title: Det Europæiske Udvalg for Systemiske Risicis henstilling af 2. juni 2020 om ændring af henstilling ESRB/2015/2 om vurderingen af grænseoverskridende virkninger af og frivillig gensidighed vedrørende makroprudentielle politiske foranstaltninger (ECB/2020/9) 2020/C 217/01

text:
               1.7.2020

               DA

               Den Europæiske Unions Tidende

               C 217/1

      DET EUROPÆISKE UDVALG FOR SYSTEMISKE RISICIS HENSTILLING
      af 2. juni 2020
      om ændring af henstilling ESRB/2015/2 om vurderingen af grænseoverskridende virkninger af og frivillig gensidighed vedrørende makroprudentielle politiske foranstaltninger
      (ECB/2020/9)
      (2020/C 217/01)
      DET ALMINDELIGE RÅD FOR DET EUROPÆISKE UDVALG FOR SYSTEMISKE RISICI HAR —
      under henvisning til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde,
      under henvisning til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1092/2010 af 24. november 2010 om makrotilsyn på EU-plan med det finansielle system og om oprettelse af et europæisk udvalg for systemiske risici (1), særlig artikel 3 og artikel 16 til 18,
      under henvisning til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/36/EU af 26. juni 2013 om adgang til at udøve virksomhed som kreditinstitut og om tilsyn med kreditinstitutter og investeringsselskaber, om ændring af direktiv 2002/87/EF og om ophævelse af direktiv 2006/48/EF og 2006/49/EF (2), særlig artikel 134, stk. 4,
      under henvisning til Det Europæiske Udvalg for Systemiske Risicis afgørelse ESRB/2011/1 af 20. januar 2011 om vedtagelse af forretningsordenen for Det Europæiske Udvalg for Systemiske Risici (3), særlig artikel 18 til 20, og
      ud fra følgende betragtninger:

                  (1)

                  For at sikre effektive og konsekvente nationale makroprudentielle politiske foranstaltninger er det vigtigt, at den obligatoriske gensidighed, som kræves i henhold til EU-lovgivningen, suppleres af frivillig gensidighed.

                  (2)

                  Reglerne for frivillig gensidighed vedrørende makroprudentielle politiske foranstaltninger, som er fastsat i Det Europæiske Udvalg for Systemiske Risicis henstilling ESRB/2015/2 (4), skal sikre, at alle eksponeringsbaserede makroprudentielle politiske foranstaltninger, der aktiveres i en medlemsstat, bliver modsvaret i de andre medlemsstater.

                  (3)

                  Den 24. juni 2016 blev henstilling ESRB/2015/2 ændret i medfør af Det Europæiske Udvalg for Systemiske Risicis henstilling ESRB/2016/4 (5) for at anbefale gensidighed vedrørende den systemiske buffersats på 1 procent, som Eesti Pank anvender i overensstemmelse med artikel 133 i direktiv 2013/36/EU på de indenlandske eksponeringer i alle kreditinstitutter, der er godkendt i Estland.

                  (4)

                  Som svar på Eesti Panks afgørelse af 6. april 2020 om at sænke den systemiske buffersats til 0 % med virkning fra 1. maj 2020, har Det Almindelige Råd for Det Europæiske Udvalg for Systemiske Risici (ESRB) besluttet at medtage den estiske foranstaltning på listen over makroprudentielle politiske foranstaltninger, for hvilke der anbefales gensidighed i henhold til henstilling ESRB/2015/2.

                  (5)

                  Henstilling ESRB/2015/2 bør derfor ændres i overensstemmelse hermed —

            VEDTAGET DENNE HENSTILLING:

         ÆNDRINGER

      Henstilling ESRB/2015/2 ændres som følger:

                  1)

                  Afdeling 1, delhenstilling C(1), affattes således:

                              »1.

                              Det henstilles, at de relevante myndigheder modsvarer de makroprudentielle politiske foranstaltninger, som andre relevante myndigheder har vedtaget, og som ESRB anbefaler modsvares. Det henstilles, at følgende foranstaltninger, som beskrives nærmere i bilaget, modsvares:

                                          Finland:

                                                      —

                                                      en minimumsgrænse på 15 procent for den gennemsnitlige risikovægt på boliglån med pant i et realkreditlån for boligenheder i Finland, der i overensstemmelse med artikel 458, stk. 2, litra d), nr. vi), i forordning (EU) nr. 575/2013 anvendes på kreditinstitutter, der er godkendt i Finland, og som anvender den interne ratingbaserede metode (IRB) ved beregningen af deres lovmæssige kapitalkrav.

                                          Belgien:

                                                      —

                                                      et risikovægtet tillæg for detaileksponeringer med sikkerhed i fast ejendom til beboelse beliggende i Belgien, der anvendes i overensstemmelse med artikel 458, stk. 2, litra d), nr. vi), i forordning (EU) nr. 575/2013 på kreditinstitutter, der er godkendt i Belgien, og som anvender IRB-metoden ved beregningen af deres lovmæssige kapitalkrav, og som består af:

                                                                  a)

                                                                  et fast risikovægtet tillæg på 5 procentpoint, og

                                                                  b)

                                                                  et forholdsmæssigt risikovægtet tillæg på 33 procent af det eksponeringsvægtede gennemsnit af de risikovægte, der anvendes på porteføljen af detaileksponeringer med sikkerhed i fast ejendom til beboelse beliggende i Belgien.

                                          Frankrig:

                                                      —

                                                      en stramning af grænsen for store eksponeringer fastsat i artikel 395, stk. 1, i forordning (EU) nr. 575/2013, som finder anvendelse på eksponeringer mod store ikke-finansielle selskaber med høj gældsætning, som har deres hjemsted i Frankrig, til 5 procent af det justerede kapitalgrundlag, som i overensstemmelse med artikel 458, stk. 2, litra d), nr. ii), i forordning (EU) nr. 575/2013 finder anvendelse på globalt systemisk vigtige institutter (G-SII'er) og andre systemisk vigtige institutter (O-SII'er) på det højeste konsolideringsniveau inden for rammerne af deres banktilsynsperimeter.

                                          Sverige:

                                                      —

                                                      en kreditinstitutspecifik minimumsgrænse på 25 procent for det eksponeringsvægtede gennemsnit af de risikovægte, som anvendes på porteføljen af detaileksponeringer mod låntagere bosat i Sverige, som er sikret ved pant i fast ejendom, i overensstemmelse med artikel 458, stk. 2, litra d), nr. vi) i forordning (EU) nr. 575/2013 for kreditinstitutter, som er godkendt i Sverige, og som anvender den interne ratingbaserede metode ved beregningen af deres lovmæssige kapitalkrav.«

                  2)

                  Bilaget erstattes af bilaget til denne henstilling.

         Udfærdiget i Frankfurt am Main, den 2. juni 2020.

               Leder af ESRB's sekretariat,

               på vegne af ESRB's Almindelige Råd

            Francesco MAZZAFERRO

         (1)  EUT L 331 af 15.12.2010, s. 1.

         (2)  EUT L 176 af 27.6.2013, s. 338.

         (3)  EUT C 58 af 24.2.2011, s. 4.

         (4)  Det Europæiske Udvalg for Systemiske Risicis henstilling ESRB/2015/2 af 15. december 2015 om vurderingen af grænseoverskridende virkninger af og frivillig gensidighed vedrørende makroprudentielle politiske foranstaltninger (EUT C 97 af 12.3.2016, s. 9).

         (5)  Det Europæiske Udvalg for Systemiske Risicis henstilling ESRB/2016/4 af 24. juni 2016 om ændring af henstilling ESRB/2015/2 om vurderingen af grænseoverskridende virkninger af og frivillig gensidighed vedrørende makroprudentielle foranstaltninger (EUT C 290 af 10.8.2016, s. 1).

         BILAG
         Bilaget til henstilling ESRB/2015/2 erstattes af følgende:

                  »BILAG

                     Finland

                        En kreditinstitutspecifik minimumsgrænse på 15 procent for den gennemsnitlige risikovægt på lån med pant i realkreditlån i boligheder i Finland, som gælder for kreditinstitutter, der anvender den interne ratingbaserede metode (IRB) (herefter »IRB-institutter«) i henhold til artikel 458, stk. 2, litra d), nr. vi), i forordning (EU) nr. 575/2013.

                  I.   Beskrivelse af foranstaltningen

                              1.

                              Den finske foranstaltning, der anvendes i overensstemmelse med artikel 458, stk. 2, litra d), nr. vi), i forordning (EU) nr. 575/2013, består af en kreditinstitutspecifik minimumsgrænse for IRB-kreditinstitutter på 15 procent for den gennemsnitlige risikovægt, på porteføljeniveau, på boliglån med pant i boligenheder i Finland.

                        II.   Gensidighed

                              2.

                              I overensstemmelse med artikel 458, stk. 5, i forordning (EU) nr. 575/2013 henstilles det, at de relevante myndigheder i de berørte medlemsstater modsvarer den finske foranstaltning og anvender den på IRB-kreditinstitutters porteføljer af realkreditlån med pant i boligenheder i Finland, der er udstedt af indenlandsk godkendte filialer beliggende i Finland. Hvad angår dette afsnit, gælder fristen i delhenstilling C(3).

                              3.

                              Det henstilles også, at de relevante myndigheder modsvarer den finske foranstaltning og anvender den på IRB-kreditinstitutters porteføljer af realkreditlån med pant i boligenheder i Finland, som er udstedt direkte på tværs af grænser af kreditinstitutter, der er etableret i deres respektive jurisdiktioner. Hvad angår dette afsnit, gælder fristen i delhenstilling C(3).

                              4.

                              I overensstemmelse med delhenstilling C(2) henstilles det, at de relevante myndigheder, efter samråd med ESRB, anvender en makroprudentiel politisk foranstaltning i henhold til deres nationale ret, hvis virkning bedst modsvarer den ovenfor beskrevne foranstaltning, som det henstilles at modsvare, herunder vedtagelse af tilsynsforanstaltninger og -beføjelser, der er fastsat i afsnit VII, kapitel 2, afdeling IV i direktiv 2013/36/EU. Det henstilles, at de relevante myndigheder vedtager den tilsvarende foranstaltning inden for fire måneder.

