavaatepeegli katsetamisele esitanud isik.2.4.2.2.2. Kui tahavaatepeeglil on seade, millega saab reguleerida vahemaad alusest, tuleb vahemaa reguleerida kõige väiksemaks.2.4.2.2.3. Katse seisneb selles, et haamer langeb pendli 60° vertikaalnurgale vastavalt kõrguselt nii, et haamer lööb tahavaatepeeglit ajal, kui pendel jõuab vertikaalasendisse, haamri löögipunkt on pendli löögikeset horisontaalselt läbival joonel.2.4.2.2.4. Tahavaatepeeglite löökkatseid tehakse järgmistel tingimustel:2.4.2.2.4.1. Sisemised tahavaatepeeglidKatse 1 – Peegelpinnaga risti, löögipunkt on selline, et löök peeglile läbib punkti, kus hoidik kinnitub varrele või paigaldusalusele. Löök on suunatud peegelpinnale.Katse 2 – Hoidiku servale nii, et löök on peegli tasapinnaga 45° nurga all ja on horisontaaltasapinnal, mis läbib punkti, kus hoidik kinnitub varrele või paigaldusalusele. Löök on suunatud peegelpinnale.2.4.2.2.4.2. Välimised tahavaatepeeglidKatse 1 – Peegelpinnaga risti, löögipunkt on selline, et löök peeglile läbib punkti, kus hoidik kinnitub varrele või paigaldusalusele.Katse 1’ – Peegli tagumisele küljele, selle varrele või paigaldusalusele (haamer on kinnitustasapinnast sama kaugel kui katses 1 ning peegel on löögikeskme trajektooriga risti).Katse 2 – Hoidiku servale nii, et löök on peegli tasapinnaga 45° nurga all ja on horisontaaltasandil, mis läbib punkti, kus hoidik kinnitub varrele või paigaldusalusele. Löök on suunatud peegelpinnale.2.4.2.2.4.3. Üldmärkused2.4.2.2.4.3.1. Peegli keskmeks loetakse võrdluspunkti, kui katsetataval seadmel ei ole selgelt määratletud paigaldusalust või vart või kui kinnituspunkt on peegli servas.2.4.2.2.4.3.2. Kui punktis 2.4.2.2 kirjeldatud katset ei ole võimalik teha, nihutatakse löögipunkti pendli sümmeetriatasandil nii, et haamri madalaim punkt on 40 mm kaugusel kinnitustasapinnast.2.4.3. Varre külge kinnitatud hoidiku paindekatse2.4.3.1. Katse kirjeldusHoidik asetatakse seadmesse nii, et varre või paigaldusaluse saab kindlalt kinnitada. Kinnituskohale kõige lähemal olev varreots fikseeritakse hoidiku suurima mõõtme suunas 15 mm laiuse tõkestiga, mis katab hoidikut kogu laiuses.Hoidiku teise otsa pannakse eespool kirjeldatuga analoogne tõkesti, et kinnitada hoidikule konkreetne katsekoormus (joonis 2).Tahavaatepeegli hoidiku paindekatseseadme näidis+++++ TIFF +++++2.4.3.2. Katsekoormus on 25 kg. Seda rakendatakse üks minut.2.5. Tulemuste tõlgendamine2.5.1. Kõigi punktis 2.4.2 kirjeldatud katsete korral peab pendel jätkama liikumist pärast lööki ja saavutama vertikaalpinnaga vähemalt 20° nurga.2.5.2. Kui punktis 2.4.2 kirjeldatud katsete korral puruneb tahavaatepeegli vars või paigaldusalus, ei tohi allesjäänud osa ulatuda alusest kõrgemale kui 1 cm. Kui vars või paigaldusalus läheb katki, ei tohi aluse allesjäänud osa moodustada ohtlikku eendit.2.5.3. Punktides 2.4.2 ja 2.4.3 kirjeldatud katsete käigus ei tohi peegel puruneda. Kuid peegli purunemine on lubatud ühel järgnevatest tingimustest:2.5.3.1. Klaasikillud on hoidiku tagumise külje või hoidikule kindlalt kinnitatud pinna küljes kinni, eeldusel et mitte rohkem