title: Kommissionens henstilling (EU) 2021/801 af 18. maj 2021 om den skattemæssige behandling af underskud under covid-19-krisen

text:
               20.5.2021

               DA

               Den Europæiske Unions Tidende

               L 179/10

      KOMMISSIONENS HENSTILLING (EU) 2021/801
      af 18. maj 2021
      om den skattemæssige behandling af underskud under covid-19-krisen
      EUROPA-KOMMISSIONEN HAR —
      under henvisning til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, særlig artikel 292, og
      ud fra følgende betragtninger:

                  (1)

                  Covid-19-udbruddet har givet anledning til en hidtil uset indsats på nationalt plan og på EU-plan for at støtte EU's økonomi og lette genopretningen af den. De fleste kortsigtede kriseforanstaltninger har til formål at sikre, at virksomhederne har tilstrækkelig likviditet.

                  (2)

                  Især små og mellemstore virksomheder (SMV'er) (1) er blevet hårdt ramt af folkesundhedsforanstaltningerne, da de ofte ikke er i stand til at absorbere eller finansiere underskud i samme omfang som større virksomheder. Det er desuden mere sandsynligt, at aktiviteterne i erhvervssektorer, der har måttet lukke på grund af folkesundhedsmæssige foranstaltninger, er blevet varetaget af SMV'er, eksempelvis hoteller, restauranter, caféer og barer.

                  (3)

                  Mange jurisdiktioner har handlet hurtigt for at lette den umiddelbare skattebyrde for virksomheder ved at træffe passende støtteforanstaltninger, hvoraf en stor del har været omfattet af Unionens statsstøtteregler, navnlig de nye midlertidige rammebestemmelser for statsstøtte (2). Mens den mest almindelige type skatteforanstaltning til forbedring af virksomhedernes cash flow har været udskydelse af skattebetalinger, har ændringer i bestemmelser om underskudsmodregning også været et vigtigt skattepolitisk redskab.

                  (4)

                  Medlemsstaterne tillader normalt, at underskud i skattemæssig henseende principielt behandles på tre måder. Et underskud kan normalt a) anvendes i det regnskabsår, hvor det er opstået, således at der ikke betales skat i det pågældende år. Et resterende underskud kan desuden enten b) fremføres og modregnes i det fremtidige overskud, når et sådant igen genereres, hvorved skatteforpligtelsen nedbringes, eller, i nogle medlemsstater, c) tilbageføres og modregnes i det eller de foregående skatteårs samlede overskud, hvorved der opnås en tilbagebetaling af tidligere betalt skat.

                  (5)

                  Som en politisk foranstaltning er fremførsel af underskud mindre nyttig som øjeblikkelig hjælp til virksomheder i vanskeligheder, fordi skatteyderen først opnår likviditetsfordelen, når vedkommende igen har overskud og er skattepligtig. Underskud fra tidligere år kan anvendes i det indeværende regnskabsår, men vil ikke frigøre likviditet, hvis skatteyderen ikke har overskud. Tilbageførsel af underskud er meget mere værdifuld for virksomheder, der er ramt af krisen, fordi en sådan medfører tilbagebetaling af skat, der er betalt i tidligere skatteår, og tilfører virksomhederne yderligere likviditet. Dette vil især være til gavn for SMV'er.

                  (6)

                  Tilbageførsel af underskud har den fordel kun at gavne de virksomheder, der havde overskud i årene før pandemien, hvilket betyder, at det principielt er sunde virksomheder, der støttes. I praksis vil kun virksomheder, der havde overskud og betalte skat i årene før 2020, kunne anvende deres underskud for 2020 og 2021 på disse skatter. Dette sikrer, at foranstaltningen rettes mod virksomheder, der er i vanskeligheder som en direkte følge af pandemien, og at offentlige midler ikke bruges til at hjælpe private virksomheder, hvis problemer ikke skyldes krisen.

                  (7)

                  For at sikre, at foranstaltningen er målrettet, bør de medlemsstater, der beslutter at tillade tilbageførsel med mere end et år, begrænse dette til virksomheder, der ikke var underskudsgivende i de forudgående år. Hvis det derfor tillades at tilbageføre underskud med to eller tre år, bør dette gælde for virksomheder, der ikke var underskudsgivende i 2019, 2018 eller 2017.

                  (8)

                  Omkostningerne ved sådanne foranstaltninger vil hovedsagelig være et spørgsmål om fordeling over tid: Virksomhederne får pengene nu, hvor de har mest brug for dem, og vil ikke skulle vente, til de kan anvende deres underskud på fremtidige skatteforpligtelser. Medlemsstaterne giver afkald på skatteindtægter nu, men de vil modtage skatteindtægter i fremtiden fra virksomheder, der har holdt sig oven vande og igen genererer overskud. Desuden vil anvendelsen af tilbageførsel af underskud reducere de nuværende fremførsler af underskud til fremtidige år, hvilket yderligere mindsker indvirkningen på skatteindtægterne.

                  (9)

                  Nogle medlemsstater har allerede indført eller bebudet foranstaltninger, der gør det muligt at tilbageføre underskud for skatteåret 2020, hvorved skatteyderne vil kunne tilbageføre deres skattemæssige underskud for 2020 og modregne dette i overskud optjent i tidligere skatteår.

                  (10)

                  Medlemsstaterne anvender dog normalt forskellige regler for behandling af underskud, hvilket ofte skaber ulige vilkår.

                  (11)

                  Denne henstilling til medlemsstaterne om indenlandsk behandling af underskud, som bygger på bedste praksis, kan bidrage til at skabe lige vilkår for virksomheder i hele Unionen.

                  (12)

                  Henstillingen bør gælde for skatteårene 2020 og 2021 med det formål at hjælpe virksomhederne i forbindelse med covid-19-krisen.

                  (13)

                  Medlemsstaterne bør tillade virksomheder at tilbageføre underskud til mindst det foregående skatteår, dvs. indtil 2019. For at give skatteyderne mulighed for at anvende det fulde underskudsbeløb på tidligere betalte skatter kan medlemsstaterne dog forlænge tilbageførslen til maksimalt at omfatte de foregående tre år, dvs. indtil 2017. Især mindre virksomheder med lavere overskud kan drage fordel af denne forlængede tilbageførselsperiode på op til tre år.

                  (14)

                  Foranstaltningen bør begrænses for at undgå uforholdsmæssigt store virkninger for de nationale budgetter. En grænse på 3 mio. EUR pr. underskudsgivende skatteår vil være en værdifuld støtte for især mindre virksomheder og samtidig sikre, at alle skatteydere tilgodeses i et vist omfang.

                  (15)

                  Kommissionen minder om, at når medlemsstaterne indfører foranstaltninger, der opfylder betingelserne for at udgøre statsstøtte, som ikke er fritaget for anmeldelsespligten, skal de anmelde sådanne foranstaltninger til Kommissionen i overensstemmelse med de procedurer, der generelt gælder for statsstøtte —

            VEDTAGET DENNE HENSTILLING:
      1.   GENSTAND OG ANVENDELSESOMRÅDE

      Med henblik på at gavne virksomhederne i lyset af den økonomiske situation, der er forårsaget af covid-19-pandemien, fastlægges der i denne henstilling en koordineret tilgang til behandlingen af virksomheders underskud for skatteårene 2020 og 2021.
      2.   DEN SKATTEMÆSSIGE BEHANDLING AF UNDERSKUD

      I betragtning af de ekstraordinære økonomiske omstændigheder i årene 2020 og 2021 som følge af covid-19-pandemien bør medlemsstaterne tillade virksomheder at tilbageføre underskud til mindst det foregående skatteår, dvs. mindst 2019.
      Medlemsstaterne kan forlænge denne tilbageførselsperiode til maksimalt at omfatte de foregående tre år, således at virksomhederne kan modregne deres underskud for skatteårene 2020 og 2021 i tidligere beskattet overskud for skatteårene 2019, 2018 og 2017.
      Medlemsstaterne bør give virksomhederne mulighed for umiddelbart at anmode om tilbageførsel af forventet underskud vedrørende skatteåret 2021, uden at det er nødvendigt at vente til årets udgang.
      3.   BEGRÆNSNINGER

      For at begrænse indvirkningen på de nationale budgetter bør medlemsstaterne begrænse det underskud, der kan tilbageføres. Det maksimale underskud, der kan tilbageføres, bør være på 3 mio. EUR pr. underskudsgivende skatteår.
      Hvis medlemsstaterne tillader tilbageførsel af underskud indtil 2017, bør de berettigede virksomheder ikke have haft underskud i nogen af skatteårene 2019, 2018 og 2017.
      4.   OPFØLGNING

      Medlemsstaterne anmodes om at underrette Kommissionen om de foranstaltninger, der træffes i forlængelse af denne henstilling, samt om eventuelle ændringer af sådanne foranstaltninger.
      Medlemsstaterne opfordres til at drøfte deres planer med hensyn til indførelse af tilbageførsel af underskud for virksomheder med Kommissionen.
      5.   ADRESSATER

      Denne henstilling er rettet til medlemsstaterne.

         Udfærdiget i Bruxelles, den 18. maj 2021.

               På Kommissionens vegne

            Paolo GENTILONI

               Medlem af Kommissionen

         (1)  For en definition af begrebet SMV henvises til Kommissionens henstilling 2003/361/EF af 6. maj 2003 om definitionen af mikrovirksomheder, små og mellemstore virksomheder (EUT L 124 af 20.5.2003, s. 36).

         (2)  Meddelelse fra Kommissionen — Midlertidige rammebestemmelser for statslige foranstaltninger til støtte for økonomien under det nuværende covid-19-udbrud (EUT C 91 I af 20.3.2020, s. 1) som ændret ved Kommissionens meddelelse C(2020) 2215 (EUT C 112 I af 4.4.2020, s. 1), C(2020) 3156 (EUT C 164 af 13.5.2020, s. 3), C(2020) 4509 (EUT C 218 af 2.7.2020, s. 3), C(2020) 7127 (EUT C 340 af 13.10.2020, s. 1) og C(2021) 564 (EUT C 34 af 1.2.2021, s. 6).


title: Rådets henstilling (EU) 2021/816 20. maj 2021 om ændring af henstilling (EU) 2020/912 om de midlertidige restriktioner for ikkevæsentlige rejser til EU og eventuel ophævelse af disse restriktioner

text:
               21.5.2021

               DA

               Den Europæiske Unions Tidende

               L 182/1

      RÅDETS HENSTILLING (EU) 2021/816
      20. maj 2021
      om ændring af henstilling (EU) 2020/912 om de midlertidige restriktioner for ikkevæsentlige rejser til EU og eventuel ophævelse af disse restriktioner
      RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION,
      som henviser til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, særlig artikel 77, stk. 2, litra b) og e), og artikel 292, første og andet punktum, og
      som tager følgende i betragtning:

                  (1)

                  Rådet vedtog den 30. juni 2020 henstilling (EU) 2020/912 om de midlertidige restriktioner for ikkevæsentlige rejser til EU og eventuel ophævelse af disse restriktioner (1).