                        III.   Væsentlighedstærskel

                              5.

                              Foranstaltningen suppleres af en væsentlighedstærskel for eksponeringen mod realkreditlånemarkedet i Finland på 1 milliard EUR for at styre den potentielle anvendelse af de minimis-princippet af de medlemsstater, der anvender gensidige foranstaltninger.

                              6.

                              I overensstemmelse med afdeling 2.2.1 i henstilling ESRB/2015/2 kan de relevante myndigheder i den berørte medlemsstat undtage individuelle IRB-kreditinstitutter med ikke-væsentlige porteføljer af realkreditlån med pant i boligenheder i Finland, som ligger under væsentlighedstærsklen på 1 milliard EUR. I så fald bør de relevante myndigheder overvåge væsentligheden af eksponeringerne, og det henstilles, at de træffer modsvarende foranstaltninger, hvis et IRB-kreditinstitut overskrider tærsklen på 1 milliard EUR.

                              7.

                              Er der ingen godkendte IRB-kreditinstitutter i andre medlemsstater, der har filialer i Finland, eller som leverer finansielle tjenesteydelser direkte i Finland, og som har en eksponering på mindst 1 milliard EUR over for det finske realkreditmarked, kan de relevante myndigheder i medlemsstaterne beslutte ikke at modsvare foranstaltningen i henhold til afdeling 2.2.1 i henstilling ESRB/2015/2. I så fald bør de relevante myndigheder overvåge væsentligheden af eksponeringerne, og det henstilles, at de træffer modsvarende foranstaltninger, hvis et IRB-kreditinstitut overskrider tærsklen på 1 milliard EUR.

                     Belgien

                        Et risikovægtet tillæg for detaileksponeringer med sikkerhed i fast ejendom til beboelse beliggende i Belgien, der pålægges kreditinstitutter, som er godkendt i Belgien, og som anvender IRB-metoden. Tillægget anvendes i overensstemmelse med artikel 458, stk. 2, litra d), nr. vi), i forordning (EU) nr. 575/2013 og består af to komponenter:

                              a)

                                    et fast risikovægtet tillæg på 5 procentpoint, og

                              b)

                                    et forholdsmæssigt risikovægtet tillæg på 33 procent af det eksponeringsvægtede gennemsnit af de risikovægte, der anvendes på porteføljen af detaileksponeringer med sikkerhed i fast ejendom til beboelse beliggende i Belgien.

                        I.   Beskrivelse af foranstaltningen

                              1.

                              Den belgiske foranstaltning, der anvendes i overensstemmelse med artikel 458, stk. 2, litra d), nr. vi), i forordning (EU) nr. 575/2013, og pålægges kreditinstitutter, som er godkendt i Belgien, og som anvender IRB-metoden, består af et risikovægtet tillæg for detaileksponeringer med sikkerhed i fast ejendom til beboelse beliggende i Belgien, som består af to komponenter:

                                          a)

                                          Den første komponent består af et tillæg på 5 procentpoint til risikovægten for detaileksponeringer med sikkerhed i fast ejendom til beboelse beliggende i Belgien, som opnås efter beregning af den anden del af det risikovægtede tillæg i overensstemmelse med litra b).

                                          b)

                                          Den anden komponent består af et risikovægtet tillæg på 33 procent af det eksponeringsvægtede gennemsnit af de risikovægte, der anvendes på porteføljen af detaileksponeringer med sikkerhed i fast ejendom til beboelse beliggende i Belgien. Det eksponeringsvægtede gennemsnit er gennemsnittet af risikovægtene for de individuelle lån beregnet i overensstemmelse med artikel 154 i forordning (EU) nr. 575/2013, vægtet efter den relevante eksponeringsværdi.

                        II.   Gensidighed

                              2.

                              I overensstemmelse med artikel 458, stk. 5, i forordning (EU) nr. 575/2013 henstilles det, at de relevante myndigheder i de berørte medlemsstater modsvarer den belgiske foranstaltning ved at anvende den på de filialer af indenlandsk godkendte kreditinstitutter, som er beliggende i Belgien, og som anvender IRB-metoden, inden for den tidsfrist, der er angivet i delhenstilling C(3).

                              3.

                              Det henstilles, at de relevante myndigheder modsvarer den belgiske foranstaltning ved at anvende den på indenlandsk godkendte kreditinstitutter, der anvender IRB-metoden, og som har direkte detaileksponeringer med sikkerhed i fast ejendom til beboelse beliggende i Belgien. I overensstemmelse med delhenstilling C(2) henstilles det, at de relevante myndigheder anvender den samme foranstaltning som den, der er blevet gennemført i Belgien af den aktiverende myndighed, inden for den tidsfrist, der er angivet i delhenstilling C(3).

                              4.

                              Kan den samme makroprudentielle politiske foranstaltning ikke træffes i henhold til national ret i det pågældende land, henstilles det, at de relevante myndigheder, efter samråd med ESRB, anvender en makroprudentiel politisk foranstaltning i henhold til deres nationale ret, hvis virkning bedst modsvarer den ovenfor beskrevne foranstaltning, herunder vedtagelse af tilsynsforanstaltninger og -beføjelser, der er fastsat i afsnit VII, kapitel 2, afdeling IV i direktiv 2013/36/EU. Det henstilles, at de relevante myndigheder vedtager den tilsvarende foranstaltning senest fire måneder efter offentliggørelsen af denne henstilling i Den Europæiske Unions Tidende.

                        III.   Væsentlighedstærskel

                              5.

                              Foranstaltningen suppleres af en institutspecifik væsentlighedstærskel på 2 milliarder EUR for at styre den potentielle anvendelse af de minimis-princippet af de relevante myndigheder, som anvender gensidige foranstaltninger.

                              6.

                              I overensstemmelse med afdeling 2.2.1 i henstilling ESRB/2015/2 kan de relevante myndigheder i den berørte medlemsstat undtage individuelle indenlandsk godkendte kreditinstitutter, der anvender IRB-metoden, som har ikke-væsentlige detaileksponeringer sikret ved realkreditlån med pant i boligenheder i Belgien, og som ligger under væsentlighedstærsklen på 2 milliarder EUR. Ved anvendelse af væsentlighedstærsklen bør de relevante myndigheder overvåge væsentligheden af eksponeringerne, og det henstilles, at de anvender den belgiske foranstaltning på tidligere undtagne individuelle indenlandsk godkendte kreditinstitutter, hvis væsentlighedstærsklen på 2 milliarder EUR overskrides.

                              7.

                              Er der ingen godkendte kreditinstitutter i de berørte medlemsstater, som har filialer beliggende i Belgien, eller som har direkte detaileksponeringer med sikkerhed i fast ejendom til beboelse beliggende i Belgien, som anvender IRB-metoden, og som har en eksponering på mindst 2 milliarder EUR over for det belgiske boligmarked, kan de relevante myndigheder i de pågældende medlemsstater i henhold til afsnit 2.2.1 i henstilling ESRB/2015/2 beslutte ikke at modsvare den belgiske foranstaltning. I så fald bør de relevante myndigheder overvåge væsentligheden af eksponeringerne, og det henstilles, at de modsvarer den belgiske foranstaltning, hvis et kreditinstitut, der anvender IRB-metoden, overskrider tærsklen på 2 milliarder EUR.

                              8.

                              I overensstemmelse med afdeling 2.2.1 i henstilling ESRB/2015/2 udgør væsentlighedstærsklen på 2 milliarder EUR det anbefalede maksimale tærskelniveau. De relevante myndigheder, som træffer modsvarende foranstaltninger, kan derfor, i stedet for at anvende den anbefalede tærskel, fastsætte en lavere tærskel for deres jurisdiktioner, hvor det er passende, eller modsvare foranstaltningen uden nogen væsentlighedstærskel.

                     Frankrig

                        En stramning af grænsen for store eksponeringer fastsat i artikel 395, stk. 1, i forordning (EU) nr. 575/2013, som finder anvendelse på eksponeringer mod store ikke-finansielle selskaber med høj gældsætning, som har deres hjemsted i Frankrig, til 5 procent af det justerede kapitalgrundlag, som i overensstemmelse med artikel 458, stk. 2, litra d), nr. ii), i forordning (EU) nr. 575/2013 finder anvendelse på globalt systemisk vigtige institutter (G-SII'er) og andre systemisk vigtige institutter (O-SII'er) på det højeste konsolideringsniveau inden for rammerne af deres banktilsynsperimeter.

                  I.   Beskrivelse af foranstaltningen

                              1.

                              Den franske foranstaltning, som finder anvendelse i overensstemmelse med artikel 458, stk. 2, litra d), nr. ii), i forordning (EU) nr. 575/2013, og som pålægges på G-SII'er og O-SII'er på det højeste konsolideringsniveau inden for rammerne af deres banktilsynsperimeter (ikke på delkonsolideret niveau), består af en stramning af grænsen for store eksponeringer til 5 procent af deres justerede kapitalgrundlag, som finder anvendelse på eksponeringer mod ikke-finansielle selskaber med høj gældsætning, som har deres hjemsted i Frankrig.

                              2.

                              Et ikke-finansielt selskab defineres som en fysisk eller juridisk person i henhold til de privatretlige regler, som har sit hjemsted i Frankrig, og som på sit niveau og på det højeste konsolideringsniveau hører til sektoren ikke-finansielle selskaber som defineret i punkt 2.45 i bilag A til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 549/2013(*).

                        (*) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 549/2013 af 21. maj 2013 om det europæiske national- og regionalregnskabssystem i Den Europæiske Union (EUT L 174 af 26.6.2013, s. 1).

                              3.

                              Foranstaltningen finder anvendelse på eksponeringer mod ikke-finansielle selskaber, som har deres hjemsted i Frankrig, og på eksponeringer mod grupper af indbyrdes forbundne ikke-finansielle selskaber som følger:

                                          a)

                                          For ikke-finansielle selskaber, som er en del af en gruppe af indbyrdes forbundne ikke-finansielle selskaber, der har sit hjemsted på det højeste konsolideringsniveau i Frankrig, finder foranstaltningen anvendelse på summen af nettoeksponeringer mod gruppen og alle dens tilknyttede enheder som omhandlet i artikel 4, stk. 1, punkt 39, i forordning (EU) nr. 575/2013.

