title: Kaheteistkümnes komisjoni direktiiv 93/117/EÜ, 17. detsember 1993, millega kehtestatakse ühenduse analüüsimeetodid söötade ametlikuks kontrollimiseks

text:
Tähtis õiguslik teade

|

31993L0117

Euroopa Liidu Teataja L 329 , 30/12/1993 Lk 0054 - 0062 Soomekeelne eriväljaanne: Peatükk 3 Köide 54 Lk 0186  Rootsikeelne eriväljaanne: Peatükk 3 Köide 54 Lk 0186

		Kaheteistkümnes komisjoni direktiiv 93/117/EÜ,17. detsember 1993,millega kehtestatakse ühenduse analüüsimeetodid söötade ametlikuks kontrollimiseksEUROOPA ÜHENDUSTE KOMISJON,võttes arvesse Euroopa Ühenduse asutamislepingut,võttes arvesse nõukogu 20. juuli 1970. aasta direktiivi 70/373/EMÜ söötade ametlikuks kontrollimiseks ettenähtud ühenduse proovivõtu- ja analüüsimeetodite kehtestamise kohta, [1] viimati muudetud määrusega (EMÜ) nr 3768/85, [2] eriti selle artiklit 2,ning arvestades, et:direktiivis 70/373/EMÜ nõutakse, et söötade kontrollimine kvaliteeti ja koostist käsitlevatest õigusnormide sätetest tulenevatele nõuetele vastavuse kindlakstegemiseks tuleb läbi viia ühenduse proovivõtu- ja analüüsimeetodeid kasutades;tuleks kehtestada ühenduse analüüsimeetodid söödalisandite robenidiini ja metüülbensokaadi jaoks, et kontrollida kõnealuste söödalisandite söötades kasutamise tingimustele vastavust;käesoleva direktiiviga ettenähtud meetmed on kooskõlas alalise söödakomitee arvamusega,ON VASTU VÕTNUD KÄESOLEVA DIREKTIIVI:Artikkel 1Liikmesriigid nõuavad, et analüüsid söötade robenidiini ja metüülbensokaadi sisalduse määramiseks tuleb läbiviidavate ametlike kontrollide käigus teha käesoleva direktiivi lisas kirjeldatud meetodeid kasutades.Artikkel 2Liikmesriigid jõustavad käesoleva direktiivi järgimiseks vajalikud õigusnormid hiljemalt 30. novembriks 1994 ja teatavad sellest viivitamata komisjonile.Kui liikmesriigid kõnealused normid vastu võtavad, lisavad nad nendesse või nende ametliku avaldamise korral nende juurde viite käesolevale direktiivile. Sellise viitamise viisi näevad ette liikmesriigid.Artikkel 3Käesolev direktiiv jõustub kolmandal päeval pärast selle avaldamist Euroopa Ühenduste Teatajas.Brüssel, 17. detsember 1993Komisjoni nimelkomisjoni liigeRené Steichen[1] EÜT L 170, 3.8.1970, lk 2.[2] EÜT L 362, 31.12.1985, lk 8.--------------------------------------------------LISA1. ROBENIDIINI MÄÄRAMINE1,3-bis[(4-klorobensülideen)amino]guanidiinhüdrokloriid1. Eesmärk ja rakendusalaKäesolev meetod on robenidiini määramiseks söötades, määramise miinimumpiir on 5 mg/kg.2. PõhimõteProov ekstraheeritakse hapestatud metanooliga. Ekstrakt kuivatatakse ja selle alikvootne osa puhastatakse alumiiniumoksiidi kolonnis. Robenidiin elueeritakse kolonnist metanooliga, kontsentreeritakse ja viiakse liikuva faasiga sobiva mahuni. Robenidiinisisaldus määratakse pöördfaasilise kõrgefektiivse vedelikkromatograafia (HPLC) abil, kasutades UV-detektorit.3. Reaktiivid3.1. Metanool3.2. Hapestatud metanoolViia 4,0 ml soolhapet (ρ20° = 1,18 g/ml) 500 ml mõõtekolbi, täita kolb kuni märgini metanooliga (3.1) ja segada. See lahus tuleks valmistada vahetult enne kasutamist.3.3. Atsetonitriil, puhas HPLC jaoks3.4. MolekulaarsõelTüüp 3A, 8–12 mešši (1,62,5 mm osakesed, kristalne alumosilikaat, pooride läbimõõt 0,3 mm)3.5. Alumiiniumoksiid: kolonnkromatograafia happelise aktiivsuse aste IPanna 100 g alumiiniumoksiidi sobivasse anumasse ja lisada 2,0 ml vett. Sulgeda ja loksutada ligikaudu 20 minutit. Hoida korralikult suletud anumas.3.6. Kaaliumdivesinikfosfaadi lahus, c = 0,025 mol/lLahustada 3,40 g kaaliumdivesinikfosfaati 1000 ml mõõtekolbi kasutades vees (puhas HPLC jaoks), täita kolb märgini veega ja segada.3.7. Dinaatriumvesinikfosfaadi lahus, c = 0,025 mol/lLahustada 3,55 g veevaba dinaatriumvesinikfosfaati (või 4,45 g dihüdraati või 8,95 g dodekahüdraati) 1000 ml mõõtekolbi kasutades vees (puhas HPLC jaoks), täita kolb märgini veega ja segada.3.8. HPLC liikuv faasSegada järgmised reaktiivid:650 ml atsetonitriili (3.3),250 ml vett (puhas HPLC jaoks),50 ml kaaliumdivesinikfosfaadi lahust (3.6),50 ml dinaatriumvesinikfosfaadi lahust (3.7).Filtreerida läbi 0,22 μm filtri (4.6) ja lahus degaseerida (nt töödeldes ultraheliga 10 minutit).3.9. StandardainePuhas robenidiin: 1,3-bis[(4-klorobensülideen)amino]guanidiinhüdrokloriid, E 750.3.9.1. Robenidiini lähtestandardlahus: 300 μg/mlKaaluda 0,1 mg täpsusega 30 mg robenidiini standardainet (3.9). Lahustada 100 ml mõõtekolbi kasutades hapestatud metanoolis (3.2), täita kolb märgini sama lahustiga ja segada. Mähkida kolb alumiiniumfooliumi ning hoida pimedas kohas.3.9.2. Robenidiini keskmine standardlahus: 12 μg/mlViia 10,0 ml lähtestandardlahust (3.9.1) 250 ml mõõtekolbi, täita kolb liikuva faasiga (3.8) märgini ja segada. Mähkida kolb alumiiniumfooliumi ja hoida pimedas kohas.3.9.3. KalibreerimislahusedViia 50 ml mõõtekolbidesse 5,0; 10,0; 15,0; 20,0 ja 25,0 ml keskmist standardlahust. Täita kolvid liikuva faasiga märgini ja segada. Lahuste robenidiinisisaldused on vastavalt 1,2; 2,4; 3,6; 4,8 ja 6,0 μg/ml. Need lahused tuleb valmistada vahetult enne kasutamist.4. Vahendid4.1. KlaaskolonnValmistatud tumedast klaasist, korkkraaniga, maht ligikaudu 150 ml, sisemine läbimõõt 10–15 mm, kõrgus 250 mm.4.2. Mehaaniline loksuti4.3. Filter-pöördaurusti4.4. HPLC-seadmed erinevatel lainepikkustel registreeriva ultraviolettdetektoriga või dioodaheldetektoriga, mis töötab vahemikus 250–400 nm.4.4.1. Vedelikkromatograafia kolonn: 300 mm × 4 mm, C18, 10 μm täidis või selle analoog4.5. Klaaskiudfilterpaber (Whatman GF/A või selle analoog)4.6. Membraanfiltrid, 0,22 μm4.7. Membraanfiltrid, 0,45 μm5. Analüüsi käikMärkusRobenidiin on valgustundlik. Kõikide