                  (2)

                  Den 2. februar 2021 ændrede Rådet henstilling (EU) 2020/912 om de midlertidige restriktioner for ikkevæsentlige rejser til EU og en eventuel ophævelse af sådanne restriktioner (2) med henblik på at ajourføre de kriterier, der anvendes til at vurdere, om ikkevæsentlige rejser fra tredjelande er sikre og bør tillades.

                  (3)

                  Ved samme ændring er der indført ordninger for at begrænse spredningen i EU+-området (3) af varianter af sars-CoV-2-virusset, der giver anledning til bekymring (»variants of concern«).

                  (4)

                  Efterfølgende er der gennemført massevaccinationskampagner mod sars-CoV-2-virusset i EU+-området samt i mange andre regioner og tredjelande.

                  (5)

                  Den 17. marts 2021 fremsatte Kommissionen forslag til to forordninger (4) med henblik på at indføre »digitale grønne certifikater« for at lette en sikker, fri bevægelighed i EU under covid-19-pandemien. Det digitale grønne certifikat vil inden for EU være et bevis på, at en person er blevet vaccineret mod covid-19, er testet negativ eller har haft og er kommet sig over covid-19. Medlemsstaterne bærer fortsat ansvaret for at afgøre, hvilke folkesundhedsmæssige restriktioner der kan fraviges for rejsende, men sådanne fravigelser bør anvendes uden forskelsbehandling på rejsende, der er i besiddelse af et digitalt grønt certifikat.

                  (6)

                  Der foreligger stadig flere videnskabelige anbefalinger og empirisk dokumentation om virkningerne af vaccination, og den underbygger konsekvent det faktum, at vaccination medvirker til at bryde smittekæden.

                  (7)

                  Af denne dokumentation fremgår det, at rejserestriktioner i visse tilfælde kan fraviges på sikker vis for personer, som kan påvise, at de har modtaget den sidste anbefalede dosis af en covid-19-vaccine, der er godkendt i EU i medfør af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 726/2004 (5), og at sådanne fravigelser også kan være berettiget i det omfang, at en person er blevet vaccineret med en covid-19-vaccine, der har gennemgået hele proceduren for at blive optaget på WHO's liste over vacciner, der er godkendt til anvendelse i nødsituationer.

                  (8)

                  Børn, der på grund af deres alder er udelukket fra covid-19-vaccination, bør kunne rejse med deres vaccinerede forældre på betingelse af, at de er testet negative med en PCR-covid-19-test, der tages højst 72 timer, før de krydser grænsen til EU+-området. I disse tilfælde kan medlemsstaterne pålægge yderligere test efter ankomsten.

                  (9)

                  Dog foreligger der kun få eller ingen undersøgelser af, hvorvidt varianter, der giver anledning til bekymring, (»variants of concern«) kan omgå immunforsvaret efter indgivelse af de forskellige covid-19-vacciner. Derfor bør der i overensstemmelse med forsigtighedsprincippet indføres en »nødbremse«-ordning, hvormed medlemsstaterne på en koordineret måde kan vedtage tidsbegrænsede hasteforanstaltninger for hurtigt at reagere på fremkomsten af en variant i et givet tredjeland, som er blevet genstand for en specifik kontrol, navnlig når varianten af Det Europæiske Center for Forebyggelse af og Kontrol med Sygdomme (ECDC) er blevet udpeget som en variant, der skal holdes ekstra øje med (»variant of interest«). Nødbremseordningen bør åbne mulighed for, at der træffes egnede foranstaltninger, herunder restriktioner for adgang, for at hindre, at varianten indslæbes og spredes i EU+-området. Sådanne foranstaltninger bør underlægges hurtig koordinering i Rådet for at muliggøre en fælles tilgang.

                  (10)

                  De opnåede fremskridt med hensyn til at få befolkningen i et tredjeland vaccineret mod virusset bør tages i betragtning ved vurderingen af den epidemiologiske situation i landet.

                  (11)

                  Efter vedtagelsen vil forordningerne om det digitale grønne certifikat i kraft af en gennemførelsesretsakt fra Kommissionen danne grundlag for at sidestille tredjelandes ækvivalente vaccinationscertifikater med digitale grønne certifikater eller udstede sådanne certifikater til personer, der er blevet vaccineret i tredjelande. For at sikre en koordineret tilgang i medlemsstaterne og lette den videre rejse inden for EU+-området for rejsende fra tredjelande bør der tages skridt til at lette anvendelsen af disse bestemmelser. Til dette formål kan medlemsstaterne overveje at oprette en portal, hvor personer med bopæl uden for EU+-området kan anmode om at få anerkendt deres vaccinationscertifikat udstedt af et tredjeland som et pålideligt vaccinationsbevis og/eller få udstedt et »digitalt grønt certifikat«.

                  (12)

                  Hvis medlemsstaterne accepterer et vaccinationsbevis med henblik på at fravige restriktioner, der er indført i overensstemmelse med EU-retten for at begrænse spredningen af covid-19, f.eks. krav om karantæne/selvisolering eller test for sars-CoV-2-infektion, bør de i princippet fravige disse krav for rejsende, som opholder sig i et tredjeland, og som senest 14 dage inden indrejsen i EU+-området har modtaget den sidste anbefalede dosis af en covid-19-vaccine, der er godkendt i EU i medfør af forordning (EF) nr. 726/2004. Medlemsstaterne vil også kunne beslutte at fravige restriktioner for rejsende, der er vaccineret med en anden covid-19-vaccine, der har gennemgået hele proceduren for at blive optaget på WHO's liste over vacciner. Begge dele bør dog ikke gælde, hvis en medlemsstat har gjort brug af nødbremseordningen. Indtil forordningerne om det digitale grønne certifikat er vedtaget og trådt i kraft, og indtil Kommissionen har vedtaget en gennemførelsesretsakt for at sidestille tredjelandes ækvivalente vaccinationscertifikater med digitale grønne certifikater, bør medlemsstaterne kunne acceptere tredjelandes certifikater, der mindst indeholder det minimale datasæt, baseret på national ret under hensyntagen til, at det skal være muligt at kontrollere certifikatets ægthed, gyldighed og integritet, og om det indeholder alle relevante data.

                  (13)

                  I medfør af artikel 1 og 2 i protokol nr. 22 om Danmarks stilling, der er knyttet som bilag til traktaten om Den Europæiske Union og til TEUF, deltager Danmark ikke i vedtagelsen af denne henstilling, som ikke er bindende for og ikke finder anvendelse i Danmark. Inden seks måneder efter, at Rådet har truffet foranstaltning om denne henstilling til udbygning af Schengenreglerne, træffer Danmark afgørelse om, hvorvidt det vil gennemføre denne henstilling, jf. artikel 4 i nævnte protokol.

                  (14)

                  Denne henstilling udgør en udvikling af bestemmelser i Schengenreglerne, som Irland ikke deltager i, jf. Rådets afgørelse 2002/192/EF (6); Irland deltager derfor ikke i vedtagelsen af denne henstilling, som ikke er bindende for og ikke finder anvendelse i Irland.

                  (15)

                  For så vidt angår Island og Norge udgør denne henstilling en udvikling af bestemmelser i Schengenreglerne, jf. aftalen indgået mellem Rådet for Den Europæiske Union og Republikken Island og Kongeriget Norge om disse to staters associering i gennemførelsen, anvendelsen og udviklingen af Schengenreglerne, henhørende under det område, der er nævnt i artikel 1, litra A, i Rådets afgørelse 1999/437/EF (7).

                  (16)

                  For så vidt angår Schweiz udgør denne henstilling en udvikling af bestemmelser i Schengenreglerne, jf. aftalen mellem Den Europæiske Union, Det Europæiske Fællesskab og Det Schweiziske Forbund om Det Schweiziske Forbunds associering i gennemførelsen, anvendelsen og udviklingen af Schengenreglerne, henhørende under det område, der er nævnt i artikel 1, litra A, i afgørelse 1999/437/EF (8) sammenholdt med artikel 3 i Rådets afgørelse 2008/146/EF (9).

                  (17)

                  For så vidt angår Liechtenstein udgør denne henstilling en udvikling af de bestemmelser i Schengenreglerne, jf. protokollen mellem Den Europæiske Union, Det Europæiske Fællesskab, Det Schweiziske Forbund og Fyrstendømmet Liechtenstein om Fyrstendømmet Liechtensteins tiltrædelse af aftalen mellem Den Europæiske Union, Det Europæiske Fællesskab og Det Schweiziske Forbund om Det Schweiziske Forbunds associering i gennemførelsen, anvendelsen og udviklingen af Schengenreglerne, der henhører under det område, der er nævnt i artikel 1, litra A, i afgørelse 1999/437/EF (10) sammenholdt med artikel 3 i Rådets afgørelse 2011/350/EU (11).

                  (18)

                  Denne henstillings retlige status, som der mindes om i betragtning 13-17, berører ikke alle medlemsstaternes behov for af hensyn til et velfungerende Schengenområde at træffe afgørelse om ophævelse af restriktionerne for ikkevæsentlige rejser til EU på en koordineret måde,

            HAR VEDTAGET DENNE HENSTILLING:
      I henstilling (EU) 2020/912 foretages følgende ændringer:

                  1)

                  Punkt 2, første afsnit, femte led, affattes således:

                              »—

                              arten af det virus, der er konstateret i et land, navnlig om der er fundet virusvarianter, der skal holdes ekstra øje med, eller virusvarianter, der giver anledning til bekymring. Varianter, der skal holdes ekstra øje med, og varianter, der giver anledning til bekymring, vurderes som sådan af Det Europæiske Center for Forebyggelse af og Kontrol med Sygdomme (ECDC) på grundlag af virussets nøgleegenskaber såsom smitte, sværhedsgrad og evne til at undgå en immunreaktion.«

                  2)

                  I punkt 2, andet afsnit, erstattes tallet »25« af »75«.
                  Punkt 2, tredje afsnit, affattes således:
                  »Data vedrørende »testfrekvensen«, »positivprocenten for test« og »varianter, der skal holdes ekstra øje med, og varianter, der giver anledning til bekymring«, bør leveres af Det Europæiske Center for Forebyggelse af og Kontrol med Sygdomme (ECDC) på grundlag af de oplysninger, der stilles til rådighed for ECDC. Sådanne data kan suppleres med oplysninger fra EU-delegationerne, WHO og andre centre for sygdomskontrol, når de foreligger, også på grundlag af tjeklisten i bilaget til meddelelsen af 11. juni 2020.«
                  Følgende nye fjerde afsnit tilføjes i punkt 2:
                  »Ud over de oplysninger, der er omhandlet i punkt 2, første afsnit, bør ECDC offentliggøre og regelmæssigt ajourføre et kort over situationen vedrørende varianter, der giver anledning til bekymring, og varianter, der skal holdes ekstra øje med, i tredjelande.«

                  3)

                  I punkt 6 foretages følgende ændringer:

                              a)

                              Følgende punktum indsættes efter første afsnit:
                              »Desuden bør væsentlige rejser være tilladt for de specifikke kategorier af rejsende med en væsentlig funktion eller et væsentligt behov, der er omhandlet i bilag II.«

                              b)

                              Det tidligere punkt 3 udgår.