                                          b)

                                          For ikke-finansielle selskaber, som er en del af en gruppe af indbyrdes forbundne ikke-finansielle selskaber, der har sit hjemsted på det højeste konsolideringsniveau uden for Frankrig, finder foranstaltningen anvendelse på summen af:

                                                      i)

                                                      eksponeringer mod disse ikke-finansielle selskaber, der har deres hjemsted i Frankrig

                                                      ii)

                                                      eksponeringer mod enheder i Frankrig eller i udlandet, som de i nr. i) nævnte ikke-finansielle selskaber har direkte eller indirekte kontrol med som omhandlet i artikel 4, stk. 1, nr. 39), i forordning (EU) nr. 575/2013, og

                                                      iii)

                                                      eksponeringer mod enheder i Frankrig eller i udlandet, som er økonomisk afhængige af de i nr. i) nævnte ikke-finansielle selskaber som omhandlet i artikel 4, stk. 1, nr. 39), i forordning (EU) nr. 575/2013.

                                    Ikke-finansielle selskaber, som ikke har deres hjemsted i Frankrig, og som ikke er et datterselskab eller en økonomisk afhængig enhed af, og som ikke er direkte eller indirekte kontrolleret af et ikke-finansielt selskab, der har sit hjemsted i Frankrig, er derfor ikke omfattet af foranstaltningen.
                              I overensstemmelse med artikel 395, stk. 1, i forordning (EU) nr. 575/2013 finder foranstaltningen anvendelse, efter at der er taget hensyn til virkningen af kreditrisikoreduktionsteknikker og undtagelser i overensstemmelse med artikel 399 til 403 i forordning (EU) nr. 575/2013.

                              4.

                              Et systemisk vigtigt institut (G-SII) eller et andet systemisk vigtigt institut (O-SII) skal betragte et ikke-finansielt selskab, der har sit hjemsted i Frankrig, som stort, hvis dets oprindelige eksponering mod det ikke-finansielle selskab, eller mod gruppen af indbyrdes forbundne ikke-finansielle selskaber som omhandlet i stk. 3, beløber sig til mindst 300 millioner EUR. Den oprindelige eksponeringsværdi beregnes i overensstemmelse med artikel 389 og 390 i forordning (EU) nr. 575/2013, før der er taget hensyn til virkningen af kreditrisikoreduktionsteknikker og undtagelser fastsat i artikel 399 til 403 i forordning (EU) nr. 575/2013, og som indberettet i overensstemmelse med artikel 9 i Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) nr. 680/2014(**).

                        (**) Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) nr. 680/2014 af 16. april 2014 om gennemførelsesmæssige tekniske standarder for institutters indberetning med henblik på tilsyn i medfør af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 575/2013 (EUT L 191 af 28.6.2014, s. 1).

                              5.

                              Et ikke-finansielt selskab betragtes som havende en høj gældsætning, hvis det har en gearingsgrad på over 100 procent og en dækningsgrad for dets finansieringsomkostninger på under tre, beregnet på det højeste konsolideringsniveau som følger:

                                          a)

                                          Gearingsgraden er forholdet mellem den samlede gæld fratrukket likvide midler og egenkapital, og

                                          b)

                                          Dækningsgraden for finansieringsomkostninger er forholdet mellem, på den ene side, værditilvæksten plus driftssubsidier fratrukket i) lønudgifter, ii) driftsrelaterede skatter og -afgifter, iii) andre ordinære nettodriftsudgifter eksklusive nettorenter og lignende omkostninger, og iv) afskrivninger, og på den anden side, renter og lignende omkostninger.

                                    Kvoterne beregnes på grundlag af regnskabsaggregater defineret i overensstemmelse med de gældende standarder, således som disse fremgår af det ikke-finansielle selskabs regnskaber, og som godkendt af en statsautoriseret revisor, hvor det er påkrævet.

                        II.   Gensidighed

                              6.

                              Det henstilles, at de relevante myndigheder modsvarer den franske foranstaltning ved at anvende den på indenlandsk godkendte G-SII'er og O-SII'er på det højeste konsolideringsniveau inden for rammerne af deres banktilsynsperimeter.

                              7.

                              Kan den samme makroprudentielle politiske foranstaltning ikke træffes i henhold til national ret i det pågældende land i overensstemmelse med delhenstilling C(2), henstilles det, at de relevante myndigheder, efter samråd med ESRB, anvender en makroprudentiel politisk foranstaltning i henhold til deres nationale ret, hvis virkning bedst modsvarer den ovenfor beskrevne foranstaltning. Det henstilles, at de relevante myndigheder vedtager den tilsvarende foranstaltning senest seks måneder efter offentliggørelsen af denne henstilling i Den Europæiske Unions Tidende.

                        III.   Væsentlighedstærskel

                              8.

                              Foranstaltningen suppleres af en kombineret væsentlighedstærskel for at styre den potentielle anvendelse af de minimis-princippet af de relevante myndigheder, der anvender gensidige foranstaltninger, som er sammensat af:

                                          a)

                                          En tærskel på 2 milliarder EUR for den samlede oprindelige eksponering, som indenlandsk godkendte G-SII'er og O-SII'er på det højeste konsolideringsniveau inden for banktilsyn har mod sektoren ikke-finansielle selskaber i Frankrig.

                                          b)

                                          En tærskel på 300 millioner EUR, som gælder for indenlandsk godkendte G-SII'er og O-SII'er, der modsvarer eller overstiger den i a) nævnte tærskel for:

                                                      i)

                                                      en enkelt oprindelig eksponering mod et ikke-finansielt selskab, der har sit hjemsted i Frankrig

                                                      ii)

                                                      summen af oprindelige eksponeringer mod en gruppe af indbyrdes forbundne ikke-finansielle selskaber, som har sit hjemsted på det højeste konsolideringsniveau i Frankrig, beregnet i overensstemmelse med stk. 3, litra a)

                                                      iii)

                                                      summen af oprindelige eksponeringer mod ikke-finansielle selskaber med hjemsted i Frankrig, som er en del af en gruppe af indbyrdes forbundne ikke-finansielle selskaber, som har sit hjemsted på det højeste konsolideringsniveau uden for Frankrig, som indberettet i formular C 28.00 og C 29.00 i bilag VIII til gennemførelsesforordning (EU) nr. 680/2014.

                                          c)

                                          En tærskel på 5 procent af G-SII'ets eller O-SII'ets justerede kapitalgrundlag på det højeste konsolideringsniveau for eksponeringer identificeret i litra b), efter at der er taget hensyn til virkningen af kreditrisikoreduktionsteknikker og undtagelser i overensstemmelse med artikel 399 til 403 i forordning (EU) nr. 575/2013.

                                    De i litra b) og c) anførte tærskelværdier finder anvendelse, uanset om enheden eller det ikke-finansielle selskab har en høj gældsætning eller ej.
                              Den oprindelige eksponeringsværdi nævnt i litra a) og b) beregnes i overensstemmelse med artikel 389 og 390 i forordning (EU) nr. 575/2013, før der er taget hensyn til virkningen af kreditrisikoreduktionsteknikker og undtagelser fastsat i artikel 399 til 403 i forordning (EU) nr. 575/2013, og som indberettet i overensstemmelse med artikel 9 i Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) nr. 680/2014.

                              9.

                              I overensstemmelse med afsnit 2.2.1 i henstilling ESRB/2015/2 kan de relevante myndigheder i den berørte medlemsstat undtage indenlandsk godkendte G-SII'er eller O-SII'er på det højeste konsolideringsniveau inden for rammerne af deres banktilsynsperimeter, som ikke overskrider den i stk. 8 fastsatte kombinerede væsentlighedstærskel. Ved anvendelse af væsentlighedstærsklen bør de relevante myndigheder overvåge væsentligheden af de indenlandsk godkendte G-SII'ers og O-SII'ers eksponeringer mod den franske sektor for ikke-finansielle selskaber, samt hvorledes de indenlandsk godkendte G-SII'ers og O-SII'ers koncentration af eksponeringer mod store ikke-finansielle selskaber med hjemsted i Frankrig udvikler sig, og det henstilles, at de anvender den franske foranstaltning på tidligere undtagne indenlandsk godkendte G-SII'er eller O-SII'er på det højeste konsolideringsniveau inden for rammerne af deres banktilsynsperimeter, hvis den i stk. 8 fastsatte kombinerede væsentlighedstærskel overskrides. De relevante myndigheder opfordres også til at signalere de systemiske risici, der er forbundet med den højere gearing i store ikke-finansielle selskaber med hjemsted i Frankrig, til andre markedsdeltagere i deres jurisdiktion.

                              10.

                              Er der ingen G-SII'er eller O-SII'er på det højeste konsolideringsniveau inden for rammerne af deres banktilsynsperimeter, som er godkendt i de berørte medlemsstater, og som har eksponeringer mod den franske sektor for ikke-finansielle selskaber over den i stk. 8 fastsatte væsentlighedstærskel, kan de relevante myndigheder i de berørte medlemsstater i henhold til afdeling 2.2.1 i henstilling ESRB/2015/2 beslutte ikke at modsvare den franske foranstaltning. I så fald bør de relevante myndigheder overvåge væsentligheden af de indenlandsk godkendte G-SII'ers og O-SII'ers eksponeringer mod den franske sektor for ikke-finansielle selskaber, samt hvorledes de indenlandsk godkendte G-SII'ers og O-SII'ers koncentration af eksponeringer mod store ikke-finansielle selskaber med hjemsted i Frankrig udvikler sig, og det henstilles, at de modsvarer den franske foranstaltning, hvis et G-SII eller O-SII på det højeste konsolideringsniveau inden for rammerne af dets banktilsynsperimeter, overskrider den i stk. 8 fastsatte kombinerede væsentlighedstærskel. De relevante myndigheder opfordres også til at signalere de systemiske risici, der er forbundet med den højere gearing i store ikke-finansielle selskaber med hjemsted i Frankrig, til andre markedsdeltagere i deres jurisdiktion.