operatsioonide puhul tuleb kasutada tumedast klaasist laboratoorseid anumaid.5.1. Üldised märkused5.1.1. Tuleks analüüsida võrdlussööta, et selles ei oleks robenidiini ega teisi segavaid aineid.5.1.2. Tuleks määrata regenereeruvus, analüüsides võrdlussööta (5.1.1), mida on rikastatud sama koguse robenidiiniga, nagu seda sisaldab proov. Selleks et rikastada robenidiini tasemel 60 mg/kg, viia 3,0 ml lähtestandardlahust (3.9.1) 250 ml koonilisse kolbi. Aurutada lahust lämmastikuvoolus kuni ligikaudu 0,5 ml-ni. Lisada 15 g võrdlussööta, segada ja oodata 10 minutit enne ekstraheerimist (5.2).MärkusSelle meetodi rakendamiseks peaks võrdlussööt olema tüübilt sarnane prooviga, ja analüüsi tulemusena ei tohiks robenidiini leida.5.2. EkstraheerimineKaaluda 0,01 g täpsusega ligikaudu 15 g ettevalmistatud proovi. Proov panna 250 ml koonilisse kolbi ja lisada 100,0 ml hapestatud metanooli (3.2), kolb sulgeda ja loksutada üks tund loksutil (4.2). Filtreerida lahus läbi klaaskiudfilterpaberi (4.5) ja koguda kogu filtraat 150 ml koonilisse kolbi. Lisada 7,5 g molekulaarsõela (3.4), sulgeda ja loksutada viis minutit. Filtreerida kohe läbi klaaskiudfilterpaberi. Hoida lahust puhastamisetapiks (5.3).5.3. Puhastamine5.3.1. Alumiiniumoksiidi kolonni ettevalmistamineAsetada klaaskolonni (4.1) põhja väike klaasvatist tropp ja suruda see klaaspulka kasutades kokku. Kaaluda 11,0 g ettevalmistatud alumiiniumoksiidi (3.5) ja panna kolonni. Hoolitseda tuleks selle eest, et kokkupuutumine õhuga oleks selles etapis minimaalne. Koputada kergelt vastu kolonni alumist otsa, et alumiiniumoksiid paigutuks ühtlaselt.5.3.2. Proovi puhastaminePipeteerida kolonni 5,0 ml vastavalt punktile 5.2 ettevalmistatud prooviekstrakti. Asetada pipeti ots tihedalt kolonni seina vastu ja lasta lahusel absorbeeruda alumiiniumoksiidi. Elueerida robenidiin kolonnist, kasutades 100 ml metanooli (3.1) voolukiirusel 2–3 ml/min, ja koguda eluaat 250 ml ümarkolbi. Metanoolilahus aurutada filter-pöördaurusti (4.3) abil kuivaks vähendatud rõhul, temperatuuril 40 °C. Jääk lahustada uuesti 3–4 ml liikuvas faasis (3.8) ja viia kvantitatiivselt 10 ml mõõtekolbi. Loputada kolbi mitme 1–2 ml liikuva faasi osadega ja panna need loputusvedelikud mõõtekolbi. Täita kolb sama lahustiga märgini ja segada. Filtreerida lahuse alikvootne osa läbi 0,45 μm membraanfiltri (4.7). Hoida see lahus HPLC määramiseks (5.4).5.4. HPLC määramine5.4.1. ParameetridSoovitatakse juhinduda järgmistest tingimustest (muid tingimusi võib kasutada juhul, kui need annavad samaväärsed tulemused):vedelikkromatograafia kolonn (4.4.1),HPLC liikuv faas (3.8),voolu kiirus: 1,5–2 ml/min,detekteerimise lainepikkus: 317 nm,süstitav maht: 20–50 μl.Kontrollida kromatograafilise süsteemi stabiilsust, süstides 3,6 μg/ml sisaldavat kalibreerimislahust (3.9.3) mitu korda, kuni saavutatakse konstantsed piigi kõrgused ja retentsiooniajad.5.4.2. KalibreerimisgraafikSüstida iga kalibreerimislahust (3.9.3) mitu korda ja mõõta iga kontsentratsiooni puhul piigi kõrgused (pindalad). Tõmmata kalibreerimiskõver, kasutades kalibreerimislahuste keskmisi piigi kõrgusi või pindalasid ordinaatidena ja vastavaid kontsentratsioone μg/ml abstsissidena.5.4.3. ProovilahusSüstida prooviekstrakti (5.3.2) mitu korda, kasutades sama mahtu nagu kalibreerimislahuste puhul, ja määrata robenidiini piikide keskmine kõrgus (pindala).6. Tulemuste arvutamineProovilahuse robenidiini piikide keskmise kõrguse (pindala) järgi määrata proovilahuse kontsentratsioon μg/ml, kasutades kalibreerimisgraafikut (5.4.2).Robenidiini sisaldus w (mg/kg) proovis arvutatakse järgmise valemiga:w =kus:c = proovilahuse robenidiini kontsentratsioon μg/ml,m = proovi mass grammides.7. Tulemuste kehtivuse kontroll7.1. IdentsusAnalüüsiga määratava robenidiini identsust saab kinnitada kokromatograafiaga või kasutades dioodaheldetektorit, mille abil võrreldakse prooviekstrakti ja 6 μg/ml sisaldava kalibreerimislahuse (3.9.3) spektreid.7.1.1. KokromatograafiaProoviekstrakti robenidiini kontsentratsiooni suurendatakse, lisades kalibreerimislahust (3.9.3) sobivas koguses. Lisatav robenidiini kogus peaks olema enam-vähem võrdne prooviekstrakti analüüsimisel leitud robenidiini kogusega.Võttes arvesse nii lisatud kogust kui ka ekstrakti lahjendust, peaks kasvama ainult robenidiini piigi kõrgus. Piigi laius maksimumkõrguse keskpaigas ei tohi erineda selle esialgsest väärtusest rohkem kui 10 %.7.1.2. Dioodireadetektori kasutamineTulemusi hinnatakse vastavalt järgmistele kriteeriumidele:a) proovi ja standardi spektrite maksimumneeldumise lainepikkused, mis on registreeritud kromatogrammi piigi tipus, peavad langema kokku detekteerimissüsteemi lahutusvõime määratud piires. Dioodaheldetektori puhul on see tavaliselt ligikaudu 2 nm;b) 250 ja 400 nm vahel ei tohi kromatogrammi piigi tipus registreeritud proovi ja standardi spektrid teineteisest erineda nende spektriosade puhul, mis jäävad 10–100 % suhtelise neeldumise piirkonda. See kriteerium on täidetud, kui samad maksimumid on olemas ja kui üheski vaadeldud punktis ei ületa spektritevaheline hälve 15 % standardi neeldumisest;c) 250 ja 400 nm vahel ei tohi prooviekstrakti kromatogrammi piigi ülespoole suunduvas osas, tipus ja allapoole suunduvas osas registreeritud spektrid erineda üksteisest nende spektriosade puhul, mis jäävad 10–100 % suhtelise neeldumise piirkonda. See kriteerium on täidetud, kui samad maksimumid on olemas ja kui üheski vaadeldud punktis ei ületa spektritevaheline hälve 15 % tipu neeldumisspektrist.Kui üks nendest kriteeriumidest ei ole täidetud, ei ole ka analüüsiga määratava robenidiini olemasolu kinnitatud.7.2. KorratavusSama