                  4)

                  Følgende nye punkt 6a indsættes efter punkt 6:

                              »6a.

                              Uden at det berører punkt 6, litra a) og b), bør medlemsstaterne, hvis de accepterer et vaccinationsbevis med henblik på at fravige rejserestriktionerne for at begrænse spredningen af covid-19, i princippet ophæve de midlertidige restriktioner for ikkevæsentlige rejser til EU for så vidt angår rejsende fra tredjelande, som har modtaget den sidste anbefalede dosis af en af de covid-19-vacciner, der er godkendt i EU i henhold til forordning (EF) nr. 726/2004, senest 14 dage før indrejsen i EU+-området.
                              Medlemsstaterne kan også ophæve de midlertidige restriktioner for ikkevæsentlige rejser til EU for så vidt angår sådanne rejsende, som har modtaget den sidste anbefalede dosis af en af de covid-19-vacciner, der har gennemgået hele proceduren for at blive optaget på WHO's liste over vacciner, der er godkendt til anvendelse i nødsituationer, senest 14 dage før indrejsen i EU+-området.
                              Med henblik herpå bør rejsende, som ønsker at foretage ikkevæsentlige rejser til en medlemsstat, være i besiddelse af et gyldigt bevis for at have modtaget en covid-19-vaccination. Medlemsstaterne kan acceptere tredjelandes vaccinationscertifikater, der mindst indeholder det minimale datasæt som f.eks. identifikation af personen, vaccinetype og vaccinationsdato, i overensstemmelse med national ret under hensyntagen til behovet for at kunne kontrollere certifikatets ægthed, gyldighed og integritet, og om det indeholder alle relevante oplysninger.
                              Hvis medlemsstaterne beslutter at ophæve restriktioner for rejsende, der er i besiddelse af et gyldigt bevis for at have modtaget en covid-19-vaccination, bør de fra sag til sag tage hensyn til den gensidighed, der indrømmes EU+-området.«

                  5)

                  I punkt 7 indsættes ordene »med forbehold af punkt 6a« i begyndelsen af første punktum.
                  Følgende nye afsnit indsættes efter punkt 7, tredje afsnit, og bliver et nyt punkt 7a:
                  »Medlemsstaterne bør undtagelsesvist, hvis den epidemiologiske situation i et tredjeland eller en region forværres hurtigt, og navnlig hvis der er konstateret en variant, der giver anledning til bekymring, eller en variant, der skal holdes ekstra øje med, vedtage en hastende, midlertidig restriktion for al indrejse i EU for tredjelandsstatsborgere med bopæl i det pågældende tredjeland. Denne rejserestriktion bør ikke gælde for de personer, der er omhandlet i punkt 6, litra a) og b), og de rejsende, der er angivet i bilag II, punkt i og iv-ix. Disse rejsende bør ikke desto mindre underkastes passende og regelmæssig test, herunder før afrejsen som fastsat i punkt 7, og pålægges selvisolering/karantæne, uanset om de har modtaget den sidste anbefalede dosis af en af de covid-19-vacciner, der er godkendt i EU i henhold til forordning (EF) nr. 726/2004, eller af en af de covid-19-vacciner, der har gennemgået hele proceduren for at blive optaget på WHO's liste over vacciner, der er godkendt til anvendelse i nødsituationer, senest 14 dage før indrejsen i EU+-området.
                  Hvis en medlemsstat tager sådanne restriktioner i anvendelse, bør medlemsstaterne i Rådets regi i tæt samarbejde med Kommissionen hurtigst muligt gennemgå situationen på en koordineret måde. Sådanne restriktioner bør revideres mindst hver anden uge under hensyntagen til udviklingen i den epidemiologiske situation.«
                  Punkt 7, fjerde og femte afsnit, indsættes efter punkt 7a og bliver første og andet afsnit i et nyt punkt 7b.

         Udfærdiget i Bruxelles, den 20. maj 2021.

               På Rådets vegne

            A. SANTOS SILVA

               Formand

         (1)  Rådets henstilling (EU) 2020/912 af 30. juni 2020 om de midlertidige restriktioner for ikkevæsentlige rejser til EU og eventuel ophævelse af disse restriktioner (EUT L 208 I af 1.7.2020, s. 1).

         (2)  Rådets henstilling (EU) 2021/132 af 2. februar 2021 om ændring af henstilling (EU) 2020/912 om de midlertidige restriktioner for ikkevæsentlige rejser til EU og eventuel ophævelse af disse restriktioner (EUT L 41 af 4.2.2021, s. 1).

         (3)  »EU+-området« omfatter alle Schengenmedlemsstater (inklusive Bulgarien, Kroatien, Cypern og Rumænien) samt de fire associerede Schengenlande. Irland er ligeledes omfattet heraf, hvis Irland beslutter sig for at tilslutte sig foranstaltningerne.

         (4)  Forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om en ramme for udstedelse, kontrol og godkendelse af interoperable certifikater for vaccination, test og restitution med henblik på at fremme den frie bevægelighed under covid-19-pandemien (digitalt grønt certifikat) (COM(2021) 130 final) og forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om en ramme for udstedelse, kontrol og godkendelse af interoperable certifikater for vaccination, test og restitution for så vidt angår tredjelandsstatsborgere, der lovligt bor eller opholder sig på medlemsstaternes område, under covid-19-pandemien (digitalt grønt certifikat) (COM(2021) 140 final).

         (5)  Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 726/2004 af 31. marts 2004 om fastlæggelse af unionsprocedurer for godkendelse og overvågning af human- og veterinærmedicinske lægemidler og om oprettelse af et europæisk lægemiddelagentur (EUT L 136 af 30.4.2004, s. 1).

         (6)  Rådets afgørelse 2002/192/EF af 28. februar 2002 om anmodningen fra Irland om at deltage i visse bestemmelser i Schengenreglerne (EFT L 64 af 7.3.2002, s. 20).

         (7)  EFT L 176 af 10.7.1999, s. 36.

         (8)  EUT L 53 af 27.2.2008, s. 52.

         (9)  Rådets afgørelse 2008/146/EF af 28. januar 2008 om indgåelse, på Det Europæiske Fællesskabs vegne, af aftalen mellem Den Europæiske Union, Det Europæiske Fællesskab og Det Schweiziske Forbund om Det Schweiziske Forbunds associering i gennemførelsen, anvendelsen og udviklingen af Schengenreglerne (EUT L 53 af 27.2.2008, s. 1).

         (10)  EUT L 160 af 18.6.2011, s. 21.

         (11)  Rådets afgørelse 2011/350/EU af 7. marts 2011 om indgåelse, på Den Europæiske Unions vegne, af protokollen mellem Den Europæiske Union, Det Europæiske Fællesskab, Det Schweiziske Forbund og Fyrstendømmet Liechtenstein om Fyrstendømmet Liechtensteins tiltrædelse af aftalen mellem Den Europæiske Union, Det Europæiske Fællesskab og Det Schweiziske Forbund om Det Schweiziske Forbunds associering i gennemførelsen, anvendelsen og udviklingen af Schengenreglerne, navnlig for så vidt angår afskaffelsen af kontrollen ved de indre grænser og personbevægelser (EUT L 160 af 18.6.2011, s. 19).


title: Det Europæiske Udvalg for Systemiske Risicis Henstilling af 30. april 2021 om ændring af henstilling ESRB/2015/2 om vurderingen af grænseoverskridende virkninger af og frivillig gensidighed vedrørende makroprudentielle politiske foranstaltninger (ESRB/2021/3) 2021/C 222/01

text:
                  11.6.2021

                  DA

                  Den Europæiske Unions Tidende

                  C 222/1

         DET EUROPÆISKE UDVALG FOR SYSTEMISKE RISICIS HENSTILLING
         af 30. april 2021
         om ændring af henstilling ESRB/2015/2 om vurderingen af grænseoverskridende virkninger af og frivillig gensidighed vedrørende makroprudentielle politiske foranstaltninger
         (ESRB/2021/3)
         (2021/C 222/01)
         DET ALMINDELIGE RÅD FOR DET EUROPÆISKE UDVALG FOR SYSTEMISKE RISICI HAR —
         under henvisning til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde,
         under henvisning til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1092/2010 af 24. november 2010 om makrotilsyn på EU-plan med det finansielle system og om oprettelse af et europæisk udvalg for systemiske risici (1), særlig artikel 3 og artikel 16 til 18,
         under henvisning til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 575/2013 af 26. juni 2013 om tilsynsmæssige krav til kreditinstitutter og investeringsselskaber og om ændring af forordning (EU) nr. 648/2012 (2), særlig artikel 458, stk. 8,
         under henvisning til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/36/EU af 26. juni 2013 om adgang til at udøve virksomhed som kreditinstitut og om tilsyn med kreditinstitutter og investeringsselskaber, om ændring af direktiv 2002/87/EF og om ophævelse af direktiv 2006/48/EF og 2006/49/EF (3), særlig artikel 134, stk. 5,
         under henvisning til Det Europæiske Udvalg for Systemiske Risicis afgørelse ESRB/2011/1 af 20. januar 2011 om vedtagelse af forretningsordenen for Det Europæiske Udvalg for Systemiske Risici (4), særlig artikel 18 til 20, og
         under henvisning til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (5), særlig bilag IX, og
         ud fra følgende betragtninger:

                     (1)

                     For at sikre effektive og konsekvente nationale makroprudentielle politiske foranstaltninger er det vigtigt, at den obligatoriske gensidighed, som kræves i henhold til EU-lovgivningen, suppleres af frivillig gensidighed.

                     (2)

                     Reglerne for frivillig gensidighed vedrørende makroprudentielle politiske foranstaltninger, som er fastsat i Det Europæiske Udvalg for Systemiske Risicis henstilling ESRB/2015/2 (6), skal sikre, at alle eksponeringsbaserede makroprudentielle politiske foranstaltninger, der aktiveres i en medlemsstat (7), bliver modsvaret i de andre medlemsstater.