                              11.

                              I overensstemmelse med afdeling 2.2.1 i henstilling ESRB/2015/2 udgør den i stk. 8 fastsatte kombinerede væsentlighedstærskel en anbefalet maksimal tærskelværdi. De relevante myndigheder, som træffer modsvarende foranstaltninger, kan derfor, i stedet for at anvende den anbefalede tærskel, fastsætte en lavere tærskel for deres jurisdiktioner, hvor det er passende, eller modsvare foranstaltningen uden nogen væsentlighedstærskel.

                     Sverige

                        En kreditinstitutspecifik minimumsgrænse på 25 procent for det eksponeringsvægtede gennemsnit af de risikovægte, som anvendes på porteføljen af detaileksponeringer mod låntagere bosat i Sverige, som er sikret ved pant i fast ejendom i overensstemmelse med artikel 458, stk. 2, litra d), nr. vi) i forordning (EU) nr. 575/2013 for kreditinstitutter, som er godkendt i Sverige, og som anvender den interne ratingbaserede metode ved beregningen af deres lovmæssige kapitalkrav.

                  I.   Beskrivelse af foranstaltningen

                              1.

                              Den svenske foranstaltning, som anvendes i overensstemmelse med artikel 458, stk. 2, litra d), nr. vi), i forordning (EU) nr. 575/2013 og pålægges kreditinstitutter, som er godkendt i Sverige, og som anvender IRB-metoden, består af en kreditinstitutspecifik minimumsgrænse på 25 procent for det eksponeringsvægtede gennemsnit af de risikovægte, som anvendes på porteføljen af detaileksponeringer mod låntagere bosat i Sverige, som er sikret ved pant i fast ejendom.

                              2.

                              Det eksponeringsvægtede gennemsnit er gennemsnittet af risikovægtene for de individuelle eksponeringer beregnet i overensstemmelse med artikel 154 i forordning (EU) nr. 575/2013, vægtet efter den relevante eksponeringsværdi.

                        II.   Gensidighed

                              3.

                              I overensstemmelse med artikel 458, stk. 5, i forordning (EU) nr. 575/2013 henstilles det, at de relevante myndigheder i de berørte medlemsstater modsvarer den svenske foranstaltning ved at anvende den på de filialer af indenlandsk godkendte kreditinstitutter, som er beliggende i Sverige, og som anvender IRB-metoden, inden for den tidsfrist, der er angivet i delhenstilling C(3).

                              4.

                              Det henstilles, at de relevante myndigheder modsvarer den svenske foranstaltning ved at anvende den på indenlandsk godkendte kreditinstitutter, der anvender IRB-metoden, og som har direkte detaileksponeringer mod låntagere bosat i Sverige, som er sikret ved pant i fast ejendom. I overensstemmelse med delhenstilling C(2) henstilles det, at de relevante myndigheder anvender den samme foranstaltning som den, der er blevet gennemført i Sverige af den aktiverende myndighed, inden for den tidsfrist, der er angivet i delhenstilling C(3).

                              5.

                              Kan den samme makroprudentielle politiske foranstaltning ikke træffes i henhold til national ret i det pågældende land, henstilles det, at de relevante myndigheder, efter samråd med ESRB, anvender en makroprudentiel politisk foranstaltning i henhold til deres nationale ret, hvis virkning bedst modsvarer den ovenfor beskrevne foranstaltning. Det henstilles, at de relevante myndigheder vedtager den tilsvarende foranstaltning senest fire måneder efter offentliggørelsen af denne henstilling i Den Europæiske Unions Tidende.

                        III.   Væsentlighedstærskel

                              6.

                              Foranstaltningen suppleres af en institutspecifik væsentlighedstærskel på 5 milliarder SEK for at styre de relevante myndigheders potentielle anvendelse af de minimis-princippet i forbindelse med gensidige foranstaltninger.

                              7.

                              I overensstemmelse med afdeling 2.2.1 i henstilling ESRB/2015/2 kan de relevante myndigheder i den berørte medlemsstat undtage individuelle indenlandsk godkendte kreditinstitutter, der anvender IRB-metoden, som har ikke-væsentlige detaileksponeringer mod låntagere bosat i Sverige, som er sikret ved pant i fast ejendom, og som ligger under væsentlighedstærsklen på 5 milliarder SEK. Ved anvendelse af væsentlighedstærsklen bør de relevante myndigheder overvåge væsentligheden af eksponeringerne, og det henstilles, at de anvender den svenske foranstaltning på tidligere undtagne individuelle indenlandsk godkendte kreditinstitutter, hvis væsentlighedstærsklen på 5 milliarder SEK overskrides.

                              8.

                              Er der ingen godkendte kreditinstitutter i de berørte medlemsstater, som har filialer beliggende i Sverige, eller som har direkte detaileksponeringer mod låntagere bosat i Sverige, som er sikret ved pant i fast ejendom, som anvender IRB-metoden, og som har en detaileksponering på mindst 5 milliarder SEK over for låntagere bosat i Sverige, som er sikret ved pant i fast ejendom, kan de relevante myndigheder i de pågældende medlemsstater i henhold til afsnit 2.2.1 i henstilling ESRB/2015/2 beslutte ikke at modsvare den svenske foranstaltning. I så fald bør de relevante myndigheder overvåge væsentligheden af eksponeringerne, og det henstilles, at de modsvarer den svenske foranstaltning, hvis et kreditinstitut, der anvender IRB-metoden, overskrider tærsklen på 5 milliarder SEK.

                              9.

                              I overensstemmelse med afdeling 2.2.1 i henstilling ESRB/2015/2 udgør væsentlighedstærsklen på 5 milliarder SEK det anbefalede maksimale tærskelniveau. De relevante myndigheder, som træffer modsvarende foranstaltninger, kan derfor, i stedet for at anvende den anbefalede tærskel, fastsætte en lavere tærskel for deres jurisdiktioner, hvor det er passende, eller modsvare foranstaltningen uden nogen væsentlighedstærskel.

            «


title: Rådets henstilling (EU) 2020/912 af 30. juni 2020 om de midlertidige restriktioner for ikkevæsentlige rejser til EU og eventuel ophævelse af disse restriktioner

text:
                  1.7.2020

                  DA

                  Den Europæiske Unions Tidende

                  LI 208/1

         RÅDETS HENSTILLING (EU) 2020/912
         af 30. juni 2020
         om de midlertidige restriktioner for ikkevæsentlige rejser til EU og eventuel ophævelse af disse restriktioner
         RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION,
         som henviser til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, særlig artikel 77, stk. 2, litra b) og e), og artikel 292, første og andet punktum,
         som henviser til forslag fra Europa-Kommissionen, og
         som tager følgende i betragtning:

                     (1)

                     Den 16. marts 2020 vedtog Kommissionen en meddelelse (1) med en henstilling om midlertidige restriktioner for ikkevæsentlige rejser fra tredjelande til EU+-området (2) i en måned. Den 17. marts 2020 nåede EU's stats- og regeringschefer til enighed om at gennemføre de midlertidige restriktioner for ikkevæsentlige rejser. Også de fire associerede Schengenlande gennemførte dem.

                     (2)

                     Den 26. marts 2020 blev Den Europæiske Unions stats- og regeringschefer enige om at indføre koordinerede midlertidige restriktioner for ikkevæsentlige rejser til EU som følge af covid-19-pandemien.

                     (3)

                     Den 8. april 2020 (3) og den 8. maj 2020 (4) vedtog Kommissionen to opfølgende meddelelser, der hver især anbefalede en forlængelse af restriktionerne for ikkevæsentlige rejser med en måned. Alle Schengenmedlemsstater og de fire associerede Schengenlande (i det følgende benævnt »medlemsstaterne«) besluttede at gennemføre disse forlængelser, senest indtil den 15. juni 2020.

                     (4)

                     Den 15. april 2020 fremlagde formanden for Europa-Kommissionen og formanden for Det Europæiske Råd en »fælles europæisk køreplan for ophævelse af covid-19-inddæmningsforanstaltningerne« (5). Køreplanen fastlægger en tilgang i to faser, ifølge hvilken kontrollen ved de indre grænser bør ophæves på en koordineret måde. Efterfølgende vil de midlertidige restriktioner ved de ydre grænser gradvist blive lempet, og personer bosiddende uden for EU vil få tilladelse til at genoptage ikkevæsentlige rejser til EU. Ophævelsen af rejserestriktionerne ved de ydre grænser bør ske efter eller parallelt med ophævelsen af medlemsstaternes kontrol ved de indre grænser.

                     (5)

                     Konsultationer med medlemsstaterne bekræftede, at der er behov for en yderligere kort forlængelse af de eksisterende restriktioner ved de ydre grænser, og at en koordineret tilgang til den gradvise ophævelse af dem er vigtig.

                     (6)

                     Den 11. juni 2020 vedtog Kommissionen en meddelelse (6), hvori det anbefales at forlænge restriktionerne for ikkevæsentlige rejser til EU indtil den 30. juni 2020, og hvori der fastlægges en tilgang med henblik på en gradvis ophævelse af restriktionerne for ikkevæsentlige rejser til EU fra den 1. juli 2020. Alle medlemsstater har gennemført den yderligere forlængelse indtil den 30. juni.

                     (7)

                     Der har siden fundet drøftelser sted mellem medlemsstaterne om, hvilke kriterier og hvilken metode der skal anvendes.

                     (8)

                     Denne henstilling berører ikke medlemsstaternes ansvar for fortsat at anvende Schengengrænsekodeksens (7) artikel 6, som fastsætter indrejsebetingelser for tredjelandsstatsborgere. Navnlig har medlemsstaterne fortsat ansvar for fra sag til sag at vurdere, om en tredjelandsstatsborger må betragtes som en trussel mod den offentlige sundhed. I den forbindelse bør medlemsstaterne sikre tæt samarbejde mellem deres nationale grænsevagtsmyndigheder og transportudbydere.