kui 5 mm laiune ala tuleb lahti.2.5.3.2. Peegel on kaitseklaasist.2.6. Tüübikinnitusmärk2.6.1. Tüübikinnitusmärk koosneb ristkülikust, mille sees on e-täht, millele järgneb tüübikinnituse andnud riigi eraldusnumber või -täht (1 – Saksamaa, 2 – Prantsusmaa, 3 – Itaalia, 4 – Madalamaad, 6 – Belgia, L – Luksemburg). Ristküliku läheduses on tüübikinnituse number, mis vastab tüübinäidise kinnitustunnistuse numbrile.2.6.2. Tüübikinnitusmärk (tähis ja number) pannakse tahavaatepeegli peamisele osale nii, et see oleks selgesti loetav ja kustumatu ka siis, kui tahavaatepeegel on sõidukile paigaldatud.EMÜ tüübikinnitusmärgi näidis [1]+++++ TIFF +++++SelgitusSellise EMÜ tüübikinnitusmärgiga peegel on I klassi peegel (sisemine tahavaatepeegel), mille tüübi on kinnitanud Saksamaa (e.1) numbri 1471 all.3. SÕIDUKITELE PAIGALDAMISE NÕUDED3.1. Üldosa3.1.1. Tahavaatepeeglid tuleb kinnitada nii, et need normaalsetes sõidutingimustes püsiksid paigal.3.1.2. A-kategooria sõidukitele paigaldatavad välimised tahavaatepeeglid peavad olema II klassi peeglid, B-kategooria sõidukitel III klassi peeglid.3.2. Arv3.2.1. Kõigil sõidukitel peab olema nii sisemine kui välimine tahavaatepeegel, viimane on paigaldatud sõiduki vasakule küljele.3.2.2. Kui punktis 3.5 sätestatud tingimusi seoses sisemise tahavaatepeegli vaateväljaga ei ole täidetud, tuleb sõiduki paremale küljele kinnitada välimine tahavaatepeegel. Sellisel juhul ei ole sisemise tahavaatepeegli paigaldamine vajalik, kui see ei võimalda nähtavust taha.3.3. Asukoht3.3.1. Tahavaatepeeglid peavad olema asetatud nii, et juhiistmel istuval juhil oleks normaalses juhtimisasendis selge nähtavus sõiduki taga olevale maanteele.3.3.2. Välimised tahavaatepeeglid on nähtavad läbi külgakende või läbi tuuleklaasi osa, mida puhastavad klaasipuhastid. Seda sätet ei kohaldata nõukogu direktiivis (mootorsõidukite ja nende haagiste tüübikinnitust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta) määratletud rahvusvahelistesse kategooriatesse M2 ja M3 kuuluvate sõidukite paremale küljele paigaldatud välimiste tahavaatepeeglite suhtes.3.3.3. Vasakpoolse rooliga sõidukite puhul tuleb ettenähtud välimine tahavaatepeegel paigaldada sõiduki vasakule küljele nii, et sõiduki vertikaalse keskpikitasapinna ning tahavaatepeegli keset läbiva püsttasapinna ja juhi silmaterade asukohti läbiva sirglõigu keskpunkti vahel oleks nurk, mis ei ületa 55°.3.3.4. Tahavaatepeegel ei tohi ulatuda sõiduki kerest väljapoole oluliselt rohkem, kui on vaja punktis 3.5 sätestatud vaatevälja saamiseks.3.3.5. Kui välimise tahavaatepeegli alumine serv on vähem kui 2 m kõrgusel maapinnast, kui sõidukil on koorem, ei tohi see tahavaatepeegel eenduda sõiduki ilma tahavaatepeegliteta mõõdetud üldlaiusest rohkem kui 0,20 m.3.3.6. Punktide 3.3.4 ja 3.3.5 alusel võivad tahavaatepeeglid eenduda sõidukite maksimaalselt lubatud laiusest.3.4. Reguleerimine3.4.1. Juht peab saama reguleerida sisemist tahavaatepeeglit juhtimisasendis.3.4.2. Juhipoolsele küljele paigaldatud välimist tahavaatepeeglit peab saama reguleerida suletud uksega sõidukis. Kuid peegli asendi võib