                     (3)

                     Direktiv 2013/36/EU og forordning (EU) nr. 575/2013 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS-aftalen) blev indarbejdet i Det Blandede EØS-Udvalgs afgørelse nr. 79/2019 af 29. marts 2019 om ændring af bilag IX (Finansielle tjenesteydelser) til EØS-aftalen [2019/2133 ] (8) med virkning fra den 1. januar 2020. Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2019/878 (9) og Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2020/873 (10), hvorefter der indføres væsentlige ændringer af direktiv 2013/36/EU og forordning (EU) nr. 575/2013, er endnu ikke blevet indarbejdet i EØS-aftalen.

                     (4)

                     Finansdepartementet (det norske finansministerium) fungerer som udpeget myndighed med henblik på både artikel 133, stk. 1, i direktiv 2013/36/EU og artikel 458, stk. 1, i forordning (EU) nr. 575/2013, da direktivet og forordningen fandt anvendelse for og i Norge den 1. januar 2020 i henhold til EØS-aftalens bestemmelser (herefter henholdsvis »kapitalkravsdirektivet, som var gældende for og i Norge den 1. januar 2020« og »kapitalkravsforordningen, som var gældende for og i Norge den 1. januar 2020«). Den 5. november 2020 meddelte Finansdepartementet ESRB i henhold til kapitalkravsdirektivets artikel 133, stk. 11, som gældende for og i Norge den 1. januar 2020, at det havde til hensigt at fastsætte en systemisk buffersats for kreditinstitutter og gennemsnitlige risikovægte for eksponeringer mod fast ejendom til beboelse og erhvervsejendomme for kreditinstitutter, der anvender den interne ratingmetode.

                     (5)

                     Den 4. december 2020 vedtog ESRB Det Europæiske Udvalg for Systemiske Risicis henstilling ESRB/2020/14 (11), hvorefter det anbefalede, at den foreslåede systemiske buffersats, der skal anvendes i Norge, bør betragtes som berettiget, hensigtsmæssig, forholdsmæssig, virkningsfuld og effektiv i forhold til den risiko, som Finansdepartementet sigter mod. I henhold til kapitalkravsforordningens artikel 458, stk. 10, som gældende for og i Norge den 1. januar 2020, kan medlemsstaterne uanset proceduren i den pågældende forordnings artikel 458, stk. 4, forhøje risikovægtene ud over dem, der er fastsat i forordningen.

                     (6)

                     Kreditinstitutter, som er godkendt i Norge, er siden 31. december 2020 underlagt i) et systemisk risikobufferkrav for eksponeringer i Norge med en sats på 4,5 % i henhold til kapitalkravsdirektivets artikel 133 som gældende for og i Norge 1. januar 2020, ii) en gennemsnitlig nedre risikovægt på 20 % for eksponeringer mod fast ejendom til beboelse i Norge i henhold til kapitalkravsforordningens artikel 458, stk. 2, litra d), nr. vi), som gældende for og i Norge 1. januar 2020, og iii) en gennemsnitlig risikovægt på 35 % for eksponeringer mod erhvervsejendomme i Norge i henhold til kapitalkravsforordningens artikel 458, stk. 2, litra d), nr. vi), som gældende for og i Norge 1. januar 2020. For kreditinstitutter, der ikke anvender den avancerede metode, fastsættes den systemiske buffersats, der finder anvendelse på alle eksponeringer, dog til 3 % indtil 31december 2022. Derefter fastsættes den systemiske buffersats, der finder anvendelse på indenlandske eksponeringer til 4,5 %.

                     (7)

                     Den 2. februar 2021 indsendte Finansdepartementet en anmodning til ESRB om gensidig anerkendelse af den systemiske buffersats i henhold til kapitalkravsdirektivets artikel 134, stk. 4, som gældende for og i Norge den 1. januar 2020 og for de gennemsnitlige risikovægte i henhold til kapitalkravsforordningens artikel 458, stk. 8, som gældende for og i Norge den 1. januar 2020.

                     (8)

                     Efter anmodningen fra Finansdepartementet til ESRB og med henblik på at: i) forhindre, at der opstår negative grænseoverskridende virkninger i form af lækager og regelarbitrage som følge af gennemførelsen af de makroprudentielle politiske foranstaltninger, der anvendes i Norge, ii) bevare lige vilkår blandt realkreditudbydere i EU, har ESRB’s Almindelige Råd besluttet at tilføje disse foranstaltninger til listen over makroprudentielle politiske foranstaltninger, for hvilke der anbefales gensidighed i henhold til henstilling ESRB/2015/2.

                     (9)

                     Da kreditinstitutter, der er godkendt i Norge, endnu ikke er omfattet af direktiv (EU) 2019/878, bør de relevante myndigheder i medlemsstater, der allerede har gennemført det pågældende direktiv, kunne modsvare den norske systemiske buffersats på en måde og på et niveau, der tager højde for eventuelle sammenfald eller forskelle i de kapitalkrav, der er gældende i deres medlemsstat og i Norge, indtil direktiv (EU) 2019/878 også er blevet indarbejdet i EØS-aftalen.

                     (10)

                     I lyset af COVID-19-pandemiens fortsatte indvirkning på banksektoren og størrelsen af den systemiske buffersats er det hensigtsmæssigt at give tilstrækkelig tid til, at foranstaltningerne kan modsvares.

                     (11)

                     Henstilling ESRB/2015/2 bør derfor ændres i overensstemmelse hermed —

               VEDTAGET DENNE HENSTILLING:

            ÆNDRINGER

         Henstilling ESRB/2015/2 ændres som følger:

                     1.

                     Afdeling 1, delhenstilling C(1), affattes således:

                                 »1.

                                 Det henstilles, at de relevante myndigheder modsvarer de makroprudentielle politiske foranstaltninger, som andre relevante myndigheder har vedtaget, og som ESRB anbefaler modsvares. Det henstilles, at følgende foranstaltninger, som beskrives nærmere i bilaget, modsvares:
                                 Belgien:

                                             —

                                             et risikovægtet tillæg for detaileksponeringer med sikkerhed i fast ejendom til beboelse beliggende i Belgien, der anvendes i overensstemmelse med artikel 458, stk. 2, litra d), nr. vi), i forordning (EU) nr. 575/2013 på kreditinstitutter, der er godkendt i Belgien, og som anvender IRB-metoden ved beregningen af deres lovmæssige kapitalkrav, og som består af:

                                                         a)

                                                         et fast risikovægtet tillæg på 5 procentpoint, og

                                                         b)

                                                         et forholdsmæssigt risikovægtet tillæg på 33 procent af det eksponeringsvægtede gennemsnit af de risikovægte, der anvendes på porteføljen af detaileksponeringer med sikkerhed i fast ejendom til beboelse beliggende i Belgien.

                                       Frankrig:

                                             —

                                             en stramning af grænsen for store eksponeringer fastsat i artikel 395, stk. 1, i forordning (EU) nr. 575/2013, som finder anvendelse på eksponeringer mod store ikke-finansielle selskaber med høj gældsætning, som har deres hjemsted i Frankrig, til 5 procent af det justerede kapitalgrundlag, som i overensstemmelse med artikel 458, stk. 2, litra d), nr. ii), i forordning (EU) nr. 575/2013 finder anvendelse på globalt systemisk vigtige institutter (G-SII’er) og andre systemisk vigtige institutter (O-SII’er) på det højeste konsolideringsniveau inden for rammerne af deres banktilsynsperimeter.

                                       Luxembourg

                                             —

                                             Retligt bindende grænser for belånbarhed for nye realkreditlån i beboelsesejendomme beliggende i Luxembourg med forskellige grænser for belånbarhed for forskellige kategorier af låntagere:

                                                         a)

                                                         Grænsen for belånbarhed på 100 % for førstegangskøbere, der erhverver deres primære bolig

                                                         b)

                                                         Grænsen for belånbarhed på 90% for andre købere, dvs. ikke førstegangskøbere, der erhverver deres primære bolig Denne grænse gennemføres på en forholdsmæssig måde gennem en porteføljejustering. Nærmere bestemt kan långivere udstede 15 % af porteføljen af nye realkreditlån til disse låntagere med en belåningsgrad på over 90 %, men under den maksimale belåningsgrad på 100 %

                                                         c)

                                                         Grænsen for belånbarhed på 80 % for andre realkreditlån (herunder segmentet køb med henblik på udlejning).

                                       Norge:

                                             —

                                             en systemisk buffersats på 4,5 % for eksponeringer i Norge, der anvendes i overensstemmelse med artikel 133 i direktiv 2013/36/EU, som anvendt på og i Norge den 1. januar 2020 i henhold til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (*1) (EØS-aftalen) (herefter »kapitalkravsdirektivet, som er gældende for og i Norge den 1. januar 2020«), på alle kreditinstitutter, der er godkendt i Norge

                                             —

                                             en gennemsnitlig nedre risikovægt på 20 % for eksponeringer mod beboelsesejendomme i Norge, anvendt i overensstemmelse med artikel 458, stk. 2, litra d), nr. vi), i forordning (EU) nr. 575/2013, som anvendt på og i Norge den 1. januar 2020 i henhold til bestemmelserne i EØS-aftalen (herefter »kapitalkravsforordningen, som er gældende for og i Norge den 1. januar 2020«) på kreditinstitutter, der er meddelt tilladelse i Norge, ved anvendelse af den interne ratingbaserede metode til beregning af de lovpligtige kapitalkrav

                                             —

                                             en gennemsnitlig nedre risikovægt på 35 % for eksponeringer mod erhvervsejendomme i Norge, anvendt i overensstemmelse med kapitalkravsforordningens artikel 458, stk. 2, litra d), nr. vi), som er gældende for og i Norge den 1. januar 2020, på kreditinstitutter, der er godkendt i Norge, ved anvendelse af den interne ratingbaserede metode til beregning af de lovpligtige kapitalkrav.

                                       Sverige:

                                             —

                                             en kreditinstitutspecifik minimumsgrænse på 25 procent for det eksponeringsvægtede gennemsnit af de risikovægte, som anvendes på porteføljen af detaileksponeringer mod låntagere bosat i Sverige, som er sikret ved pant i fast ejendom, i overensstemmelse med artikel 458, stk. 2, litra d), nr. vi) i forordning (EU) nr. 575/2013 for kreditinstitutter, som er godkendt i Sverige, og som anvender den interne ratingbaserede metode ved beregningen af deres lovmæssige kapitalkrav.

                        (*1)  EFT L 1 af 3.1.1994, s. 3.«"

                     2.

                     Bilaget erstattes af bilaget til denne henstilling.

            Udfærdiget i Frankfurt am Main, den 30. april 2021.