                     (9)

                     Grænsekontrol er ikke kun i de medlemsstaters interesse, ved hvis ydre grænser kontrollen foretages, men i alle de medlemsstaters interesse, der har ophævet grænsekontrollen ved deres indre grænser. Medlemsstaterne bør derfor sikre, at de foranstaltninger, der træffes ved de ydre grænser, koordineres for at sikre et velfungerende Schengenområde. Med henblik herpå bør medlemsstaterne påbegynde ophævelsen af de midlertidige restriktioner for ikkevæsentlige rejser til EU på en koordineret måde. Dette bør i første omgang gælde for personer, der er bosiddende i de tredjelande, der er opført på listen i bilag I til denne henstilling. Denne liste bør regelmæssigt ajourføres.

                     (10)

                     Afgørelser om en eventuel ophævelse af restriktionerne for ikkevæsentlige rejser til EU bør tage hensyn til den epidemiologiske situation i EU, dvs. det gennemsnitlige antal covid-19-tilfælde i de sidste 14 dage og pr. 100 000 indbyggere.

                     (11)

                     Med det internationale sundhedsregulativ (2005) (»IHR«), som blev vedtaget på den 58. Verdenssundhedsforsamling den 23. maj 2005, styrkedes koordineringen mellem de stater, der er part i Verdenssundhedsorganisationen (WHO), som omfatter alle Unionens medlemsstater, af beredskabet og indsatsen over for en folkesundhedsmæssig krisesituation af international betydning. IHR-overvågningsrammen fastlægger, hvilke kernekapaciteter på folkesundhedsområdet de stater, der er part i WHO, skal opretholde. Data, som regelmæssigt indberettes af lande i henhold til denne ramme, kan aggregeres til et samlet tal som udtryk for den samlede beredskabskapacitet.

                     (12)

                     Effektiviteten af afgørelser om ophævelse af restriktionerne for ikkevæsentlige rejser til EU er afhængig af, at medlemsstaterne gennemfører dem ved alle de ydre grænser på en koordineret måde. En medlemsstat bør ikke ensidigt beslutte at ophæve restriktionerne for ikkevæsentlige rejser til EU for et bestemt tredjeland, før ophævelsen af rejserestriktionerne er blevet besluttet på en koordineret måde af de øvrige medlemsstater for det pågældende land. Medlemsstaterne kan dog i fuld gennemsigtighed kun gradvist ophæve rejserestriktionerne over for de lande, der er opført på listen i bilag I.

                     (13)

                     I medfør af artikel 1 og 2 i protokol nr. 22 om Danmarks stilling, der er knyttet som bilag til traktaten om Den Europæiske Union og til TEUF, deltager Danmark ikke i vedtagelsen af denne henstilling, som ikke er bindende for og ikke finder anvendelse i Danmark. Inden seks måneder efter, at Rådet har truffet foranstaltning om denne henstilling til udbygning af Schengenreglerne, træffer Danmark afgørelse om, hvorvidt det vil gennemføre denne henstilling, jf. artikel 4 i nævnte protokol.

                     (14)

                     Denne henstilling udgør en udvikling af bestemmelserne i Schengenreglerne, som Irland ikke deltager i, jf. Rådets afgørelse 2002/192/EF (8); Irland deltager derfor ikke i vedtagelsen af denne henstilling, som ikke er bindende for og ikke finder anvendelse i Irland.

                     (15)

                     For så vidt angår Island og Norge udgør denne henstilling en udvikling af de bestemmelser i Schengenreglerne, jf. aftalen indgået mellem Rådet for Den Europæiske Union og Republikken Island og Kongeriget Norge om disse to staters associering i gennemførelsen, anvendelsen og udviklingen af Schengenreglerne, der henhører under det område, der er nævnt i artikel 1, litra A, i Rådets afgørelse 1999/437/EF (9).

                     (16)

                     For så vidt angår Schweiz udgør denne henstilling en udvikling af de bestemmelser i Schengenreglerne, jf. aftalen mellem Den Europæiske Union, Det Europæiske Fællesskab og Det Schweiziske Forbund om Det Schweiziske Forbunds associering i gennemførelsen, anvendelsen og udviklingen af Schengenreglerne, der henhører under det område, der er nævnt i artikel 1, litra A, i afgørelse 1999/437/EF (10) sammenholdt med artikel 3 i Rådets afgørelse 2008/146/EF (11).

                     (17)

                     For så vidt angår Liechtenstein udgør denne henstilling en udvikling af de bestemmelser i Schengenreglerne, jf. protokollen mellem Den Europæiske Union, Det Europæiske Fællesskab, Det Schweiziske Forbund og Fyrstendømmet Liechtenstein om Fyrstendømmet Liechtensteins tiltrædelse af aftalen mellem Den Europæiske Union, Det Europæiske Fællesskab og Det Schweiziske Forbund om Det Schweiziske Forbunds associering i gennemførelsen, anvendelsen og udviklingen af Schengenreglerne, der henhører under det område, der er nævnt i artikel 1, litra A, i afgørelse 1999/437/EF (12) sammenholdt med artikel 3 i afgørelse 2011/350/EU (13).

                     (18)

                     Denne henstillings retlige status, som der mindes om i betragtning 13-17, berører ikke alle medlemsstaternes behov for af hensyn til et velfungerende Schengenområde at træffe afgørelse om ophævelse af restriktionerne for ikkevæsentlige rejser til EU på en koordineret måde,

               HAR VEDTAGET DENNE HENSTILLING:

                     1.

                     Medlemsstaterne bør gradvist ophæve de midlertidige restriktioner for ikkevæsentlige rejser til EU fra 1. juli 2020 på en koordineret måde for så vidt angår personer, der er bosiddende i de tredjelande, der er opført på listen i bilag I.
                     For at afgøre, hvilke tredjelande de nuværende restriktioner for ikkevæsentlige rejser til EU bør ophæves for, bør den metode og de kriterier, der er fastsat i Kommissionens meddelelse af 11. juni 2020 (14) om 3. vurdering af anvendelsen af de midlertidige rejserestriktioner for ikkevæsentlige rejser til EU anvendes. Kriterierne vedrører den epidemiologiske situation, inddæmningsforanstaltninger, herunder fysisk afstand, samt økonomiske og sociale hensyn, og de anvendes kumulativt.

                     2.

                     For så vidt angår den epidemiologiske situation bør de tredjelande, der er opført på listen i bilag I, navnlig opfylde følgende kriterier:

                                 —

                                 tæt på eller under EU-gennemsnittet pr. 15. juni 2020 af nye covid-19-tilfælde per 100 000 indbyggere i de sidste 14 dage

                                 —

                                 stabil eller faldende tendens med hensyn til nye tilfælde i samme periode i forhold til de foregående 14 dage og

                                 —

                                 overordnet reaktion på covid-19, idet der tages hensyn til de tilgængelige oplysninger om aspekter såsom testning, overvågning, kontaktopsporing, inddæmning, behandling og rapportering samt pålideligheden af tilgængelige oplysninger og datakilder og, hvis det er nødvendigt, det samlede gennemsnit af alle dimensioner i det internationale sundhedsregulativ (IHR). Der bør også tages hensyn til oplysninger fra EU-delegationer på grundlag af tjeklisten i bilaget til meddelelsen af 11. juni 2020.

                     3.

                     Når der træffes afgørelse om, hvorvidt de midlertidige restriktioner for ikkevæsentlige rejser til EU finder anvendelse på en tredjelandsstatsborger, bør bopælen i et tredjeland, for hvilket restriktionerne for ikkevæsentlige rejser er ophævet, være den afgørende faktor (og ikke nationalitet).

                     4.

                     Hver anden uge bør listen over tredjelande i bilag I revideres og alt efter omstændighederne ajourføres af Rådet i tæt samråd med Kommissionen og de relevante EU-agenturer og -tjenester efter en samlet vurdering på grundlag af den metode, de kriterier og de oplysninger, der er omhandlet i punkt 2.
                     Rejserestriktioner kan ophæves eller genindføres helt eller delvist for et bestemt tredjeland, der allerede er opført på listen i bilag I, hvis nogle af ovennævnte betingelser og dermed af vurderingen af den epidemiologiske situation ændrer sig. Hurtig beslutningstagning bør finde anvendelse, hvis situationen i et tredjeland hurtigt forværres.

                     5.

                     Hvis midlertidige rejserestriktioner fortsat finder anvendelse på et tredjeland, bør følgende kategorier af personer fritages fra rejserestriktionerne uanset rejseformål:

                                 a)

                                 unionsborgere som omhandlet i artikel 20, stk. 1, i TEUF og tredjelandsstatsborgere, der i henhold til aftaler mellem Unionen og dens medlemsstater på den ene side og de pågældende tredjelande på den anden side nyder godt af en ret til fri bevægelighed svarende til unionsborgernes, og deres respektive familiemedlemmer (15)

                                 b)

                                 tredjelandsstatsborgere, der er fastboende udlændinge i henhold til direktivet om fastboende udlændinge (16) og personer, hvis ret til ophold har hjemmel i andre EU-direktiver eller national lovgivning, eller som er indehavere af nationale visa til længerevarende ophold, og deres respektive familiemedlemmer.

                           Medlemsstaterne kan imidlertid træffe passende foranstaltninger og eksempelvis pålægge sådanne personer selvisolation eller indføre lignende foranstaltninger efter tilbagevenden fra et tredjeland, for hvilket de midlertidige rejserestriktioner opretholdes, forudsat at de pålægger deres egne statsborgere samme krav.
                     Desuden bør væsentlige rejser være tilladt for de specifikke kategorier af rejsende med en væsentlig funktion eller et væsentligt behov, der er omhandlet i bilag II (17). Medlemsstaterne kan indføre yderligere sikkerhedsforanstaltninger for disse rejsende, især når deres rejse påbegyndes i en højrisikoregion.
                     Listen over specifikke kategorier af rejsende med en væsentlig funktion eller et væsentligt behov, der er omhandlet i bilag II, kan revideres af Rådet i tæt samråd med Kommissionen, afhængigt af sociale og økonomiske hensyn og den samlede vurdering af udviklingen i den epidemiologiske situation på grundlag af den metode, de kriterier og de oplysninger, der er omhandlet ovenfor.