proovi kahe paralleelmääramise tulemuste erinevus ei tohi ületada 10 % suuremast tulemusest robenidiinisisalduse puhul, mis on suuremad kui 15 mg/kg.7.3. SaagisVõrdlussöödale lisatud robenidiini saagis peaks olema vähemalt 85 %.8. Ühisuurimuse tulemusedÜhendus korraldas ühisuurimuse, milles 12 laboratooriumi analüüsisid nelja lindude ja küülikute sööda proovi jahu või graanulite kujul. Iga proovi puhul tehti kaks analüüsi. Tulemused on esitatud järgmises tabelis:Sr = korratavuse standardhälveCVr = korratavuse variatsioonitegurSR = reprodutseeritavuse standardhälveCVR = reprodutseeritavuse variatsioonitegur| Kodulinnud | Küülikud |Jahu | Graanulid | Jahu | Graanulid |Keskmine (mg/kg) | 27,00 | 27,99 | 43,6 | 40,1 |Sr (mg/kg) | 1,46 | 1,26 | 1,44 | 1,66 |CVr (%) | 5,4 | 4,5 | 3,3 | 4,1 |Sr (mg/kg) | 4,36 | 3,36 | 4,61 | 3,91 |CVR (%) | 16,1 | 12,0 | 10,6 | 9,7 |Saagis (%) | 90,0 | 93,3 | 87,2 | 80,2 |2. METÜÜLBENSOKAADI MÄÄRAMINE7-bensüüloksü-6-butüül-3-metoksükarbonüül-4-kinoloon1. Eesmärk ja rakendusalaMeetod on metüülbensokaadi määramiseks söötades. Määramise miinimumpiir on 1 mg/kg.2. PõhimõteMetüülbensokaat ekstraheeritakse proovist metaansulfoonhappe metanooli lahusega. Ekstrakt puhastatakse diklorometaaniga ioonvahetuskromatograafia abil ja seejärel uuesti diklorometaaniga. Metüülbensokaadi sisaldus määratakse pöördfaasilise kõrgefektiivse vedelikkromatograafia (HPLC) abil, kasutades UV-detektorit.3. Reaktiivid3.1. Diklorometaan3.2. Metanool, puhas HPLC jaoks3.3. HPLC liikuv faas:metanooli (3.2) ja vee (puhas HPLC jaoks) segu mahuvahekorras 75/25Filtreerida läbi 0,22 μm filtri (4.5) ja degaseerida lahus (nt töödeldes ultraheliga 10 minuti jooksul).3.4. Metaansulfoonhappe lahus, σ = 2 %Lahjendada 20,0 ml metaansulfoonhapet metanooliga (3.2) 1000 ml-ni.3.5. Soolhappe lahus, σ = 10 %Lahjendada 100 ml soolhapet (ρ20° = 1,18 g/ml) veega 1000 ml-ni.3.6. Kationiit Amberlite CG-120 (Na-vormis), 100–200 meššiKationiiti töödeldakse enne kasutamist: valmistada 100 g kationiidi suspensiooni 500 ml soolhappe lahuses (3.5) ja kuumutada kuumal plaadil pidevalt segades keemiseni. Lasta jahtuda ja dekanteerida hape. Filtreerida läbi filterpaberi, kasutades vaakumit. Pesta kationiiti kaks korda 500 ml veeportsjonitega ja seejärel 250 ml metanooliga (3.2). Loputada kationiiti veel 250 ml metanooliga ja kuivatada filtrikoogist õhku läbi lastes. Kuivatatud kationiiti hoida korgiga suletud pudelis.3.7. Standardaine: puhas metüülbensokaat (7-bensüüloksü-6-butüül-3-metoksükarbonüül-4-kinoloon)3.7.1. Metüülbensokaadi lähtestandardlahus, 500 μg/mlKaaluda 0,1 mg täpsusega 50 mg standardainet (3.7), lahustada 100 ml mõõtekolbi kasutades metaansulfoonhappe lahuses (3.4), täita kolb märgini ja segada.3.7.2. Metüülbensokaadi keskmine standardlahus, 50 μg/mlViia 5,0 ml metüülbensokaadi lähtestandardlahust (3.7.1) 50 ml mõõtekolbi, täita kolb metanooliga (3.2) märgini ja segada.3.7.3. KalibreerimislahusedViia vastavalt 1,0; 2,0; 3,0; 4,0 ja 5,0 ml metüülbensokaadi keskmist standardlahust (3.7.2) 25 ml mõõtekolbidesse. Täita kolvid liikuva faasiga (3.3) märgini ja segada. Lahuste metüülbensokaadi kontsentratsioonid on vastavalt 2,0; 4,0; 6,0; 8,0 ja 10,0 μg/ml. Need lahused tuleb valmistada vahetult enne kasutamist.4. Vahendid4.1. Loksuti4.2. Filter-pöördaurusti4.3. Klaaskolonn (250 mm × 15 mm) korkkraaniga, maht ligikaudu 200 ml4.4. HPLC-seadmed erinevatel lainepikkustel registreeriva ultraviolettdetektori või dioodaheldetektoriga4.4.1. Vedelikkromatograafia kolonn: 300 mm × 4 mm, C-18, 10 μm täidis või selle analoog4.5. Membraanfiltrid, 0,22 μm4.5. Membraanfiltrid, 0,45 μm5. Analüüsi käik5.1. Üldised märkused5.1.1. Analüüsida võrdlussööta, et selles ei oleks metüülbensokaati ega teisi segavaid aineid.5.1.2. Tuleks määrata regenereeruvus, analüüsides võrdlussööta, mida on rikastatud sama koguse metüülbensokaadiga, nagu seda sisaldab proov. Selleks et rikastada metüülbensokaati tasemel 15 mg/kg, lisada 600 μl lähtestandardlahust (3.7.1) 20 g võrdlussöödale, segada ja oodata 10 minutit enne ekstraheerimist (5.2).5.2. EkstraheerimineKaaluda 0,01 g täpsusega ligikaudu 20 g ettevalmistatud proovi ja viia 250 ml koonilisse kolbi. Lisada 100,0 ml metaansulfoonhappe lahust (3.4) ja loksutada mehaaniliselt (4.1) 30 minutit. Filtreerida lahus läbi filterpaberi ja hoida filtraat alles vedelik-vedelik ekstraktsiooniks (5.3).5.3. Vedelik-vedelik ekstraktsioonViia 500 ml jaotuslehtrisse, mis sisaldab 100 ml soolhappe lahust (3.5), 25,0 ml punktis 5.2 saadud filtraati. Lisada lehtrisse 100 ml diklorometaani (3.1) ja loksutada üks minut. Lasta kihtidel eralduda ning viia alumine (diklorometaani) kiht 500 ml ümarkolbi. Korrata veefaasi ekstraheerimist veel kahe 40 ml portsjoni diklorometaaniga ja ühendada need esimese ekstraktiga ümarkolvis. Diklorometaani ekstrakt aurutada filter-pöördaurusti (4.2) abil kuivaks vähendatud rõhul, temperatuuril 40 °C. Jääk lahustada 20–25 ml metanoolis (3.2), sulgeda kolb ja hoida kogu ekstrakt ioonvahetuskromatograafiaks (5.4).5.4. Ioonvahetuskromatograafia5.4.1. Katioonvahetuskolonni ettevalmistamineAsetada klaasvatist tropp klaaskolonni (4.3) põhja. Valmistada 5,0 g töödeldud kationiidi suspensiooni (3.6) 50 ml-s soolhappes (3.5), valada klaaskolonni ja lasta settida. Lasta liigsel happel läbi kolonni voolata, kuni happe nivoo on jõudnud kationiidi ülemise pinnani, ja pesta kolonni veega, kuni väljavoolav pesuvesi on lakmuse suhtes neutraalne. Viia 50 ml metanooli (3.2) kolonni ja lasta läbi kolonni voolata, kuni metanooli nivoo on jõudnud kationiidi pinnani.5.4.2. KolonnkromatograafiaViia pipeti abil