                  Leder af ESRB’s sekretariat,

                  på vegne af ESRB’s Almindelige Råd

               Francesco MAZZAFERRO

            (1)  EUT L 331 af 15.12.2010, s. 1.

            (2)  EUT L 176 af 27.6.2013, s. 1.

            (3)  EUT L 176 af 27.6.2013, s. 338.

            (4)  EUT C 58 af 24.2.2011, s. 4.

            (5)  EFT L 1 af 3.1.1994, s. 3.

            (6)  Det Europæiske Udvalg for Systemiske Risicis henstilling ESRB/2015/2 af 15. december 2015 om vurderingen af grænseoverskridende virkninger af og frivillig gensidighed vedrørende makroprudentielle politiske foranstaltninger (EUT C 97 af 12.3.2016, s. 9).

            (7)  I stk. 14, litra a), og punkt 14a), litra a), i bilag IX til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde fastsættes det, at udtrykkene »medlemsstat(er)« og »kompetente myndigheder« skal forstås således, at de ud over deres betydning i direktiv 2013/36/EU og forordning (EU) nr. 575/2013, også omfatter henholdsvis EFTA-staterne og deres kompetente myndigheder.

            (8)  EUT L 321 af 12.12.2019, s. 170.

            (9)  Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2019/878 af 20. maj 2019 om ændring af direktiv 2013/36/EU, for så vidt angår fritagne enheder, finansielle holdingselskaber, blandede finansielle holdingselskaber, aflønning, tilsynsforanstaltninger og -beføjelser og kapitalbevaringsforanstaltninger (EUT L 150 af 7.6.2019, s. 253).

            (10)  Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2020/873 af 24. juni 2020 om ændring af forordning (EU) nr. 575/2013 og (EU) 2019/876, for så vidt angår visse justeringer som reaktion på covid-19-pandemien (EUT L 204 af 26.6.2020, s. 4).

            (11)  Det Europæiske Udvalg for Systemiske Risicis henstilling ESRB/2020/14 af 4. december 2020 om Norges meddelelse om sin hensigt om at fastsætte en systemisk buffersats i overensstemmelse med artikel 133 i direktiv 2013/36/EU, som findes på ESRB’s websted.

            BILAG

                     »BILAG

                        Belgien

                           Et risikovægtet tillæg for detaileksponeringer med sikkerhed i fast ejendom til beboelse beliggende i Belgien, der pålægges kreditinstitutter, som er godkendt i Belgien, og som anvender IRB-metoden. Tillægget anvendes i overensstemmelse med artikel 458, stk. 2, litra d), nr. vi), i forordning (EU) nr. 575/2013 og består af to komponenter:

                                 a)

                                       et fast risikovægtet tillæg på 5 procentpoint, og

                                 b)

                                       et forholdsmæssigt risikovægtet tillæg på 33 procent af det eksponeringsvægtede gennemsnit af de risikovægte, der anvendes på porteføljen af detaileksponeringer med sikkerhed i fast ejendom til beboelse beliggende i Belgien.

                           I.   Beskrivelse af foranstaltningen

                                 1.

                                 Den belgiske foranstaltning, der anvendes i overensstemmelse med artikel 458, stk. 2, litra d), nr. vi), i forordning (EU) nr. 575/2013, og pålægges kreditinstitutter, som er godkendt i Belgien, og som anvender IRB-metoden, består af et risikovægtet tillæg for detaileksponeringer med sikkerhed i fast ejendom til beboelse beliggende i Belgien, som består af to komponenter:

                                             a)

                                             Den første komponent består af et tillæg på 5 procentpoint til risikovægten for detaileksponeringer med sikkerhed i fast ejendom til beboelse beliggende i Belgien, som opnås efter beregning af den anden del af det risikovægtede tillæg i overensstemmelse med litra b).

                                             b)

                                             Den anden komponent består af et risikovægtet tillæg på 33 procent af det eksponeringsvægtede gennemsnit af de risikovægte, der anvendes på porteføljen af detaileksponeringer med sikkerhed i fast ejendom til beboelse beliggende i Belgien. Det eksponeringsvægtede gennemsnit er gennemsnittet af risikovægtene for de individuelle lån beregnet i overensstemmelse med artikel 154 i forordning (EU) nr. 575/2013, vægtet efter den relevante eksponeringsværdi.

                           II.   Gensidighed

                                 2.

                                 I overensstemmelse med artikel 458, stk. 5, i forordning (EU) nr. 575/2013 henstilles det, at de relevante myndigheder i de berørte medlemsstater modsvarer den belgiske foranstaltning ved at anvende den på de filialer af indenlandsk godkendte kreditinstitutter, som er beliggende i Belgien, og som anvender IRB-metoden, inden for den tidsfrist, der er angivet i delhenstilling C(3).

                                 3.

                                 Det henstilles, at de relevante myndigheder modsvarer den belgiske foranstaltning ved at anvende den på indenlandsk godkendte kreditinstitutter, der anvender IRB-metoden, og som har direkte detaileksponeringer med sikkerhed i fast ejendom til beboelse beliggende i Belgien. I overensstemmelse med delhenstilling C(2) henstilles det, at de relevante myndigheder anvender den samme foranstaltning som den, der er blevet gennemført i Belgien af den aktiverende myndighed, inden for den tidsfrist, der er angivet i delhenstilling C(3).

                                 4.

                                 Kan den samme makroprudentielle politiske foranstaltning ikke træffes i henhold til national ret i det pågældende land, henstilles det, at de relevante myndigheder, efter samråd med ESRB, anvender en makroprudentiel politisk foranstaltning i henhold til deres nationale ret, hvis virkning bedst modsvarer den ovenfor beskrevne foranstaltning, herunder vedtagelse af tilsynsforanstaltninger og -beføjelser, der er fastsat i afsnit VII, kapitel 2, afdeling IV i direktiv 2013/36/EU. Det henstilles, at de relevante myndigheder vedtager den tilsvarende foranstaltning senest fire måneder efter offentliggørelsen af denne henstilling i Den Europæiske Unions Tidende.

                           III.   Væsentlighedstærskel

                                 5.

                                 Foranstaltningen suppleres af en institutspecifik væsentlighedstærskel på 2 milliarder EUR for at styre den potentielle anvendelse af de minimis-princippet af de relevante myndigheder, som anvender gensidige foranstaltninger.

                                 6.

                                 I overensstemmelse med afdeling 2.2.1 i henstilling ESRB/2015/2 kan de relevante myndigheder i den berørte medlemsstat undtage individuelle indenlandsk godkendte kreditinstitutter, der anvender IRB-metoden, som har ikke-væsentlige detaileksponeringer sikret ved realkreditlån med pant i boligenheder i Belgien, og som ligger under væsentlighedstærsklen på 2 milliarder EUR. Ved anvendelse af væsentlighedstærsklen bør de relevante myndigheder overvåge væsentligheden af eksponeringerne, og det henstilles, at de anvender den belgiske foranstaltning på tidligere undtagne individuelle indenlandsk godkendte kreditinstitutter, hvis væsentlighedstærsklen på 2 milliarder EUR overskrides.

                                 7.

                                 Er der ingen godkendte kreditinstitutter i de berørte medlemsstater, som har filialer beliggende i Belgien, eller som har direkte detaileksponeringer med sikkerhed i fast ejendom til beboelse beliggende i Belgien, som anvender IRB-metoden, og som har en eksponering på mindst 2 milliarder EUR over for det belgiske boligmarked, kan de relevante myndigheder i de pågældende medlemsstater i henhold til afsnit 2.2.1 i henstilling ESRB/2015/2 beslutte ikke at modsvare den belgiske foranstaltning. I så fald bør de relevante myndigheder overvåge væsentligheden af eksponeringerne, og det henstilles, at de modsvarer den belgiske foranstaltning, hvis et kreditinstitut, der anvender IRB-metoden, overskrider tærsklen på 2 milliarder EUR.

                                 8.

                                 I overensstemmelse med afdeling 2.2.1 i henstilling ESRB/2015/2 udgør væsentlighedstærsklen på 2 milliarder EUR det anbefalede maksimale tærskelniveau. De relevante myndigheder, som træffer modsvarende foranstaltninger, kan derfor, i stedet for at anvende den anbefalede tærskel, fastsætte en lavere tærskel for deres jurisdiktioner, hvor det er passende, eller modsvare foranstaltningen uden nogen væsentlighedstærskel.

                        Frankrig

                           En stramning af grænsen for store eksponeringer fastsat i artikel 395, stk. 1, i forordning (EU) nr. 575/2013, som finder anvendelse på eksponeringer mod store ikke-finansielle selskaber med høj gældsætning, som har deres hjemsted i Frankrig, til 5 procent af det justerede kapitalgrundlag, som i overensstemmelse med artikel 458, stk. 2, litra d), nr. ii), i forordning (EU) nr. 575/2013 finder anvendelse på globalt systemisk vigtige institutter (G-SII’er) og andre systemisk vigtige institutter (O-SII’er) på det højeste konsolideringsniveau inden for rammerne af deres banktilsynsperimeter.

                     I.   Beskrivelse af foranstaltningen

                                 1.

                                 Den franske foranstaltning, som finder anvendelse i overensstemmelse med artikel 458, stk. 2, litra d), nr. ii), i forordning (EU) nr. 575/2013, og som pålægges på G-SII’er og O-SII’er på det højeste konsolideringsniveau inden for rammerne af deres banktilsynsperimeter (ikke på delkonsolideret niveau), består af en stramning af grænsen for store eksponeringer til 5 procent af deres justerede kapitalgrundlag, som finder anvendelse på eksponeringer mod ikke-finansielle selskaber med høj gældsætning, som har deres hjemsted i Frankrig.

                                 2.

                                 Et ikke-finansielt selskab defineres som en fysisk eller juridisk person i henhold til de privatretlige regler, som har sit hjemsted i Frankrig, og som på sit niveau og på det højeste konsolideringsniveau hører til sektoren ikke-finansielle selskaber som defineret i punkt 2.45 i bilag A til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 549/2013 (*1).

                                 3.

                                 Foranstaltningen finder anvendelse på eksponeringer mod ikke-finansielle selskaber, som har deres hjemsted i Frankrig, og på eksponeringer mod grupper af indbyrdes forbundne ikke-finansielle selskaber som følger:

                                             a)

                                             For ikke-finansielle selskaber, som er en del af en gruppe af indbyrdes forbundne ikke-finansielle selskaber, der har sit hjemsted på det højeste konsolideringsniveau i Frankrig, finder foranstaltningen anvendelse på summen af nettoeksponeringer mod gruppen og alle dens tilknyttede enheder som omhandlet i artikel 4, stk. 1, punkt 39, i forordning (EU) nr. 575/2013.