                     6.

                     For at ophæve de midlertidige restriktioner for ikkevæsentlige rejser til EU for så vidt angår de tredjelande, der er opført på listen i bilag I, bør der også regelmæssigt og fra sag til sag tages hensyn til gensidighed.

                     7.

                     En medlemsstat bør derfor ikke beslutte at ophæve restriktionerne for ikkevæsentlige rejser til EU for et bestemt tredjeland, før ophævelsen af restriktionerne er blevet koordineret i overensstemmelse med denne henstilling.

                     8.

                     Indbyggere i Andorra, Monaco, San Marino og Vatikanstaten/Den Hellige Stol bør betragtes som bosiddende i EU med henblik på denne henstilling.

                     9.

                     Denne henstilling bør gennemføres af alle medlemsstater ved alle ydre grænser.

            Udfærdiget i Bruxelles, den 30. juni 2020.

                  På Rådets vegne

               A. METELKO-ZGOMBIĆ

                  Formand

            (1)  COM(2020) 115 af 16. marts 2020.

            (2)  EU+-området omfatter alle Schengenmedlemsstater (inklusive Bulgarien, Kroatien, Cypern og Rumænien) samt de fire associerede Schengenlande. Irland og Det Forenede Kongerige er ligeledes omfattet heraf, hvis de beslutter sig for at tilslutte sig foranstaltningerne.

            (3)  COM(2020) 148 af 8. april 2020.

            (4)  COM(2020) 222 af 8. maj 2020.

            (5)  https://ec.europa.eu/info/sites/info/files/joint_eu_roadmap_lifting_covid19_containment_measures_da.pdf

            (6)  COM(2020) 399 af 11. juni 2020.

            (7)  Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2016/399 af 9. marts 2016 om en EU-kodeks for personers grænsepassage (Schengengrænsekodeks) (EUT L 77 af 23.3.2016, s. 1).

            (8)  Rådets afgørelse 2002/192/EF af 28. februar 2002 om anmodningen fra Irland om at deltage i visse bestemmelser i Schengenreglerne (EFT L 64 af 7.3.2002, s. 20).

            (9)  EFT L 176 af 10.7.1999, s. 36.

            (10)  EUT L 53 af 27.2.2008, s. 52.

            (11)  Rådets afgørelse 2008/146/EF af 28. januar 2008 om indgåelse, på Det Europæiske Fællesskabs vegne, af aftalen mellem Den Europæiske Union, Det Europæiske Fællesskab og Det Schweiziske Forbund om Det Schweiziske Forbunds associering i gennemførelsen, anvendelsen og udviklingen af Schengenreglerne (EUT L 53 af 27.2.2008, s. 1).

            (12)  EUT L 160 af 18.6.2011, s. 21.

            (13)  Rådets afgørelse 2011/350/EU af 7. marts 2011 om indgåelse, på Den Europæiske Unions vegne, af protokollen mellem Den Europæiske Union, Det Europæiske Fællesskab, Det Schweiziske Forbund og Fyrstendømmet Liechtenstein om Fyrstendømmet Liechtensteins tiltrædelse af aftalen mellem Den Europæiske Union, Det Europæiske Fællesskab og Det Schweiziske Forbund om Det Schweiziske Forbunds associering i gennemførelsen, anvendelsen og udviklingen af Schengenreglerne, navnlig for så vidt angår afskaffelsen af kontrollen ved de indre grænser og personbevægelser (EUT L 160 af 18.6.2011, s. 19).

            (14)  COM(2020) 399 af 11. juni 2020.

            (15)  Som defineret i artikel 2 og 3 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38/EF af 29. april 2004 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, om ændring af forordning (EØF) nr. 1612/68 og om ophævelse af direktiv 64/221/EØF, 68/360/EØF, 72/194/EØF, 73/148/EØF, 75/34/EØF, 75/35/EØF, 90/364/EØF, 90/365/EØF og 93/96/EØF (EUT L 158 af 30.4.2004, s. 77).

            (16)  Rådets direktiv 2003/109/EF af 25. november 2003 om tredjelandsstatsborgeres status som fastboende udlænding (EUT L 16 af 23.1.2004, s. 44).

            (17)  (Se også Kommissionens meddelelser af 16. marts (COM(2020) 115), af 11. juni 2020 (COM(2020) 399) samt vejledningen af 30. marts 2020 (C (2020) 2050 af 30. marts 2020).)

            BILAG I
            Tredjelande, hvis indbyggere ikke bør berøres af midlertidige restriktioner ved de ydre grænser for ikkevæsentlige rejser til EU

                        1.

                        ALGERIET

                        2.

                        AUSTRALIEN

                        3.

                        CANADA

                        4.

                        GEORGIEN

                        5.

                        JAPAN

                        6.

                        MONTENEGRO

                        7.

                        MAROKKO

                        8.

                        NEW ZEALAND

                        9.

                        RWANDA

                        10.

                        SERBIEN

                        11.

                        SYDKOREA

                        12.

                        THAILAND

                        13.

                        TUNESIEN

                        14.

                        URUGUAY

                        15.

                        KINA (*1)

               (*1)  med forbehold af bekræftelse af gensidighed

            BILAG II
            Specifikke kategorier af rejsende med en væsentlig funktion eller et væsentligt behov:

                        i.

                        fagfolk inden for sundhedssektoren, sundhedsforskere og fagfolk inden for ældreplejen

                        ii.

                        grænsearbejdere

                        iii.

                        sæsonarbejdere inden for landbruget

                        iv.

                        transportpersonale

                        v.

                        diplomater, personale ved internationale organisationer og personer indbudt af internationale organisationer, hvis fysiske tilstedeværelse er nødvendig for, at disse organisationer fungerer korrekt, militærpersoner og humanitære hjælpearbejdere og civilbeskyttelsespersonale under udøvelsen af deres hverv

                        vi.

                        passagerer i transit

                        vii.

                        passagerer, der rejser af bydende familiemæssige årsager

                        viii.

                        søfarende

                        ix.

                        personer med behov for international beskyttelse eller andre humanitære behov

                        x.

                        tredjelandsstatsborgere, der rejser med henblik på studier

                        xi.

                        højt kvalificerede arbejdstagere fra tredjelande, hvis deres beskæftigelse er nødvendig ud fra et økonomisk synspunkt, og arbejdet ikke kan udskydes eller udføres i udlandet.


title: Kommissionens henstilling (EU) 2020/1039 af 14. juli 2020 om at gøre statslig finansiel støtte til virksomheder i Unionen betinget af fraværet af forbindelser til ikkesamarbejdsvillige jurisdiktioner

text:
               16.7.2020

               DA

               Den Europæiske Unions Tidende

               L 227/76

      KOMMISSIONENS HENSTILLING (EU) 2020/1039
      af 14. juli 2020
      om at gøre statslig finansiel støtte til virksomheder i Unionen betinget af fraværet af forbindelser til ikkesamarbejdsvillige jurisdiktioner
      EUROPA-KOMMISSIONEN HAR —
      under henvisning til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, særlig artikel 292, og
      som tager følgende i betragtning:

                  (1)

                  Omdirigering af finansiel bistand til skattely kan skade integriteten af medlemsstaternes offentlige finanser såvel som Unionens finansielle system og indre marked. Kommissionen har indtaget en klar holdning mod skattely de seneste år gennem sin eksterne strategi til effektiv beskatning (1).

                  (2)

                  Covid-19-udbruddet har givet anledning til en hidtil uset indsats på nationalt plan og EU-plan for at støtte medlemsstaternes økonomier og lette deres genopretning. Den inkluderer statslig indgriben for at sikre likviditet og adgang til finansiering for virksomheder, hvoraf en betydelig del har været omfattet af Unionens statsstøtteregler.

                  (3)

                  Størrelsen af den finansielle støtte, især likviditetsstøtte, ydet til virksomheder under de aktuelle covid-19-omstændigheder kræver en øjeblikkelig og koordineret indsats for at forhindre misbrug af offentlig finansiering. Hidtil er denne indsats hovedsagelig blevet iværksat inden for rammerne af Unionens statsstøtteregler. Desuden og ud over de covid-19-relaterede omstændigheder bør tildelingen af finansiel støtte tilgodese behovet for at tackle skatteundgåelse og skattesvig samt misbrug af nationale budgetter og EU-budgetter på skatteydernes bekostning og på bekostning af de sociale sikringsordninger.

                  (4)

                  For at sikre en effektiv indsats mod skatteundgåelse, skattesvig og skattemisbrug er det lige så vigtigt at sikre et velfungerende indre marked. Med henblik herpå bør medlemsstaterne koordinere deres indsats for at forhindre en unødig udhuling af deres skattegrundlag og for at sikre, at de griber til løsninger, der ikke skaber betydelige uoverensstemmelser eller markedsforvridninger.

                  (5)

                  Unionens liste over ikkesamarbejdsvillige jurisdiktioner i skattespørgsmål (»EU-liste over ikkesamarbejdsvillige jurisdiktioner«) (2) er udformet med henblik på at imødegå trusler mod EU-medlemsstaternes skattegrundlag. På denne baggrund vil det være hensigtsmæssigt at henstille til medlemsstaterne, at de gør deres finansielle støtte til virksomheder i Unionen betinget af fraværet af forbindelser mellem disse virksomheder og jurisdiktioner, der optræder på EU-listen. Endvidere konstaterer Kommissionen, at i forbindelse med tildeling af statsstøtte i form af rekapitaliseringer har flere medlemsstater tilkendegivet, at de agter at skabe en stærk forbindelse mellem finansiel støtte og det forhold, at den begunstigede betaler en rimelig skatteandel.

                  (6)

                  Ikke desto mindre er det afgørende, at medlemsstaterne beskytter ægte økonomiske aktiviteter i listens ikkesamarbejdsvillige jurisdiktioner og sikrer, at deres økonomiske aktiviteter ikke påvirkes negativt. Til dette formål bør medlemsstaterne medtage passende udtagelser i deres lovgivning for at sikre, at finansiel støtte ikke forhindres i tilfælde af reel økonomisk aktivitet.