ettevaatlikult punktis 5.3 saadud ekstrakt kolonni. Loputada ümarkolbi kahe 5–10 ml metanooliportsjoniga (3.2) ja viia need pesuvedelikud kolonni. Lasta ekstraktil läbi kolonni voolata, kuni ekstrakti nivoo on jõudnud kationiidi pinnani, ja pesta kolonni 50 ml metanooliga nii, et voolu kiirus ei ületa 5 ml minutis. Kallata väljavoolanud vedelik ära. Elueerida metüülbensokaat kolonnist, kasutades 150 ml metaansulfoonhapet (3.4), ja koguda kolonni eluaat 250 ml koonilisse kolbi.5.5. Vedelik-vedelik ekstraktsioonViige punktis 5.4.2 saadud eluaat 1-liitrilisse jaotuslehtrisse. Loputada koonilist kolbi 5–10 ml metanooliga (3.2) ja lisada loputusvedelikud samasse jaotuslehtrisse. Lisada 300 ml soolhappe lahust (3.5) ja 130 ml diklorometaani (3.1). Loksutada üks minut ja lasta faasidel eralduda. Viia alumine (diklorometaani) kiht 500 ml ümarkolbi. Korrata veefaasi ekstraheerimist veel kahe 70 ml portsjoni diklorometaaniga ja ühendada need ekstraktid esimesega ümarkolvis.Aurutada diklorometaani ekstrakt filter-pöördaurustis (4.2) kuivaks vähendatud rõhul temperatuuril 40 °C. Jääk lahustada kolvis ligikaudu 5 ml metanooliga (3.2) ja viia lahus kvantitatiivselt 10 ml mõõtekolbi. Loputada ümarkolb veel kahe portsjoni 1–2 ml metanooliga ja viia need mõõtekolbi. Täita kolb märgini metanooliga ja segada. Filtreerida lahuse alikvootne osa läbi membraanfiltri. Hoida lahus HPLC-määramiseks (5.6).5.6. HPLC-määramine5.6.1. ParameetridSoovitatakse juhinduda järgmistest tingimustest (muid tingimusi võib kasutada juhul, kui need annavad samaväärsed tulemused):- vedelikkromatograafia kolonn (4.4.1),- HPLC liikuv faas: metanooli ja vee segu (3.3),- voolu kiirus: 1–1,5 ml/min,- detekteerimise lainepikkus: 265 nm,- süstitav maht: 20–50 μl.Kontrollida kromatograafilise süsteemi stabiilsust, süstides 4 μg/ml sisaldavat kalibreerimislahust (3.7.3) mitu korda, kuni saavutatakse konstantsed piigi kõrgused ja retentsiooniajad.5.6.2. KalibreerimisgraafikSüstida iga kalibreerimislahust (3.7.3) mitu korda ja mõõta iga kontsentratsiooni puhul piigi kõrgused (pindalad). Koostada kalibreerimisgraafik, kasutades kalibreerimislahuste keskmisi piigi kõrgusi või pindalasid ordinaatidena ja vastavaid kontsentratsioone (μg/ml) abstsissidena.5.6.3. ProovilahusSüstida prooviekstrakti (5.5) mitu korda, kasutades sama mahtu nagu kalibreerimislahuste puhul, ning määrata metüülbensokaadi piigi keskmine kõrgus (pindala).6. Tulemuste arvutamineMäärata proovilahuse kontsentratsioon μg/ml proovilahuse metüülbensokaadi piikide keskmise kõrguse (pindala) järgi, kasutades kalibreerimisgraafikut (5.6.2).Proovi metüülbensokaadi sisaldus w (mg/kg) arvutatakse järgmise valemiga:w =kus:c = proovilahuse metüülbensokaadi kontsentratsioon μg/ml,m = proovi mass grammides.7. Tulemuste kehtivuse kontroll7.1. IdentsusAnalüüsiga määratava metüülbensokaadi identsust saab kinnitada kokromatograafiaga või kasutades dioodaheldetektorit, mille abil võrreldakse prooviekstrakti ja 10 μg/ml sisaldava kalibreerimislahuse (3.7.3) spektreid.7.1.1. KokromatograafiaProoviekstrakti metüülbensokaadi kontsentratsiooni suurendatakse, lisades keskmist standardlahust (3.7.2) sobivas koguses. Lisatav metüülbensokaadi kogus peaks olema sarnane prooviekstrakti analüüsil leitud metüülbensokaadi kogusega.Võttes arvesse nii lisatud kogust kui ka ekstrakti lahjendust, peab kasvama ainult metüülbensokaadi piigi kõrgus. Piigi laius maksimumkõrguse keskpaigas ei tohi erineda selle esialgsest väärtusest rohkem kui 10 %.7.1.2. Dioodireadetektori kasutamineTulemusi hinnatakse vastavalt järgmistele kriteeriumidele:a) proovi ja standardi spektrite maksimumneeldumise lainepikkused, mis on registreeritud kromatogrammi piigi tipus, peavad langema kokku detekteerimissüsteemi lahutusvõime määratud piires. Dioodaheldetektori puhul on see tavaliselt ligikaudu 2 nm;b) 220 ja 350 nm vahel ei tohi kromatogrammi piigi tipus registreeritud proovi ja standardi spektrid teineteisest erineda nende spektriosade puhul, mis jäävad 10–100 % suhtelise neeldumise piirkonda. See kriteerium on täidetud, kui samad maksimumid on olemas ja kui üheski vaadeldud punktis ei ületa spektritevaheline hälve 15 % standardi neeldumisest;c) 220 ja 350 nm vahel ei tohi prooviekstrakti kromatogrammi piigi ülespoole suunduvas osas, tipus ja allapoole suunduvas osas registreeritud spektrid erineda üksteisest nende spektriosade puhul, mis jäävad 10–100 % suhtelise neeldumise piirkonda. See kriteerium on täidetud, kui samad maksimumid on olemas ja kui üheski vaadeldud punktis ei ületa spektritevaheline hälve 15 % tipu neeldumisspektrist.Kui üks nendest kriteeriumidest ei ole täidetud, ei ole ka analüüsiga määratava metüülbensokaadi olemasolu kinnitatud.7.2. KorratavusSama proovi kahe paralleelmääramise tulemuste erinevus ei tohi ületada 10 % suuremast tulemusest metüülbensokaadi sisalduste puhul, mis jäävad 4–20 mg/kg vahele.7.3. SaagisVõrdlussöödale lisatud metüülbensokaadi saagis peaks olema vähemalt 90 %.8. Ühisuurimuse tulemused10 laboratooriumit analüüsisid viit proovi. Iga proovi puhul tehti kaks analüüsi.TulemusedSr = korratavuse standardhälve;CVr = korratavuse variatsioonitegur;SR = reprodutseeritavuse standardhälve;CVR = reprodutseeritavuse variatsioonitegur.| Võrdlussööt | Jahu 1 | Graanulid 1 | Jahu 2 | Graanulid 2 |Keskmine (mg/kg) | ei leitud | 4,50 | 4,50 | 8,90 | 8,70 |Sr (mg/kg) | – | 0,30 | 0,20 | 0,60 | 0,50 |CVr (%) | – | 6,70 | 4,40 | 6,70 | 5,70 |Sr (mg/kg) | – | 0,40 | 0,50 | 0,90 | 1,00 |CVR (%) | – | 8,90 | 11,10 | 10,10 | 11,50 |Regenereeruvus (%) | – | 92,00 | 93,0 | 92,00 | 89,00 |--------------------------------------------------