                                             b)

                                             For ikke-finansielle selskaber, som er en del af en gruppe af indbyrdes forbundne ikke-finansielle selskaber, der har sit hjemsted på det højeste konsolideringsniveau uden for Frankrig, finder foranstaltningen anvendelse på summen af:

                                                         i)

                                                         eksponeringer mod disse ikke-finansielle selskaber, der har deres hjemsted i Frankrig,

                                                         ii)

                                                         eksponeringer mod enheder i Frankrig eller i udlandet, som de i nr. i) nævnte ikke-finansielle selskaber har direkte eller indirekte kontrol med som omhandlet i artikel 4, stk. 1, punkt 39), i forordning (EU) nr. 575/2013, og

                                                         iii)

                                                         eksponeringer mod enheder i Frankrig eller i udlandet, som er økonomisk afhængige af de i nr. i) nævnte ikke-finansielle selskaber som omhandlet i artikel 4, stk. 1, punkt 39), i forordning (EU) nr. 575/2013.

                                       Ikke-finansielle selskaber, som ikke har deres hjemsted i Frankrig, og som ikke er et datterselskab eller en økonomisk afhængig enhed af, og som ikke er direkte eller indirekte kontrolleret af et ikke-finansielt selskab, der har sit hjemsted i Frankrig, er derfor ikke omfattet af foranstaltningen.
                                 I overensstemmelse med artikel 395, stk. 1, i forordning (EU) nr. 575/2013 finder foranstaltningen anvendelse, efter at der er taget hensyn til virkningen af kreditrisikoreduktionsteknikker og undtagelser i overensstemmelse med artikel 399 til 403 i forordning (EU) nr. 575/2013.

                                 4.

                                 Et systemisk vigtigt institut (G-SII) eller et andet systemisk vigtigt institut (O-SII) skal betragte et ikke-finansielt selskab, der har sit hjemsted i Frankrig, som stort, hvis dets oprindelige eksponering mod det ikke-finansielle selskab, eller mod gruppen af indbyrdes forbundne ikke-finansielle selskaber som omhandlet i stk. 3, beløber sig til mindst 300 millioner EUR. Den oprindelige eksponeringsværdi beregnes i overensstemmelse med artikel 389 og 390 i forordning (EU) nr. 575/2013, før der er taget hensyn til virkningen af kreditrisikoreduktionsteknikker og undtagelser fastsat i artikel 399 til 403 i forordning (EU) nr. 575/2013, og som indberettet i overensstemmelse med artikel 9 i Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) nr. 680/2014 (*2).

                                 5.

                                 Et ikke-finansielt selskab betragtes som havende en høj gældsætning, hvis det har en gearingsgrad på over 100 procent og en dækningsgrad for dets finansieringsomkostninger på under tre, beregnet på det højeste konsolideringsniveau som følger:

                                             a)

                                             Gearingsgraden er forholdet mellem den samlede gæld fratrukket likvide midler og egenkapital, og

                                             b)

                                             Dækningsgraden for finansieringsomkostninger er forholdet mellem, på den ene side, værditilvæksten plus driftssubsidier fratrukket i) lønudgifter, ii) driftsrelaterede skatter og -afgifter, iii) andre ordinære nettodriftsudgifter eksklusive nettorenter og lignende omkostninger, og iv) afskrivninger, og på den anden side, renter og lignende omkostninger.

                                       Kvoterne beregnes på grundlag af regnskabsaggregater defineret i overensstemmelse med de gældende standarder, således som disse fremgår af det ikke-finansielle selskabs regnskaber, og som godkendt af en statsautoriseret revisor, hvor det er påkrævet.

                           II.   Gensidighed

                                 6.

                                 Det henstilles, at de relevante myndigheder modsvarer den franske foranstaltning ved at anvende den på indenlandsk godkendte G-SII’er og O-SII’er på det højeste konsolideringsniveau inden for rammerne af deres banktilsynsperimeter.

                                 7.

                                 Kan den samme makroprudentielle politiske foranstaltning ikke træffes i henhold til national ret i det pågældende land i overensstemmelse med delhenstilling C(2), henstilles det, at de relevante myndigheder, efter samråd med ESRB, anvender en makroprudentiel politisk foranstaltning i henhold til deres nationale ret, hvis virkning bedst modsvarer den ovenfor beskrevne foranstaltning. Det henstilles, at de relevante myndigheder vedtager den tilsvarende foranstaltning senest seks måneder efter offentliggørelsen af denne henstilling i Den Europæiske Unions Tidende.

                           III.   Væsentlighedstærskel

                                 8.

                                 Foranstaltningen suppleres af en kombineret væsentlighedstærskel for at styre den potentielle anvendelse af de minimis-princippet af de relevante myndigheder, der anvender gensidige foranstaltninger, som er sammensat af:

                                             a)

                                             En tærskel på 2 milliarder EUR for den samlede oprindelige eksponering, som indenlandsk godkendte G-SII’er og O-SII’er på det højeste konsolideringsniveau inden for banktilsyn har mod sektoren ikke-finansielle selskaber i Frankrig.

                                             b)

                                             En tærskel på 300 millioner EUR, som gælder for indenlandsk godkendte G-SII’er og O-SII’er, der modsvarer eller overstiger den i a) nævnte tærskel for:

                                                         i)

                                                         en enkelt oprindelig eksponering mod et ikke-finansielt selskab, der har sit hjemsted i Frankrig

                                                         ii)

                                                         summen af oprindelige eksponeringer mod en gruppe af indbyrdes forbundne ikke-finansielle selskaber, som har sit hjemsted på det højeste konsolideringsniveau i Frankrig, beregnet i overensstemmelse med stk. 3, litra a)

                                                         iii)

                                                         summen af oprindelige eksponeringer mod ikke-finansielle selskaber med hjemsted i Frankrig, som er en del af en gruppe af indbyrdes forbundne ikke-finansielle selskaber, som har sit hjemsted på det højeste konsolideringsniveau uden for Frankrig, som indberettet i formular C 28.00 og C 29.00 i bilag VIII til gennemførelsesforordning (EU) nr. 680/2014.

                                             c)

                                             En tærskel på 5 procent af G-SII’ets eller O-SII’ets justerede kapitalgrundlag på det højeste konsolideringsniveau for eksponeringer identificeret i litra b), efter at der er taget hensyn til virkningen af kreditrisikoreduktionsteknikker og undtagelser i overensstemmelse med artikel 399 til 403 i forordning (EU) nr. 575/2013.

                                       De i litra b) og c) anførte tærskelværdier finder anvendelse, uanset om enheden eller det ikke-finansielle selskab har en høj gældsætning eller ej.
                                 Den oprindelige eksponeringsværdi nævnt i litra a) og b) beregnes i overensstemmelse med artikel 389 og 390 i forordning (EU) nr. 575/2013, før der er taget hensyn til virkningen af kreditrisikoreduktionsteknikker og undtagelser fastsat i artikel 399 til 403 i forordning (EU) nr. 575/2013, og som indberettet i overensstemmelse med artikel 9 i Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) nr. 680/2014.

                                 9.

                                 I overensstemmelse med afsnit 2.2.1 i henstilling ESRB/2015/2 kan de relevante myndigheder i den berørte medlemsstat undtage indenlandsk godkendte G-SII’er eller O-SII’er på det højeste konsolideringsniveau inden for rammerne af deres banktilsynsperimeter, som ikke overskrider den i stk. 8 fastsatte kombinerede væsentlighedstærskel. Ved anvendelse af væsentlighedstærsklen bør de relevante myndigheder overvåge væsentligheden af de indenlandsk godkendte G-SII’ers og O-SII’ers eksponeringer mod den franske sektor for ikke-finansielle selskaber, samt hvorledes de indenlandsk godkendte G-SII’ers og O-SII’ers koncentration af eksponeringer mod store ikke-finansielle selskaber med hjemsted i Frankrig udvikler sig, og det henstilles, at de anvender den franske foranstaltning på tidligere undtagne indenlandsk godkendte G-SII’er eller O-SII’er på det højeste konsolideringsniveau inden for rammerne af deres banktilsynsperimeter, hvis den i stk. 8 fastsatte kombinerede væsentlighedstærskel overskrides. De relevante myndigheder opfordres også til at signalere de systemiske risici, der er forbundet med den højere gearing i store ikke-finansielle selskaber med hjemsted i Frankrig, til andre markedsdeltagere i deres jurisdiktion.

                                 10.

                                 Er der ingen G-SII’er eller O-SII’er på det højeste konsolideringsniveau inden for rammerne af deres banktilsynsperimeter, som er godkendt i de berørte medlemsstater, og som har eksponeringer mod den franske sektor for ikke-finansielle selskaber over den i stk. 8 fastsatte væsentlighedstærskel, kan de relevante myndigheder i de berørte medlemsstater i henhold til afdeling 2.2.1 i henstilling ESRB/2015/2 beslutte ikke at modsvare den franske foranstaltning. I så fald bør de relevante myndigheder overvåge væsentligheden af de indenlandsk godkendte G-SII’ers og O-SII’ers eksponeringer mod den franske sektor for ikke-finansielle selskaber, samt hvorledes de indenlandsk godkendte G-SII’ers og O-SII’ers koncentration af eksponeringer mod store ikke-finansielle selskaber med hjemsted i Frankrig udvikler sig, og det henstilles, at de modsvarer den franske foranstaltning, hvis et G-SII eller O-SII på det højeste konsolideringsniveau inden for rammerne af dets banktilsynsperimeter, overskrider den i stk. 8 fastsatte kombinerede væsentlighedstærskel. De relevante myndigheder opfordres også til at signalere de systemiske risici, der er forbundet med den højere gearing i store ikke-finansielle selskaber med hjemsted i Frankrig, til andre markedsdeltagere i deres jurisdiktion.

                                 11.

                                 I overensstemmelse med afdeling 2.2.1 i henstilling ESRB/2015/2 udgør den i stk. 8 fastsatte kombinerede væsentlighedstærskel en anbefalet maksimal tærskelværdi. De relevante myndigheder, som træffer modsvarende foranstaltninger, kan derfor, i stedet for at anvende den anbefalede tærskel, fastsætte en lavere tærskel for deres jurisdiktioner, hvor det er passende, eller modsvare foranstaltningen uden nogen væsentlighedstærskel.

                        Luxembourg

                           Retligt bindende grænser for belånbarhed for nye realkreditlån i beboelsesejendomme beliggende i Luxembourg med forskellige grænser for belånbarhed for forskellige kategorier af låntagere:

                                 a)

                                       Grænsen for belånbarhed på 100 % for førstegangskøbere, der erhverver deres primære bolig

                                 b)

                                       Grænsen for belånbarhed på 90% for andre købere, dvs. ikke førstegangskøbere, der erhverver deres primære bolig Denne grænse gennemføres på en forholdsmæssig måde gennem en porteføljejustering. Nærmere bestemt kan långivere udstede 15 % af porteføljen af nye realkreditlån til disse låntagere med en belåningsgrad på over 90 %, men under den maksimale belåningsgrad på 100 %

                                 c)

                                       Grænsen for belånbarhed på 80 % for andre realkreditlån (herunder segmentet køb med henblik på udlejning).