                  (7)

                  For at sikre, at den finansielle støtte kan tilgodese støtteberettigede virksomheder, bør medlemsstaterne opstille rimelige kriterier til påvisning af, at der ikke er forbindelser til en jurisdiktion, der optræder på EU-listen over ikkesamarbejdsvillige jurisdiktioner. Samtidig er det vigtigt at sikre, at virksomheder ikke kan omgå kriterierne for berettigelse til finansiel støtte.

                  (8)

                  For at skabe en samlet ramme bør medlemsstaterne ikke begrænse betingelserne for statslig finansiel støtte til virksomheder til fraværet af forbindelser til listens ikkesamarbejdsvillige jurisdiktioner og også medtage tilfælde, hvor det er fastslået, at en virksomhed eller dens ejere er blevet dømt for en alvorlig forbrydelse eller har misligholdt forpligtelser med hensyn til betaling af skatter og afgifter eller bidrag til sociale sikringsordninger —

            VEDTAGET DENNE HENSTILLING:
      1.   GENSTAND OG ANVENDELSESOMRÅDE

      I denne henstilling fastsættes en koordineret tilgang til at gøre medlemsstaters tildeling af finansiel støtte betinget af, at der ikke optræder forbindelser mellem modtagervirksomheden og de jurisdiktioner, der optræder på EU-listen over ikkesamarbejdsvillige jurisdiktioner.
      2.   DEFINITIONER

      Ved »ejerskab« forstås direkte og indirekte kapitalinteresser såvel den reelle ejer som defineret i artikel 3, punkt 6, i direktiv 2015/849 af 20 maj 2015. (3)

      Ved »finansiel støtte« forstås alle former for finansiel bistand til virksomheder eller selektive foranstaltninger, herunder statsstøtte ydet i henhold til de nye midlertidige rammebestemmelser for statsstøtte (4).
      Ved »virksomhed« forstås enhver juridisk eller fysisk person, der udøver økonomiske aktiviteter, uanset juridisk form eller aktivitetsområde.
      3.   AT GØRE STATSLIG FINANSIEL STØTTE TIL VIRKSOMHEDER I UNIONEN BETINGET AF FRAVÆRET AF FORBINDELSER TIL JURISDIKTIONER, DER OPTRÆDER PÅ EU-LISTEN OVER IKKESAMARBEJDSVILLIGE JURISDIKTIONER

      Når medlemsstaterne vedtager foranstaltninger til ydelse af finansiel støtte til støtteberettigede virksomheder i deres jurisdiktion, bør de gøre berettigelsen til denne finansielle støtte afhængig af an række betingelser. Derfor bør de virksomheder, der modtager finansiel støtte, ikke:

                  a)

                  være skattemæssigt hjemmehørende i eller registreret i henhold til lovgivningen i jurisdiktioner, der optræder på EU-listen over ikkesamarbejdsvillige jurisdiktioner

                  b)

                  være direkte eller indirekte kontrolleret af aktionærer i jurisdiktioner, der optræder på EU-listen over ikkesamarbejdsvillige jurisdiktioner, op til den retmæssige ejer som defineret i artikel 3, punkt 6, i direktiv 2015/849

                  c)

                  direkte eller indirekte kontrollere datterselskaber eller eje faste driftssteder i jurisdiktioner, der optræder på EU-listen over ikkesamarbejdsvillige jurisdiktioner samt

                  d)

                  dele ejerskab med virksomheder i jurisdiktioner, der optræder på EU-listen over ikkesamarbejdsvillige jurisdiktioner.

            For at verificere overholdelsen af reglen om, at der ikke må forekomme forbindelser til jurisdiktioner, der optræder på EU-listen over ikkesamarbejdsvillige jurisdiktioner, bør medlemsstaterne sikre, at ikke blot de umiddelbare aktionærer, men også den endelige ejer og alle andre virksomheder under samme ejerskab, ikke er skattemæssigt hjemmehørende i eller registreret i henhold til lovgivningen i en sådan jurisdiktion. Ejerne af en virksomhed, der modtager finansiel støtte, kan være juridiske enheder (f.eks. selskaber, partnerskaber osv.), juridiske arrangementer (f.eks. truster) eller fysiske personer.
      Med henblik på at bestemme, om en virksomhed kan modtage finansiel støtte, bør det være irrelevant, hvor mange lag af juridiske enheder eller lovgivningsmæssige arrangementer, der må være mellem virksomheden etableret i den medlemsstat, der yder den finansielle støtte, og enheden i en jurisdiktion, der optræder på EU-listen.
      4.   UNDTAGELSER

      Medlemsstater kan se bort fra forekomsten af forbindelser til ikkesamarbejdsvillige jurisdiktioner, når virksomheden påviser, at en af følgende betingelser er opfyldt:

                  a)

                  Selskabsskatten i den medlemsstat, der yder støtten over en given periode (f.eks. de sidste tre år), betragtes som rimelig, når den sammenlignes med den støttemodtagende virksomheds samlede omsætning eller aktivitetsniveau på indenlandsk plan og koncernplan over samme periode.

                  b)

                  Virksomheden afgiver juridisk bindende tilsagn om at fjerne sine bånd til ikkesamarbejdsvillige jurisdiktioner på EU-listen inden for en kort frist og med forbehold af en passende opfølgning og sanktioner i tilfælde af manglende overholdelse.

            Medlemsstaterne bør se bort fra forbindelser til listens ikkesamarbejdsvillige jurisdiktioner, når virksomheden har en væsentlig økonomisk tilstedeværelse (med medarbejdere, aktiver og lokaler som det fremgår af relevante kendsgerninger og omstændigheder) og udfører en væsentlig økonomisk aktivitet i ikkesamarbejdsvillige jurisdiktioner, der optræder på listen.
      Medlemsstaterne bør ikke anvende disse undtagelser, når de ikke er i stand til at kontrollere oplysningernes nøjagtighed. Dette kan skyldes en utilstrækkelig udveksling af oplysninger efter anmodning med det pågældende tredjeland, især en manglende skatteaftale, der gør det muligt at udveksle oplysninger, eller manglende samarbejde fra det pågældende tredjelands side.
      5.   GENNEMFØRELSE OG HÅNDHÆVELSE

      Medlemsstaterne bør aftale rimelige betingelser til påvisning af, at der ikke er forbindelser til en jurisdiktion, der optræder på EU-listen over ikkesamarbejdsvillige jurisdiktioner. Følgende principper tjener til at bistå medlemsstaterne med en hurtig gennemførelse og effektiv håndhævelse af betingelserne:

                  a)

                  For at forenkle procedurerne og lette adgangen til finansiel støtte kunne medlemsstaterne acceptere egencertificeringer fra ansøgerne som dokumentation for, at de til fulde overholder betingelserne for at modtage finansiel støtte. Denne proces bør suppleres med skærpede revisioner/kontroller på et senere stadium med fuld brug af de disponible værktøjer for at mindske risikoen for manglende overholdelse, f.eks. landerapporter, automatisk udveksling af finansielle oplysninger, udveksling af oplysninger efter anmodning eller adgang til oplysninger om den retmæssige ejer.

                  b)

                  Medlemsstaterne bør indføre effektive, forholdsmæssige og afskrækkende sanktioner for at forhindre falske eller unøjagtige oplysninger fra ansøgerne, herunder som minimum tilbagesøgning af uretmæssigt tildelt finansiel støtte.

                  c)

                  Medlemsstaterne bør ikke tillade egencertificering og bør udføre en forstærket kontrol, når den pågældende virksomhed har forbindelser til jurisdiktioner, der optræder på EU-listen, og kræver at blive tilgodeset af en undtagelse.

            6.   ANDRE BEGRÆNSNINGER

      Medlemsstaterne bør undlade at yde finansiel støtte til virksomheder i følgende tilfælde:

                  —

                  når det er fastslået, at en virksomhed eller dens ejere ved en endelig dom er dømt for et af de forhold, der er omhandlet i artikel 57, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/24/EU (5)

                  —

                  når det ved en endelig dom eller en endelig administrativ afgørelse er fastslået, at en virksomhed eller dens ejere har undladt at opfylde forpligtelser med hensyn til betaling af skatter og afgifter eller bidrag til sociale sikringsordninger i henhold til den relevante lovgivning.

            7.   OPFØLGNING

      Medlemsstaterne anmodes om at orientere Kommissionen om de foranstaltninger, de træffer i henhold til denne henstilling.
      Kommissionen er rede til sammen med medlemsstaterne at drøfte deres planer for at sikre, at tildelingen af statsstøtte i form af især rekapitaliseringer begrænses til virksomheder, der betaler deres rimelige andel af skatten.
      Senest tre år efter vedtagelsen af denne henstilling offentliggør Kommissionen en rapport om anvendelsen heraf.

         Udfærdiget i Bruxelles, den 14. juli 2020.

               På Kommissionens vegne

            Paolo GENTILONI

               Medlem af Kommissionen

         (1)  Meddelelse fra Kommissionen til Europa-Parlamentet og Rådet af 28. januar 2016 om en ekstern strategi til effektiv beskatning (https://eur-lex.europa.eu/resource.html?uri=cellar:b5aef3db-c5a7-11e5-a4b5-01aa75ed71a1.0018.02/DOC_1&format=PDF).

         (2)  Jurisdiktioner, der optræder i bilag I til de relevante rådskonklusioner (den såkaldte »sorte liste«). Listen ajourføres regelmæssigt: https://ec.europa.eu/taxation_customs/tax-common-eu-list_en.

         (3)  Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2015/849 af 20. maj 2015 om forebyggende foranstaltninger mod anvendelse af det finansielle system til hvidvaskning af penge og finansiering af terrorisme (EUT L 141 af 5.6.2015, s. 73).

         (4)  Meddelelse fra Kommissionen om midlertidige rammebestemmelser for statslige foranstaltninger til støtte for økonomien under det nuværende covid-19-udbrud (C/2020/1863), EUT C 91I af 20.3.2020, s. 1, som ændret den 3. april, den 8. maj og den 29. juni 2020.