title: Komisjoni direktiiv 2005/12/EÜ, 18. veebruar 2005, millega muudetakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2003/25/EÜ (ro-ro reisiparvlaevade täpsemate püstuvusnõuete kohta) I ja II lisaEMPs kohaldatav tekst

text:
               19.2.2005

               ET

               Euroopa Liidu Teataja

               L 48/19

      KOMISJONI DIREKTIIV 2005/12/EÜ,
   18. veebruar 2005,
   millega muudetakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2003/25/EÜ (ro-ro reisiparvlaevade täpsemate püstuvusnõuete kohta) I ja II lisa
   (EMPs kohaldatav tekst)
   EUROOPA ÜHENDUSTE KOMISJON,
   võttes arvesse Euroopa Ühenduse asutamislepingut,
   võttes arvesse Euroopa Parlamendi ja nõukogu 14. aprilli 2003. aasta direktiivi 2003/25/EÜ ro-ro-reisiparvlaevade täpsemate püstuvusnõuete kohta, (1) eriti selle artiklit 10,
   ning arvestades järgmist:

               (1)

               Direktiivi 2003/25/EÜ kohaldatakse kõigi ro-ro-reisiparvlaevade suhtes, mis teevad liinivedusid liikmesriigi sadamasse või sadamast sõltumata nende lipust, kui nad tegelevad rahvusvaheliste merereisidega.

               (2)

               Direktiivi 2003/25/EÜ artiklis 6 nähakse ette, et ro-ro-reisiparvlaevad peavad vastama kõnealuse direktiivi I lisas sätestatud täpsematele püstuvusnõuetele ning et liikmesriigid kasutavad nende nõuete kohaldamisel II lisas sätestatud juhendit.

               (3)

               Direktiivi 2003/25/EÜ artiklis 10 nähakse ette, et lisasid võib kohandada artikli 11 lõikes 2 nimetatud korra kohaselt, eesmärgiga võtta arvesse rahvusvahelisel tasandil ja eeskätt Rahvusvahelises Mereorganisatsioonis (IMO) toimunud arengut.

               (4)

               IMO 5. detsembri 2002. aasta resolutsiooniga MSC 141(76) kehtestati läbivaadatud mudelkatsemeetod ning 1995. aasta SOLASi (inimelude ohutust merel käsitleva) konverentsi resolutsiooniga 14 sellega seonduvad juhised. Resolutsioon 14 puudutab piirkondlikke lepinguid ro-ro-reisilaevade täpsemate püstuvusnõuete kohta.

               (5)

               Läbivaadatud mudelkatsemeetod asendab direktiiviga 2003/25/EÜ ettenähtud mudelkatsemeetodit. Laevad, mis on läbinud katse eelnevalt kehtinud mudelkatsemeetodi alusel, ei pea katset uuesti läbima.

               (6)

               Seetõttu tuleks direktiivi 2003/25/EÜ vastavalt muuta.

               (7)

               Käesoleva direktiiviga ettenähtud meetmed on kooskõlas Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrusega (EÜ) nr 2099/2002 (2) loodud laevade põhjustatud merereostuse vältimise ja meresõiduohutuse komitee arvamusega,

         ON VASTU VÕTNUD KÄESOLEVA DIREKTIIVI:
   Artikkel 1
   Direktiivi 2003/25/EÜ muudetakse järgmiselt.

               1)

               I lisa muudetakse järgmiselt:

                           a)

                           lõige 2.3 asendatakse järgmisega:

                                       “2.3.

                                       need põiki- või pikivaheseinad, mida peetakse tõhusateks vigastatud ro-ro-teki asjaomasesse vaheruumi kogunenud oletusliku merevee kinnipidamisel, peavad olema lekkekindlad ja vastama äravoolusüsteemile ning taluma vigastusarvutuste tulemuste kohast hüdrostaatilist rõhku. Sellised vaheseinad peavad olema vähemalt 4 m kõrgused, välja arvatud juhul, kui vee sügavus on alla 0,5 m. Sellistel juhtudel võib vaheseinte kõrgust arvutada järgmiselt:

                                                   Bh = 8hw
                                                   kus:

                                                               Bh on vaheseina kõrgus;

                                                               ja hw on vee sügavus.

                                             Vaheseina minimaalne kõrgus ei tohi ühelgi juhul olla väiksem kui 2,2 m. Ripptekkidega laeva puhul ei tohi vaheseina minimaalne kõrgus siiski olla väiksem kui allalastud asendis oleva rippteki alaosa kõrgus;”

                           b)

                           liide pealkirjaga “Mudelkatsemeetod” asendatakse käesoleva direktiivi I lisas esitatud tekstiga.

               2)

               II lisa II osas asendatakse “Mudelkatsed” käesoleva direktiivi II lisas esitatud tekstiga.

         Artikkel 2
   1.   Liikmesriigid jõustavad käesoleva direktiivi järgimiseks vajalikud õigusnormid hiljemalt kaheteistkümne kuu jooksul pärast selle jõustumiskuupäeva. Nad edastavad kõnealuste sätete teksti ning kõnealuste sätete ja käesoleva direktiivi vahelise vastavustabeli viivitamata komisjonile.
   Kui liikmesriigid need normid vastu võtavad, lisatakse nendesse või nende normide ametliku avaldamise korral nende juurde viide käesolevale direktiivile. Sellise viitamise korra näevad ette liikmesriigid.
   2.   Liikmesriigid edastavad komisjonile käesoleva direktiiviga reguleeritavas valdkonnas nende poolt vastu võetud siseriiklike põhiliste õigusnormide teksti.
   Artikkel 3
   Käesolev direktiiv jõustub kahekümnendal päeval pärast selle avaldamist Euroopa Liidu Teatajas.
   Artikkel 4
   Käesolev direktiiv on adresseeritud liikmesriikidele.

      Brüssel, 18. veebruar 2005

            Komisjoni nimel

            asepresident

         Jacques BARROT

      (1)  ELT L 123, 17.5.2003, lk 22.