                           I.   Beskrivelse af foranstaltningen

                                 1.

                                 De luxembourgske myndigheder aktiverede retligt bindende grænser for belånbarheden for nye realkreditlån i beboelsesejendomme beliggende i Luxembourg. I forlængelse af henstillingen fra Comité du Risque Systémique (komitéen for systemiske risici) (1) har Commission de Surveillance du Secteur Financier (tilsynsrådet for den finansielle sektor) (2), der handler i samråd med Banque centrale du Luxembourg, aktiveret grænserne for belånbarheden, som er forskellige for tre kategorier af låntagere. Grænserne for belånbarheden for hver af de tre kategorier er som følger:

                                             a)

                                             Grænsen for belånbarhed på 100 % for førstegangskøbere, der erhverver deres primære bolig

                                             b)

                                             Grænsen for belånbarhed på 90% for andre købere, dvs. ikke førstegangskøbere, der erhverver deres primære bolig Denne grænse gennemføres på en forholdsmæssig måde gennem en porteføljejustering. Nærmere bestemt kan långivere udstede 15 % af porteføljen af nye realkreditlån til disse låntagere med en belåningsgrad på over 90 %, men under den maksimale belåningsgrad på 100 %

                                             c)

                                             Grænsen for belånbarhed på 80 % for andre realkreditlån (herunder segmentet køb med henblik på udlejning).

                                 2.

                                 Belånbarheden er forholdet mellem summen af alle lån eller rater af lån med sikkerhed i beboelsesejendomme på det tidspunkt, hvor lånet ydes, og værdien af ejendommen på samme tidspunkt.

                                 3.

                                 Grænserne for belånbarheden gælder uafhængigt af typen af ejerskab (f.eks. fuldt ejerskab, brugsret, udelukkende ejerskab).

                                 4.

                                 Foranstaltningen gælder for enhver privat låntager, der optager et realkreditlån til køb af en beboelsesejendom i Luxembourg til ikke-kommercielle formål. Foranstaltningen finder også anvendelse, hvis låntageren anvender en retlig ramme som et ejendomsinvesteringsselskab til at gennemføre denne transaktion og hvor der er tale om fælles ansøgninger. »Beboelsesejendomme« omfatter byggegrunde, uanset om bygge- og anlægsarbejdet finder sted umiddelbart efter købet eller flere år efter. Foranstaltningen finder også anvendelse, hvis et lån ydes til en låntager til køb af en ejendom med en langfristet leasingkontrakt. Ejendommen kan være til ejerens brug eller til udlejning.

                           II.   Gensidighed

                                 5.

                                 Det henstilles til de medlemsstater, hvis kreditinstitutter, forsikringsselskaber og professionelle, der udøver udlånsaktiviteter (realkreditudbydere), har relevante væsentlige luxembourgske krediteksponeringer i form af direkte grænseoverskridende kredit, at modsvare den luxembourgske foranstaltning i deres jurisdiktion. Hvis den samme foranstaltning ikke er tilgængelig i deres jurisdiktion for alle relevante grænseoverskridende eksponeringer, bør de relevante myndigheder anvende tilgængelige foranstaltninger, hvis virkning bedst modsvarer den aktiverede makroprudentielle politiske foranstaltning.

                                 6.

                                 Medlemsstaterne bør underrette ESRB om, at de modsvarede de luxembourgske foranstaltninger eller anvendte de minimis-undtagelser i overensstemmelse med henstilling D i henstilling ESRB/2015/2. Underretningen bør indsendes senest en måned efter vedtagelsen af den modsvarende foranstaltning ved hjælp af den skabelon, der er offentliggjort på ESRB’s websted. ESRB offentliggør underretningerne på ESRB’s websted og oplyser derved offentligheden om de nationale gensidige afgørelser. Publikationen omfatter eventuelle undtagelser, der er indført af de medlemsstater, der anvender gensidige foranstaltninger, og deres forpligtelse til at overvåge lækager og om nødvendigt handle.

                                 7.

                                 Det henstilles, at medlemsstaterne modsvarer en foranstaltning senest tre måneder efter offentliggørelsen af denne henstilling i Den Europæiske Unions Tidende.

                           III.   Væsentlighedstærskel

                                 8.

                                 Foranstaltningen suppleres af to væsentlighedstærskler for at styre de medlemsstaters potentielle anvendelse af de minimis-princippet: en landespecifik væsentlighedstærskel og en institutspecifik væsentlighedstærskel. Den landespecifikke væsentlighedstærskel for de samlede grænseoverskridende realkreditlån til Luxembourg er på 350 mio. EUR, hvilket svarer til ca. 1 % af det samlede indenlandske marked for realkreditlån i december 2020. Den institutspecifikke væsentlighedstærskel for de samlede grænseoverskridende realkreditlån til Luxembourg er på 35 mio. EUR, hvilket svarer til ca. 0,1% af det samlede indenlandske marked for realkreditlån i Luxembourg i december 2020. Der anmodes kun om gensidighed, når både den landespecifikke tærskel og den institutspecifikke tærskel overskrides.

                        Norge

                                 —

                                    en systemisk buffersats på 4,5 % for eksponeringer i Norge, der anvendes i overensstemmelse med artikel 133 i direktiv 2013/36/EU, som anvendt på og i Norge den 1. januar 2020 i henhold til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS-aftalen) (herefter »kapitalkravsdirektivet, som er gældende for og i Norge den 1. januar 2020«), på alle kreditinstitutter, der er godkendt i Norge

                                 —

                                    en gennemsnitlig nedre risikovægt på 20 % for eksponeringer mod beboelsesejendomme i Norge, anvendt i overensstemmelse med artikel 458, stk. 2, litra d), nr. vi), i forordning (EU) nr. 575/2013, som anvendt på og i Norge den 1. januar 2020 i henhold til bestemmelserne i EØS-aftalen (herefter »kapitalkravsforordningen, som er gældende for og i Norge den 1. januar 2020«) på kreditinstitutter, der er meddelt tilladelse i Norge, ved anvendelse af den interne ratingbaserede metode til beregning af de lovpligtige kapitalkrav

                                 —

                                    en gennemsnitlig nedre risikovægt på 35 % for eksponeringer mod erhvervsejendomme i Norge, anvendt i overensstemmelse med kapitalkravsforordningens artikel 458, stk. 2, litra d), nr. vi), som er gældende for og i Norge den 1. januar 2020, på kreditinstitutter, der er godkendt i Norge, ved anvendelse af den interne ratingbaserede metode til beregning af de lovpligtige kapitalkrav.

                           I.   Beskrivelse af foranstaltningerne

                                 1.

                                 Finansdepartementet (det norske finansministerium) indførte fra 31. december 2020 tre foranstaltninger: i) et systemisk risikobufferkrav for eksponeringer i Norge i henhold til kapitalkravsdirektivets artikel 133 som gældende for og i Norge 1. januar 2020, ii) en gennemsnitlig risikovægt på 20 % for eksponeringer mod fast ejendom til beboelse i Norge i henhold til kapitalkravsforordningens artikel 458, stk. 2, litra d), nr. vi), som gældende for og i Norge 1. januar 2020, og iii) en gennemsnitlig risikovægt for eksponeringer mod erhvervsejendomme i Norge i henhold til kapitalkravsforordningens artikel 458, stk. 2, litra d), nr. vi), som gældende for og i Norge 1. januar 2020.

                                 2.

                                 Den systemiske buffersats er fastsat til 4,5 % og finder anvendelse på indenlandske eksponeringer i alle kreditinstitutter, der er godkendt i Norge. For kreditinstitutter, der ikke anvender den avancerede metode, fastsættes den systemiske buffersats, der finder anvendelse på alle eksponeringer, dog til 3 % indtil 31december 2022. Derefter fastsættes den systemiske buffersats, der finder anvendelse på indenlandske eksponeringer til 4,5 %.

                                 3.

                                 Den nedre risikovægt for beboelsesejendomme er en institutspecifik gennemsnitlig nedre risikovægt for eksponeringer mod beboelsesejendomme i Norge, som gælder for kreditinstitutter, der anvender den interne ratingbaserede metode. Den nedre risikovægt for fast ejendom vedrører den eksponeringsvægtede gennemsnitlige risikovægt i beboelsesejendomsporteføljen. Norske eksponeringer mod beboelsesejendomme bør forstås som detaileksponeringer med sikkerhed i fast ejendom i Norge.

                                 4.

                                 Den nedre risikovægt for erhvervsejendomme er en institutspecifik gennemsnitlig nedre risikovægt for eksponeringer mod erhvervsejendomme i Norge, som gælder for kreditinstitutter, der anvender den interne ratingbaserede metode. Den nedre risikovægt for fast ejendom vedrører den eksponeringsvægtede gennemsnitlige risikovægt i erhvervsejendomssporteføljen. Norske eksponeringer mod erhvervsejendomme bør forstås som erhvervseksponeringer med sikkerhed i fast ejendom i Norge.

                           II.   Gensidighed

                                 5.

                                 Det henstilles, at de relevante myndigheder modsvarer de norske foranstaltninger for eksponeringer beliggende i Norge i overensstemmelse med henholdsvis artikel 134, stk. 1, i direktiv 2013/36/EU og artikel 458, stk. 5, i forordning (EU) nr. 575/2013. Det henstilles, at de relevante myndigheder modsvarer den systemiske buffersats senest 18 måneder efter offentliggørelsen af denne henstilling som ændret ved Det Europæiske Udvalg for Systemiske Risicis henstilling ESRB/2021/3 (*3) i Den Europæiske Unions Tidende, medmindre andet er fastsat i stk. 7 nedenfor. De gennemsnitlige nedre risikovægte for eksponeringer mod beboelses- og erhvervsejendomme i Norge bør modsvares inden for den standardovergangsperiode på tre måneder, der er fastsat i henstilling ESRB/2015/2.

                                 6.

                                 Kan de samme makroprudentielle politiske foranstaltninger ikke træffes i henhold til national ret i det pågældende land i overensstemmelse med delhenstilling C(2), henstilles det, at de relevante myndigheder, efter samråd med ESRB, anvender makroprudentielle politiske foranstaltninger i henhold til deres nationale ret, hvis virkning bedst modsvarer de ovenfor beskrevne foranstaltninger. Det henstilles, at de relevante myndigheder vedtager tilsvarende foranstaltninger for gensidig anerkendelse af de gennemsnitlige nedre risikovægte for eksponeringer i beboelses- og erhvervsejendomme inden for 12 måneder og for gensidig anerkendelse af den systemiske buffersats inden for henholdsvis 18 måneder efter offentliggørelsen af denne henstilling i Den Europæiske Unions Tidende, medmindre andet er fastsat for den systemiske buffer i stk. 7 nedenfor.