fikseerida väljastpoolt. [2]3.4.3. Punkti 3.4.2 nõudeid ei kohaldata välimiste tahavaatepeeglite suhtes, mida saab tõuke tõttu asendi muutumise järel algasendisse tagasi panna ilma reguleerimiseta.3.5. Vaateväli3.5.1. ÜldosaAllpool määratletud vaateväli tuleb määrata, kasutades binokulaarset nägemist, kusjuures vaatleja silmad on eespool punktis 1.7 määratletud juhi silmaterade asukohas. Vaateväli määratakse nii, et sõiduk on tühi, välja arvatud vaatleja, ja see tuleb määrata läbi akende, mille valguse läbilaskvustegur on üle 70 %.3.5.2. Sisemine tahavaatepeegelVaateväli peab olema selline, et juht näeb vähemalt 20 m laiust tasast ja horisontaalset maanteeosa, mille kese on sõiduki vertikaalsel keskpikitasapinnal ja mis ulatub sõiduki taga 60 m kaugusele silmapiiri suunas (joonis 3).3.5.3. Vasakpoolne välimine tahavaatepeegelVaateväli peab olema selline, et juht näeb vähemalt 2,50 m laiust tasast ja horisontaalset maanteeosa, mida paremalt piirab tasapind, mis on paralleelne sõiduki vertikaalse keskpikitasapinnaga ja mis läbib sõiduki üldlaiuse kõige vasakpoolsemat punkti, nimetatud osa ulatub juhi silmaterade asukoha taga 10 m kaugusele silmapiiri suunas (joonis 4).3.5.4. Parempoolne välimine tahavaatepeegelVaateväli peab olema selline, et juht saab näha vähemalt 3,50 m laiust tasast ja horisontaalset maanteeosa, mida vasakult piirab tasapind, mis on paralleelne sõiduki vertikaalse keskpikitasapinnaga ja mis läbib sõiduki üldlaiuse kõige parempoolsemat punkti, nimetatud osa ulatub juhi silmaterade asukoha taga 30 m kaugusele silmapiiri suunas (joonis 4).Lisaks sellele peab juht nägema juhi silmaterade asukohti läbiva vertikaaltasapinna taga 4 m kaugusel maanteed 0,75 m laiuses (joonis 4).Sisemine tahavaatepeegel+++++ TIFF +++++Välimine tahavaatepeegel+++++ TIFF +++++[1] Skeemidel olevatel numbritel on ainult illustreeriv tähendus.[2] Tulevikus oleks soovitav sätestada, et ilma lukustussüsteemideta välimisi tahavaatepeegleid saaks juht reguleerida juhtimisasendis suletud uksega sõidukis.Selle paranduse inkorporeerimisel direktiivi kohaldatakse artiklis 9 sätestatud korda niipea, kui tehnika areng teeb võimalikuks lihtsad ja tõhusad tootmis- ja sõidukile paigaldamise meetodid.--------------------------------------------------II LISATÜÜBIKINNITUSTUNNISTUS+++++ TIFF +++++--------------------------------------------------III LISA [1]PUNKTI H MÄÄRAMISE KATSETUSMETOODIKA1. MõisteSõitjateruumis istuva sõitja asukohta tähistav punkt H on mannekeeni rinnaosa ja jalgade vahelise teoreetilise pöörlemistelje jälg pikisuunalisel vertikaaltasapinnal.2. Punkti H määramine2.1. Määratakse kindlaks juhiistme punkt H.(2.1.1.) (2.1.2.) 