      (2)  EÜT L 324, 29.11.2002, lk 1. Määrust on viimati muudetud määrusega (EÜ) nr 415/2004 (ELT L 68, 6.3.2004, lk 10).

      I LISA

            “Liide
            Mudelkatsemeetod
            1.   Eesmärgid
            Käesolev läbivaadatud mudelkatsemeetod on 1995. aasta SOLASi konverentsi resolutsiooni 14 lisa liites sätestatud meetodi parandus. Stockholmi lepingu jõustumisest alates on enne jõus olnud katsemeetodi alusel läbi viidud mitmeid mudelkatseid. Kõnealuste katsete käigus tekkis vajadus oluliste täienduste järele. Käesoleva mudelkatsemeetodi eesmärgiks on kaasata kõnealused täiendused ning koos lisatud juhendiga näha ette kindlam menetlus vigastatud ro-ro-reisiparvlaevade merekindluse hindamiseks merel. I lisas olevate püstuvusnõuete lõikes 1.4 sätestatud katsetes peaks laev allpool lõikes 4 määratletud mereoludele vastu pidama ka kõige raskemates vigastustingimustes.
            2.   Mõisted

                        LBP

                        laeva püstsirgete vaheline pikkus

                        HS

                        oluline lainekõrgus

                        B

                        laeva teoreetiline laius

                        TP

                        maksimumtegur

                        TZ

                        nullpunkti läbimise periood

                  3.   Laevamudel
            3.1.   Mudel peab jäljendama tõelist laeva nii väliskuju kui siseruumide osas; see hõlmab eeskätt kõiki vigastatud ruume, mis mõjutavad laeva üleujutamist ja vee tungimist laeva. Kasutada tuleks vigastamata süvise, trimmi, kreeni ja ekspluatatsioonilise raskuskeskme aplikaadi (KG) juhtu, mis vastab raskeimale vigastusele. Peale selle peaks katse(d) esindama raskeima vigastuse juhtu (juhtumeid) laeva positiivse püstuvusõla (GZ) kõveraga piiratud pindala suhtes, mis on määratletud SOLASi reegli II-1/8.2.3.2 (SOLAS 90) kohaselt ning vigastusava keskjoon peab asuma järgmistes piirides:
            3.1.1.   ± 35 % LBP laeva keskosast;
            3.1.2.   lisakatse on nõutav laeva keskosast ± 10 % LBP piiresse jääva raskeima vigastuse puhul, kui punktis. 1 osutatud vigastuse kaugus laeva keskosast ei ole vahemikus ± 10 % LBP.
            3.2.   Mudel peaks vastama järgmistele nõuetele:
            3.2.1.   püstsirgete vaheline pikkus (LBP) peab olema vähemalt 3 m või pikkus, mis vastab mudeli mõõtkavale 1:40, olenevalt sellest, kumb on suurem, ning kõrgus oleks võrdne vähemalt pealisehitise kolmekordse standardkõrgusega vaheseintetekist (vabapardast) kõrgemal;
            3.2.2.   veega täituvate ruumide korpuse paksus ei tohi ületada 4 mm;
            3.2.3.   nii vigastamata kui vigastatud tingimustes peab mudel rahuldama veeväljasurve nõudeid ja süvisemärke (TA, TM, TF, pakpoordis ja tüürpoordis), kusjuures igas süvisemärgis võib maksimaalne kõrvalekalle olla +2 mm. Vööri ja ahtri süvisemärgid peavad asetsema vööri - ja ahtripüstsirgetele nii lähedal kui võimalik;
            3.2.4.   kõik vigastatud vaheruumid ja ro-ro-ruumid tuleb modelleerida korrektsete pinna ja mahu täituvusteguritega (tegelike väärtuste ja jaotustega), tagamaks, et üleujutusvee mass ja massi jaotumine vastaks tegelikule olukorrale;
            3.2.5.   liikumisomadused tuleks modelleerida täpselt tõelisele laevale vastavalt, pöörates erilist tähelepanu vigastamata GM tolerantsile ning külg- ja pikiõõtsumise pöörderaadiusele. Mõlemad pöörderaadiused tuleks mõõta õhus ja külgõõtsumises peab see jääma vahemikku 0,35B–0,4B ning pikiõõtsumise puhul vahemikku 0,2LOA–0,25LOA;
            3.2.6.   vaheseintetekist üleval- ja allpool asuvad peamised konstruktsiooniosad, nagu veekindlad vaheseinad, õhutorud jm, mis võivad mõjutada laeva asümmeetrilist veega täitumist, tuleb modelleerida võimalikult täpselt tegelikule olukorrale vastavaks; ventilatsiooni- ja läbivoolusüsteemid tuleb konstrueerida minimaalse ristlõikega 500 mm2;
            3.2.7.   vigastusava kuju peab olema järgmine:

                        1.

                        trapetseoidne profiil, mille külg on verikaali suhtes 15° nurga all ning laius kavandatud veepiiril on määratud vastavalt SOLASi määrusele II-1/8.4.1;

                        2.

                        horisontaaltasapinnal olev võrdkülgne kolmnurkne lõige, mille kõrgus on üks viiendik laeva laiusest B/5 vastavalt SOLASi konventsiooni määrusele II-1/8.4.2. Kui pardašahtid on paigaldatud viiendikule laeva laiusest B/5, peab vigastuse pikkus pardašahtide osas olema vähemalt 25 mm;

                        3.

                        olenemata alalõikudes 3.2.7.1 ja 3.2.7.2 sätestatust peavad mudelkatsetes olema üleujutatud kõik vaheruumid, mida loetakse lõikes 3.1 osutatud raskeima(te) vigastus(te) arvutamiseks vigastatuiks;