                                 7.

                                 Indtil direktiv (EU) 2019/878 finder anvendelse for og i Norge i overensstemmelse med EØS-aftalen, kan de relevante myndigheder modsvare den norske systemiske bufferforanstaltning på en måde og på et niveau, der tager hensyn til eventuelle sammenfald eller forskelle i kapitalkravene i deres medlemsstat og Norge, forudsat at de følger følgende principper:

                                             a)

                                             risikodækning: de relevante myndigheder bør sikre, at den systemiske risiko, som forsøges afbødet med den norske foranstaltning, tilstrækkeligt adresseres

                                             b)

                                             undgåelse af regelarbitrage og sikring af lige vilkår: de relevante myndigheder bør minimere muligheden for udsivning og regelarbitrage og straks lukke eventuelle lovgivningsmæssige smuthuller, hvis det er nødvendigt, og de relevante myndigheder bør sikre lige vilkår for kreditinstitutterne

                                       Dette stykke finder ikke anvendelse på de gennemsnitlige nedre risikovægte for eksponeringer mod beboelses- og erhvervsejendomme.

                           III.   Væsentlighedstærskel

                                 8.

                                 Foranstaltningerne suppleres af institutspecifikke væsentlighedstærskler baseret på eksponeringer i Norge for at styre de relevante myndigheders potentielle anvendelse af de minimis-princippet i forbindelse med gensidige foranstaltninger som følger:

                                             a)

                                             for den systemiske buffersats er væsentlighedstærsklen fastsat til et risikovægtet eksponeringsbeløb på 32 mia. NOK, hvilket svarer til ca. 1 % af kreditinstitutternes samlede risikovægtede eksponering i Norge

                                             b)

                                             for den nedre risikovægt for beboelsesejendomme fastsættes væsentlighedstærsklen til et bruttoudlån på 32,3 mia. NOK, svarende til ca. 1 % af bruttoudlån med sikkerhed i beboelsesejendomme til norske kunder

                                             c)

                                             for den nedre risikovægt for erhvervsejendomme fastsættes væsentlighedstærsklen til et bruttoudlån på 7,6 mia. NOK, svarende til ca. 1 % af bruttoudlån med sikkerhed erhvervsejendomme til norske kunder

                                 9.

                                 I henhold til afsnit 2.2.1 i henstilling ESRB/2015/2 kan de relevante myndigheder i den omhandlede medlemsstat undtage individuelle indenlandsk godkendte kreditinstitutter med ikke-væsentlige eksponeringer i Norge. Eksponeringer anses som ikke-væsentlige, hvis de ligger under de institutspecifikke væsentlighedstærskler, der er fastsat i stk. 8 ovenfor. Ved anvendelsen af væsentlighedstærsklerne bør de relevante myndigheder overvåge væsentligheden af eksponeringerne, og det henstilles, at de anvender de norske foranstaltninger på tidligere undtagne individuelle indenlandsk godkendte kreditinstitutter, hvis væsentlighedstærsklerne i stk. 8 ovenfor overskrides.

                                 10.

                                 I overensstemmelse med afdeling 2.2.1 i henstilling ESRB/2015/2 udgør de i stk. 8 ovenfor fastsatte væsentlighedstærskler de anbefalede maksimale tærskelværdier. De relevante myndigheder, som træffer modsvarende foranstaltninger, kan derfor, i stedet for at anvende de anbefalede tærskler, fastsætte lavere tærskler for deres jurisdiktioner, hvor det er passende, eller modsvare foranstaltningerne uden nogen væsentlighedstærskel.

                                 11.

                                 Findes der ikke kreditinstitutter, der er godkendt de medlemsstater, der har væsentlige eksponeringer i Norge, kan de relevante myndigheder i de omhandlede medlemsstater i henhold til afdeling 2.2.1 i henstilling ESRB/2015/2 beslutte ikke at modsvare de norske foranstaltninger. I så fald bør de relevante myndigheder overvåge væsentligheden af eksponeringerne, og det henstilles, at de modsvarer de norske foranstaltninger, hvis et kreditinstitut overskrider de pågældende væsentlighedstærskler.

                        Sverige

                           En kreditinstitutspecifik minimumsgrænse på 25 procent for det eksponeringsvægtede gennemsnit af de risikovægte, som anvendes på porteføljen af detaileksponeringer mod låntagere bosat i Sverige, som er sikret ved pant i fast ejendom i overensstemmelse med artikel 458, stk. 2, litra d), nr. vi) i forordning (EU) nr. 575/2013 for kreditinstitutter, som er godkendt i Sverige, og som anvender den interne ratingbaserede metode ved beregningen af deres lovmæssige kapitalkrav.

                     I.   Beskrivelse af foranstaltningen

                                 1.

                                 Den svenske foranstaltning, som anvendes i overensstemmelse med artikel 458, stk. 2, litra d), nr. vi), i forordning (EU) nr. 575/2013 og pålægges kreditinstitutter, som er godkendt i Sverige, og som anvender IRB-metoden, består af en kreditinstitutspecifik minimumsgrænse på 25 procent for det eksponeringsvægtede gennemsnit af de risikovægte, som anvendes på porteføljen af detaileksponeringer mod låntagere bosat i Sverige, som er sikret ved pant i fast ejendom.

                                 2.

                                 Det eksponeringsvægtede gennemsnit er gennemsnittet af risikovægtene for de individuelle eksponeringer beregnet i overensstemmelse med artikel 154 i forordning (EU) nr. 575/2013, vægtet efter den relevante eksponeringsværdi.

                           II.   Gensidighed

                                 3.

                                 I overensstemmelse med artikel 458, stk. 5, i forordning (EU) nr. 575/2013 henstilles det, at de relevante myndigheder i de berørte medlemsstater modsvarer den svenske foranstaltning ved at anvende den på de filialer af indenlandsk godkendte kreditinstitutter, som er beliggende i Sverige, og som anvender IRB-metoden, inden for den tidsfrist, der er angivet i delhenstilling C(3).

                                 4.

                                 Det henstilles, at de relevante myndigheder modsvarer den svenske foranstaltning ved at anvende den på indenlandsk godkendte kreditinstitutter, der anvender IRB-metoden, og som har direkte detaileksponeringer mod låntagere bosat i Sverige, som er sikret ved pant i fast ejendom. I overensstemmelse med delhenstilling C(2) henstilles det, at de relevante myndigheder anvender den samme foranstaltning som den, der er blevet gennemført i Sverige af den aktiverende myndighed, inden for den tidsfrist, der er angivet i delhenstilling C(3).

                                 5.

                                 Kan den samme makroprudentielle politiske foranstaltning ikke træffes i henhold til national ret i det pågældende land, henstilles det, at de relevante myndigheder, efter samråd med ESRB, anvender en makroprudentiel politisk foranstaltning i henhold til deres nationale ret, hvis virkning bedst modsvarer den ovenfor beskrevne foranstaltning. Det henstilles, at de relevante myndigheder vedtager den tilsvarende foranstaltning senest fire måneder efter offentliggørelsen af denne henstilling i Den Europæiske Unions Tidende.

                           III.   Væsentlighedstærskel

                                 6.

                                 Foranstaltningen suppleres af en institutspecifik væsentlighedstærskel på 5 milliarder SEK for at styre de relevante myndigheders potentielle anvendelse af de minimis-princippet i forbindelse med gensidige foranstaltninger.

                                 7.

                                 I overensstemmelse med afdeling 2.2.1 i henstilling ESRB/2015/2 kan de relevante myndigheder i den berørte medlemsstat undtage individuelle indenlandsk godkendte kreditinstitutter, der anvender IRB-metoden, som har ikke-væsentlige detaileksponeringer mod låntagere bosat i Sverige, som er sikret ved pant i fast ejendom, og som ligger under væsentlighedstærsklen på 5 milliarder SEK. Ved anvendelse af væsentlighedstærsklen bør de relevante myndigheder overvåge væsentligheden af eksponeringerne, og det henstilles, at de anvender den svenske foranstaltning på tidligere undtagne individuelle indenlandsk godkendte kreditinstitutter, hvis væsentlighedstærsklen på 5 milliarder SEK overskrides.

                                 8.

                                 Er der ingen godkendte kreditinstitutter i de berørte medlemsstater, som har filialer beliggende i Sverige, eller som har direkte detaileksponeringer mod låntagere bosat i Sverige, som er sikret ved pant i fast ejendom, som anvender IRB-metoden, og som har en detaileksponering på mindst 5 milliarder SEK over for låntagere bosat i Sverige, som er sikret ved pant i fast ejendom, kan de relevante myndigheder i de pågældende medlemsstater i henhold til afsnit 2.2.1 i henstilling ESRB/2015/2 beslutte ikke at modsvare den svenske foranstaltning. I så fald bør de relevante myndigheder overvåge væsentligheden af eksponeringerne, og det henstilles, at de modsvarer den svenske foranstaltning, hvis et kreditinstitut, der anvender IRB-metoden, overskrider tærsklen på 5 milliarder SEK.

                                 9.

                                 I overensstemmelse med afdeling 2.2.1 i henstilling ESRB/2015/2 udgør væsentlighedstærsklen på 5 milliarder SEK det anbefalede maksimale tærskelniveau. De relevante myndigheder, som træffer modsvarende foranstaltninger, kan derfor, i stedet for at anvende den anbefalede tærskel, fastsætte en lavere tærskel for deres jurisdiktioner, hvor det er passende, eller modsvare foranstaltningen uden nogen væsentlighedstærskel.

               (*1)  Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 549/2013 af 21. maj 2013 om det europæiske national- og regionalregnskabssystem i Den Europæiske Union (EUT L 174 af 26.6.2013, s. 1).

               (*2)  Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) nr. 680/2014 af 16. april 2014 om gennemførelsesmæssige tekniske standarder for institutters indberetning med henblik på tilsyn i medfør af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 575/2013 (EUT L 191 af 28.6.2014, s. 1).

               (*3)  Endnu ikke offentliggjort i EU-Tidende.«

               (1)  Recommandation du comité du risque systémique du 9 novembre 2020 relative aux crédits portant sur des biens immobiliers à usage résidentiel situés sur le territoire du Luxembourg (CRS/2020/005).

               (2)  CSSF Regulation N.20-08 du 3 décembre 2020 fixant des conditions pour l’octroi de crédits relatifs à des biens immobiliers à usage résidentiel situés sur le territoire du Luxembourg.