2.2. Punkti H määramisel pannakse asjaomane iste tootja määratud juhtimise normaalasendisse, kui seljatugi on reguleeritav, pannakse see peaaegu vertikaalsesse asendisse.3. Mannekeeni kirjeldus3.1. Kasutatakse kolmemõõtmelist mannekeeni, mille kaal ja kuju vastab keskmise pikkusega täiskasvanud mehele. Mannekeen on kujutatud joonistel 1 ja 2.3.2. Mannekeen koosneb:3.2.1. kahest osast, millest üks kujutab selga ja teine istmikku ja mis on hingedega kinnitatud kere ja reite vahelisele pöörlemisteljele. Selle telje jälg mannekeeni küljel on punkt H;3.2.2. kahest osast, mis kujutavad jalgu ja on hingedega kinnitatud istmikku kujutava osa külge;3.2.3. kahest osast, mis kujutavad jalalabasid ja on pahkluid kujutavate hingedega kinnitatud jalgade külge;3.2.4. lisaks sellele on istmikku kujutaval osal vaaderpass, millega saab kontrollida põikikallet.3.3. Iga kehaosa kaalu kujutavad raskused pannakse raskuskeskmetesse viisil, et mannekeeni kogukaal oleks umbes 75,8 jõukilogrammi (74,4 daN). Erinevad raskused on esitatud joonise 2 juures olevas tabelis.4. Mannekeeni paigutamineKolmemõõtmeline mannekeen paigutatakse järgmiselt:4.1. Sõiduk on horisontaaltasapinnal ja iste reguleeritakse punkti 2.2 kohaselt.4.2. Katsetatav iste on kaetud riidega, mis hõlbustab mannekeeni õiget paigutamist.4.3. Mannekeen paigutatakse istmele.4.4. Mannekeeni jalad pannakse järgmiselt:4.4.1. Parem jalalaba pannakse puhkeasendis gaasipedaalile ja vasak jalalaba on asetatud nii, et mannekeeni istmiku põikiasetust näitav vaaderpass on horisontaalasendis.(4.4.2.) (4.4.3.) 4.5. Raskused asetatakse reitele, mannekeeni istmiku põikitasand viiakse horisontaalasendisse ning istmikku kujutavale osale asetatakse raskused.4.6. Hingedega põlvekangi abil liigutatakse mannekeen istme seljatoest eemale ja mannekeeni selg kaldub ettepoole. Mannekeen pannakse sõiduki istmele tagasi, nihutades mannekeeni istmikku tahapoole kuni takistuse ilmnemiseni ning mannekeeni selg pannakse tagasi istme seljatoe vastu.4.7. Mannekeeni suhtes kohaldatakse horisontaalsuunas kaks korda umbes 10,2 jõukilogrammi (10 daN) suurust raskust. Raskuse kohaldamissuund ja -punkt on näidatud joonisel 2 musta noolega.4.8. Kohale pannakse paika parema ja vasaku külje raskused ning seejärel kere raskused, kusjuures mannekeeni põikiasend on horisontaalne.4.9. Mannekeeni põikiasendit hoitakse horisontaalsena, mannekeeni selg kaldub ettepoole, kuni kere raskus on punktist H kõrgemal vältimaks hõõrdumist istme seljatoe vastu.4.10. Mannekeeni selg lükatakse taas õrnalt tahapoole ja sellega on paigutamine läbi. Mannekeeni põikitasand peab olema horisontaalne. Vastasel juhul tuleb korrata eespool kirjeldatud menetlust.5. Tulemused5.1. Kui mannekeen on paigaldatud punkti 4 kohaselt, on mannekeenil olev punkt H istme punkt H.5.2. Punkti H ristkoordinaadid mõõdetakse 1 mm täpsusega, sama kehtib ka sõitjateruumi täpselt määratletud iseloomulike punktide koordinaatide kohta. Nende punktide asetus pikisuunalisel vertikaaltasapinnal kantakse skeemile.Kolmemõõtmelise mannekeeni osad+++++ TIFF +++++Mannekeeni mõõtmed ja kaal+++++ TIFF +++++Mannekeeni kaal | kg |Selga ja istmikku kujutavad osad | 16,6 |Rindkere raskused | 31,2 |Istmiku raskused | 7,8 |Reite raskused | 6,8 |Jalaraskused | 13,2 |Kokku | 75,6 |[1] III lisa sarnaneb eeskirjale nr 14; eelkõige on sama osade jaotus. Seetõttu on eeskirjas nr 14 esineva, kuid käesolevas direktiivis puuduva punkti number esitatud III lisas sulgudes, märkega "pro memoria".--------------------------------------------------