                  3.3.   Tasakaalus olevat üleujutatud mudelit tuleb kallutada lisanurga võrra, mis vastab kreeninurgale Mh = max (Mpass; Mlaunch)-Mwind, kuid lõplik kreen vigastuse poole ei tohi mingil juhul olla väiksem kui 1°. Mpass, Mlaunch ja Mwind on määratletud SOLASi reegliga II-1/8.2.3.4. Olemasolevate laevade puhul võib selleks nurgaks võtta 1°.
            4.   Katsemenetlus
            4.1.   Mudelile tuleks suunata JONSWAPi spektri abil määratletud pikaharjaline ebakorrapärane lainetus, mille oluline lainekõrgus on HS, tipptegur γ = 3,3 ja maksimumtegur . HS on oluline lainekõrgus tegevuspiirkonnas, mida aastas tõenäoliselt ei ületata rohkem kui 10 %, kuid piirdub maksimaalselt 4 m.
            Peale selle,
            4.1.1.   basseini laius peab olema piisav, et vältida kokkupuudet basseini seintega, ning laiuseks soovitatakse võtta vähemalt LBP + 2 m;
            4.1.2.   basseini sügavus peab olema asjakohaseks lainete modelleerimiseks piisav, kuid mitte väiksem kui 1 m;
            4.1.3.   tüüpilise laineolukorra tagamiseks tuleb mõõtmisi teha enne katset kolmes erinevas kohas triivimise tingimustes;
            4.1.4.   lainetekitajale lähemal asuv lainemõõtmissond peab asuma kohas, kuhu katse alguses asetatakse mudel;
            4.1.5.   HS ja TP varieerumine peab kolmes asukohas jääma piiridesse ± 5 %; ning
            4.1.6.   heakskiidu saamiseks tuleb katse ajal lainetekitajale lähemal asuva lainemõõtmissondi suhtes lubada kõrvalekaldeid HS puhul + 2,5 %, TP puhul ± 2,5 % ja TZ puhul ± 5 %.
            4.2.   Mudel peaks vabalt triivima ja see tuleks asetada külglainetusse (kursiga 90°), nii et vigastusava asuks vastu laineid ja mudelile poleks kinnitatud alalisi sildumisvahendeid. Et hoida mudelkatse ajal külglainetuses kurssi umbes 90° juures peavad olema rahuldatud järgmised nõuded:
            4.2.1.   väiksemate muudatuste tegemiseks vajalikud kursi kontrolljooned peavad asetsema vöörtäävi ja ahtri keskjoonel sümmeetriliselt ning tasapinnas, mis jääb KG asukoha ja vigastatud veepiiri vahele; ning
            4.2.2.   vedamiskiirus peab olema võrdne mudeli tegeliku triivkiirusega, kusjuures vajadusel kiirust korrigeeritakse.
            4.3.   Teha tuleks vähemalt kümme katset. Iga katset tuleb jätkata kuni püsiva seisundi saavutamiseni, kuid kestvusega vähemalt 30 minutit. Iga katse puhul tuleb kasutada erinevat laineseeriat.
            5.   Vastupidavuskriteeriumid
            Mudelit loetakse vastupidavaks, kui lõikes 4.3 nõutavates järjestikustes katsetes saavutatakse püsiv seisund. Mudelit loetakse kaaduvaks isegi püsiva seisundi saavutamise korral, kui õõtsumisnurgad vertikaaltelje suhtes, mis on suuremad kui 30° või püsiv (keskmine) kreen, mis on suurem kui 20°, püsib kauem kui kolm minutit.
            6.   Katsedokumendid
            6.1.   Mudelkatse programmi peab pädev asutus eelnevalt heaks kiitma.
            6.2.   Katsed tuleb dokumenteerida aruandes ning video abil või muul visuaalsel viisil, esitades kogu asjakohase info mudeli ja katsetulemuste kohta, mille päev asutus peab heaks kiitma. Lõplikule kinnitamisele kuuluvad katsetulemused peavad hõlmama vähemalt teoreetilist ja mõõdetud lainespektrit ja lainekõrgust iseloomustavaid andmeid (HS, TP, TZ) basseini kolmes erinevas punktis ning mudeliga tehtavate katsete puhul lainetekitaja lähedal mõõdetud lainekõrgust iseloomustavate peamiste andmete aegridu ja mudeli külgõõtsumise, tõusu ja laskumist ning triivkiiruse andmeid.”

      II LISA

         “II OSA
         MUDELKATSED
         Nende suuniste eesmärk on tagada mudeli ehitus- ja kontrollmeetodite ning mudelkatsete tegemise ja analüüsi ühtsus.
         I lisa liite lõigete 1 ja 2 sisu on selgituseta mõistetav.
         Lõige 3 – Laeva mudel
         3.1.   Mudeli valmistamiseks kasutatud materjal ei ole iseenesest oluline, tingimusel et mudel on nii vigastamatuna kui vigastatuna piisavalt jäik tagamaks, et selle hüdrostaatilised omadused on samad mis tõelisel laeval ning et kere kuju muutused lainetuses on tühised.
         Lisaks on oluline tagada vigastatud vaheruumide võimalikult täpne modelleerimine, et üleujutusvee maht vastaks tegelikule olukorrale.
         Et vee pääs (isegi väikestes kogustes) mudeli vigastamata osadesse mõjutab selle käitumist, tuleb võtta meetmeid tagamaks, et sellist vee pääsu ei toimu.
         Mudelkatsete puhul, kus oli tegemist kõige raskemate SOLASi standardi kohaste vigastustega laeva vööri ja ahtri lähedal, pandi tähele, et jätkuv vee sissevool polnud võimalik, kuna vesi kogunes tekile vigastusava piirkonnas ja voolas sealt välja. Kuna sellised mudelid pidasid vastu rasketes avameretingimustes, kuid kaadusid soodsamates tingimustes kergemate ja otstest kaugemal asuvate SOLASi standardi kohaste vigastuste korral, kehtestati selle ära hoidmiseks piirhälve ± 35 %.
         Laialdased teadusuuringud, mis on tehtud asjakohaste kriteeriumide väljatöötamiseks uutele laevadele, on selgesti näidanud, et lisaks GMile ja vabapardale kui reisilaevade merekindluse seisukohast tähtsatele parameetritele on tähtis tegur ka jääkpüstuvuse kõveraga piiratud ala. Seega kui lõike 3.1 nõuetele vastavuse tagamiseks valitakse kõige raskem SOLASi standardi kohane vigastus, tuleb kõige raskemaks vigastuseks lugeda seda vigastust, mille puhul jääkpüstuvuse kõveraga piiratud ala on väikseim.
         3.2.   Mudeli iseärasused
         3.2.1.   Mõõtkava mõjudel on oluline toime mudeli käitumisele katsetes, seetõttu on tähtis tagada nende mõjude suurim võimalik minimeerimine. Mudel peaks olema võimalikult suur, sest vigastatud vaheruumide detaile on lihtsam ehitada suurtel mudelitel ja mõõtkava mõjud on väiksemad. Seetõttu soovitatakse, et mudeli pikkus vastaks vähemalt mõõtkavale 1:40 või 3 m, olenevalt sellest, kumb on suurem.
         Katsetest on selgunud, et mudeli vertikaalmõõde võib mõjutada tulemusi dünaamiliste katsete puhul. Seetõttu tuleb laeva mudel valmistada nii, et selle kõrgus vaheseinte-tekist (vabapardast) oleks võrdne vähemalt standardse pealisehitise kolmekordse kõrgusega, nii et laineseeria suurimad lained ei paiskuks üle mudeli.
         3.2.2.   Mudel peab oletatavas vigastuskohas olema võimalikult õhuke, et üleujutusvee kogus ja selle raskuskese oleksid näidatud võimalikult täpselt. Laevakere paksus ei tohi ületada 4 mm. Võib juhtuda, et mudeli korpust ning pea- ja lisavaheseinte vigastatud osi ei saa piisavalt detailselt ehitada ja nende ehituslike piirangute tõttu ei saa oletatavat ruumide täituvust täpselt arvutada.
         3.2.3.   On oluline, et süviseid ei kontrollita mitte ainult vigastamata seisundi korral, vaid et ka vigastatud mudeli süviseid mõõdetakse täpselt, et teha kindlaks nende vastavus vigastatud laeva püstuvusarvutuste tulemustele. Praktilistel põhjustel lubatakse igasuguse süvise puhul kõrvalekallet + 2 mm.
         3.2.4.   Vigastatud süviste mõõtmise järel võib olla vajalik korrigeerida vigastatud vaheruumi täituvust kas võttes kasutusele vigastamata ruume või lisades raskusi. On siiski oluline tagada, et üleujutusvee raskuskese näitab tegelikku olukorda. Sel juhul tuleb tehtud korrigeerimiste puhul eelkõige silmas pidada ohutust.
         Kui mudeli tekk peab olema varustatud tõketega ja nende tõkete kõrgus on väiksem kui edaspidi osutatud vaheseinakõrgus, tuleb mudel varustada sisetelevisioonisüsteemiga, et vee võimalikku paiskumist üle tõkete ja kogunemist teki vigastamata alale oleks võimalik jälgida. Sel juhul tuleb tehtud videosalvestus lisada katsearuandele.
         Vigastatud ro-ro-teki asjaomasesse vaheruumi kogunenud oletusliku merevee kinnipidamisel tõhusateks peetavate põiki- ja pikivaheseinte kõrgus peab olema vähemalt 4 m, välja arvatud juhul, kui vee sügavus on alla 0,5 m. Sellistel puhkudel võib vaheseinte kõrgust arvutada järgmiselt:

                     Bh = 8hw,

                     kus Bh on vaheseinte kõrgus; ja

                        hwon vee sügavus.

               Vaheseina minimaalne kõrgus ei tohi ühelgi juhul olla väiksem kui 2,2 m. Allalastavate autotekkidega laeva puhul tohi vaheseina minimaalne kõrgus siiski olla väiksem kui kõrgus allalastud asendis autotekini.
         3.2.5.   Tagamaks, et mudeli liikumisomadused vastavad tõelise laeva liikumisomadustele, on oluline, et mudelit nii kallutatakse kui õõtsutatakse vigastamata seisundis, et kontrollida vigastamata GMi ja massi jaotumist. Massi jaotumist tuleb mõõta õhus. Tegeliku laeva pardaõõtsumise raadius peab jääma vahemikku 0,35B–0,4B ja pikiõõtsumise raadius vahemikku 0,2L–0,25L.

            Märkus: olgugi et mudeli kallutamist ja õõtsutamist vigastatud seisundis võib aktsepteerida kui jääkpüstuvuse kõvera kontrolli, ei või selliseid katseid aktsepteerida vigastamata mudelile tehtud katsete asemel.
         3.2.6.   Oletatakse, et tõelise laeva vigastatud vaheruumi ventilaatorid ei takista üleujutamist ja üleujutusvee liikumist. Tõelise laeva ventilatsioonisüsteemi esitamine vähendatuna võib siiski põhjustada soovimatuid mõõtkavamõjusid. Selliste mõjude vältimiseks soovitatakse, et ventilatsioonisüsteem ehitatakse muust mudelist suurema mõõtkava järgi, tagades, et see ei mõjuta vee voolu autotekil.
         3.2.7.   On otsustatud vaadelda kokkupõrkel vigastatud laeva vööriosa ristlõiget. 15° nurk põhineb representatiivsesse valikusse kuuluvate erinevat tüüpi ja erineva suurusega laevade ristlõike uurimisel B/5 kaugusel vöörist.
         Prismakujulise vigastuse kolmnurgakujuline profiil vastab veeliinile.
         Lisaks juhtumitel, kus mudel on varustatud alla B/5 laiuste pardašahtidega, ja et vältida mis tahes võimalikke mõõtkavamõjusid, peab vigastuse pikkus pardašahtide osas olema vähemalt 25 mm.
         3.3.   1995. aasta SOLASi konverentsi resolutsiooni 14 esialgses mudelkatsemeetodis ei arvestatud kreeni mõjuga, mida tekitab reisijate kogunemisest, päästepaatide veeskamisest, tuulest ja laeva pööramisest tingitud maksimaalne moment, kuigi see mõju oli SOLASis nimetatud. Uurimustulemused on siiski näidanud, et seda mõju on vaja arvesse võtta ning säilitada praktilistel põhjustel vähemalt 1° kreeninurk vigastuse suunas. Tuleb märkida, et laeva pööramisest tingitud kreeni ei loeta tähtsaks.
         3.4.   Juhtudel, kus GMil on varu, kui võrrelda tegelikke koormustingimusi ja GM piirkõverat (tuletatud SOLAS 90 standardist), võib ametiasutus nõustuda, et seda varu kasutatakse ära mudelkatses. Sellistel juhtudel tuleb GM piirkõverat korrigeerida. Seda võib teha järgmiselt:

         d = dS-0,6 (dS-dLS)
         kus: dS on vaheruumideks jaotumise süvis; ja dLS on tühja laeva süvis.
         Korrigeeritud kõver on sirgjoon mudelkatses vaheruumideks jaotumise süvise GMi ja SOLAS 90 standardi kohase esialgse kõvera ja süvise d lõikumispunkti vahel.
         Lõige 4 – Katsemenetlus
         4.1.   Lainespektrid
         Katsetes tuleb kasutada JONSWAPi spektrit, sest see kirjeldab lainetuse tekitamist ja kestust, mis vastab mereoludele suuremas osas maailmast. Selles suhtes on oluline, et ei kontrollita mitte üksnes laineseeria maksimumtegurit, vaid ka nullpunkti läbimise perioodi õigsust.
         Iga katse lainespekter tuleb talletada ja dokumenteerida. Talletamise jaoks vajalikud mõõtmised tuleb teha lainetekitamismasinale kõige lähemal oleva sondi juures.
         Lisaks tuleb mudel varustada mõõteseadmetega nii, et selle liikumisi (õõtsumist, tõusu ja laskumist) ning asendit (kreeni, vajumist ja trimmi) jälgitakse ja andmed talletatakse kogu katse jooksul.
         On tähele pandud, et olulisele lainekõrgusele, maksimumtegurile ja mudeli lainespektrite nullpunkti läbimise perioodidele pole mõtet kehtestada absoluutseid piiranguid. Seetõttu on kehtestatud lubatud kõikumise piirid.
         4.2.   Vähendamaks haalamissüsteemide mõju laeva dünaamikale, peab pukseerimisseadeldis (mille külge haalamissüsteem on kinnitatud) järgnema laevamudelile selle tegeliku triivkiirusega. Ebakorrapärase lainetusega meretingimustes ei saa olla laeva triivkiirus püsiv suurus; püsiv vedamiskiirus võib põhjustada madalsageduslikke, suure amplituudiga lainete võnkumisi, mis võivad mudeli käitumisele mõju avaldada.
         4.3.   Statistilise usaldusväärsuse tagamiseks on vaja teha piisav arv katseid erinevate laineseeriatega, st eesmärgiks on tõendada piisava kindlusega, et mitteturvaline laev kaadub valitud tingimustes. Piisava usaldusväärsuse annab vähemalt 10 katset.
         Lõige 5 – Vastupidavuskriteeriumid
         Selle lõike sisu on selgituseta mõistetav.
         Lõige 6 – Katse tunnustamine
         Ametiasutusele esitatava aruande juurde peavad kuuluma järgmised dokumendid:

                     a)

                     vigastatud laeva püstuvusarvutused kõige raskema SOLASi standardi kohase vigastuse ja laeva keskosa kõige raskema vigastuse kohta (kui need on erinevad);

                     b)

                     mudeli üldine paigutusjoonis koos üksikasjalike andmetega konstruktsiooni ja mõõteriistade kohta;

                     c)

                     kreenikatse ja pöörderaadiuse mõõtmised;

                     d)

                     nominaalsed ja mõõdetud lainespektrid (usaldusväärsuse tagamiseks tehakse mõõtmised kolmes erinevas punktis ning mudeliga tehtavate katsete puhul lainetekitamismasinale kõige lähemal oleva sondi juures);

                     e)

                     mudeli liikumiste, asendi ja triivi representatiivne ülevaade;

                     f)

                     asjakohased videosalvestused.

               Märkus:
         Pädev asutus peab kõiki katseid tõendama.”