         (5)  Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/24/EU af 26. februar 2014 om offentlige udbud (EUT L 94 af 28.3.2014, s. 65).


title: Rådets henstilling om en fælles ramme for anvendelse og validering af hurtige antigentest og gensidig anerkendelse af covid-19-testresultater i EU 2021/C 24/01

text:
               22.1.2021

               DA

               Den Europæiske Unions Tidende

               C 24/1

      RÅDETS HENSTILLING
      om en fælles ramme for anvendelse og validering af hurtige antigentest og gensidig anerkendelse af covid-19-testresultater i EU
      (2021/C 24/01)
      RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION,
      som henviser til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, særlig artikel 168, stk. 6,
      som henviser til forslag fra Europa-Kommissionen, og
      som tager følgende i betragtning:

                  (1)

                  I overensstemmelse med traktatens artikel 168, stk. 1 og 2, skal der sikres et højt sundhedsbeskyttelsesniveau ved fastlæggelsen og gennemførelsen af alle Unionens politikker og aktiviteter. Unionens indsats skal bl.a. omfatte overvågning, tidlig varsling og bekæmpelse af alvorlige grænseoverskridende sundhedstrusler og fremme samarbejdet mellem medlemsstaterne på dette område og om nødvendigt støtte deres indsats.

                  (2)

                  I overensstemmelse med artikel 168, stk. 7, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde respekterer Unionens indsats medlemsstaternes ansvar for udformningen af deres sundhedspolitik samt for organisation og levering af sundhedstjenesteydelser og behandling på sundhedsområdet. EU’s medlemsstater er således ansvarlige for at træffe afgørelse om udarbejdelse og gennemførelse af strategier for covid-19-testning, herunder anvendelse af hurtige antigentest, under hensyntagen til landenes epidemiologiske og samfundsmæssige situation samt målpopulationen for testning.

                  (3)

                  Den 15. april vedtog Kommissionen retningslinjer vedrørende test til in vitro-diagnostik af covid-19 og deres ydeevne (1), hvori den behandlede spørgsmålet om testydeevne og anbefalede, at covid-19-test valideres, inden de indføres i klinisk rutine.

                  (4)

                  Den 15. juli vedtog Kommissionen en meddelelse om EU’s kortsigtede sundhedsberedskab for covid-19-udbrud (2), som blandt andre foranstaltninger til styrkelse af beredskabet og den koordinerede indsatskapacitet udpegede testning som et af de vigtigste indsatsområder, som medlemsstaterne skal tage fat på, og som pegede på specifikke centrale foranstaltninger, der skulle træffes i de kommende måneder.

                  (5)

                  Den 28. oktober vedtog Kommissionen en henstilling om covid-19-teststrategier, herunder anvendelse af hurtige antigentest (3). Henstillingen indeholder retningslinjer for landene med hensyn til de centrale elementer, der skal tages i betragtning i forbindelse med deres covid-19-teststrategier, og der blev også fremsat overvejelser om brug af hurtige antigentest.

                  (6)

                  Den 18. november vedtog Kommissionen en henstilling om anvendelse af hurtige antigentest til diagnosticering af sars-CoV-2-smitte (4), hvori den yderligere præciserede, hvilke kriterier der skal anvendes ved udvælgelse af hurtige antigentest, for hvilke miljøer hurtige antigentest er egnede, og hvem der bør foretage testningen, samt validering og gensidig anerkendelse af hurtige antigentest og disses resultater. Hurtige antigentest er billigere og hurtigere, men de har generelt en lavere testfølsomhed end RT-PCR.

                  (7)

                  Den gældende retlige ramme for markedsføring af hurtige antigentest er direktiv 98/79/EF (5). I henhold til direktivet skal fabrikanter af hurtige antigentest til diagnosticering af sars-CoV-2 udarbejde et teknisk dossier med tydelig dokumentation for, at testen er sikker og fungerer efter hensigten, som angivet af fabrikanten, ved at påvise overensstemmelse med kravene i direktivets bilag I.

                  (8)

                  Fra den 26. maj 2022 afløses direktiv 98/79/EF af forordning (EU) 2017/746 om medicinsk udstyr til in vitro-diagnostik (6). I henhold til forordningen bliver hurtige antigentest underlagt skærpede krav til udstyrets ydeevne og en grundig vurdering foretaget af et bemyndiget organ. Dette kan måske reducere den ekstra indsats, der kræves for at validere disse test, inden de anvendes som led i nationale strategier.

                  (9)

                  Effektiv testning bidrager til et velfungerende indre marked og gør det muligt at træffe målrettede isolations- eller karantæneforanstaltninger. Gensidig anerkendelse af resultater af test for sars-CoV-2-smitte, der er foretaget i en anden medlemsstat af godkendte sundhedsorganer, jf. punkt 18 i Rådets henstilling (EU) 2020/1475 (7), er afgørende for at lette grænseoverskridende bevægelighed, kontaktopsporing og behandling.

                  (10)

                  I betragtning af kravet om, at EU-kandidatlande og potentielle kandidatlande samt lande, der med EU har indgået aftaler om etablering af et vidtgående og bredt frihandelsområde (DCFTA-lande), skal tilpasse sig gældende EU-ret, hvor det er relevant, og nogle af disse landes deltagelse i fælles EU-indkøb af relevante produkter, kan dette forslag til Rådets henstilling også være af interesse for disse lande,

            HENSTILLER:

         Anvendelse af hurtige antigentest

      Uden at dette berører medlemsstaternes ansvar for at udforme deres nationale testpolitikker, bør medlemsstaterne:

                  1.

                  fortsætte med at anvende hurtige antigentest som et middel til yderligere at styrke landenes samlede testkapacitet, navnlig fordi testning fortsat er en vigtig søjle i forbindelse med bekæmpelse og begrænsning af den igangværende covid-19-pandemi, da det giver mulighed for relevant og hurtig kontaktopsporing og gennemførelse af hurtige og målrettede isolations- og karantæneforanstaltninger

                  2.

                  primært overveje at anvende hurtige antigentest i tilfælde af begrænset kapacitet med hensyn til nukleinsyre-amplifikationstest (NAAT), navnlig RT-PCR-test, eller hvis langvarige testekspeditionstider indebærer, at der ikke er nogen klinisk nytteværdi, idet en hurtig identifikation af smittede tilfælde hindres, og virkningen af kontaktopsporingsindsatsen mindskes

                  3.

                  sikre, at hurtige antigentest foretages af uddannet sundhedspersonale eller, hvor det er relevant, andre uddannede operatører i overensstemmelse med nationale specifikationer og i nøje overensstemmelse med producentens anvisninger og underlagt kvalitetskontrol. Hvis forskning skulle vise, at testpersonen selv kan udføre hurtige antigentest under visse omstændigheder i stedet for en uddannet sundhedsperson eller anden uddannet operatør, kan selvtestning med eller uden professionel vejledning også overvejes

                  4.

                  investere i oplæring og, hvis det er relevant, attestering af sundhedspersonale og andre operatører med henblik på at foretage prøveudtagning og testning for derved at sikre tilstrækkelig kapacitet og sikre indsamling af prøver af god kvalitet

                  5.

                  sikre, at resultaterne af hurtige antigentest registreres i de respektive nationale dataindsamlings- og rapporteringssystemer, hvis det er gennemførligt

                  6.

                  navnlig overveje at anvende hurtige antigentest i følgende situationer og miljøer:

                              a)

                              Covid-19-diagnose blandt symptomatiske tilfælde, uanset miljø eller situation. Der bør anvendes hurtige antigentest inden for de første 5 dage efter symptomernes indtræden, hvor virusbelastningen er størst. Patienter, der indlægges på hospitaler, eller beboere, der indlægges i sociale plejemiljøer, og som udviser covid-19-kompatible symptomer, bør helst testes ved indlæggelsen.

                              b)

                              Kontakte til bekræftede sager: Der bør foretages hurtige antigentest af asymptomatiske kontakter så hurtigt som muligt og inden for de første 7 dage efter kontakten i overensstemmelse med gældende vejledning.

                              c)

                              Udbrudsklynger med henblik på tidlig påvisning og isolering af tilfælde. Det er i denne sammenhæng relevant med screening af både symptomatiske og asymptomatiske tilfælde.

                              d)

                              Screening i højrisikoområder og lukkede miljøer såsom hospitaler, andre sundhedsmiljøer, langtidsplejefaciliteter såsom alderdoms- og plejehjem eller opholdssteder for handicappede, skoler, fængsler, detentionscentre eller andre modtagelsesfaciliteter for asylansøgere og migranter og for hjemløse befolkningsgrupper. I tilfælde af gentagen screening bør denne foretages hver 2.-4. dag, hvis det er muligt, og som minimum bør det første positive resultat, der påvises ved hurtige antigentest, bekræftes ved RT-PCR.

                              e)

                              I epidemiologiske situationer eller områder, hvor andelen af testpositivitet er høj eller meget høj (f.eks. > 10 %), kan hurtige antigentest i overensstemmelse med nationale kompetencer anvendes til screening af hele populationen, idet der tages hensyn til og indføres en passende evalueringsordning til at måle virkningen. Dette kræver, at der organiseres specifikke intervaller for gentagelse af test. ECDC vil støtte medlemsstaterne i denne forbindelse gennem offentliggørelse af ajourført vejledning om covid-19-testning, som vil opstille fordele og udfordringer ved testning af hele populationen og anvendelse af hurtige antigentest i denne sammenhæng.

                  7.

                  sikre, at der indføres strategier, der klarlægger, hvornår der kræves konfirmatoriske test med RT-PCR eller endnu en hurtig antigentest, jf. Kommissionens henstilling af 18. november 2020, og at der er tilstrækkelig kapacitet til verifikationstest til rådighed

                  8.

                  sikre, at der er etableret passende biosikkerhedsforanstaltninger, som omfatter adgang til tilstrækkelige personlige værnemidler til sundhedspersonale og andre uddannede operatører, der er involveret i indsamling af prøver, navnlig når der anvendes hurtige antigentest i forbindelse med screening af hele populationen, og antallet af involverede testoperatører er betydeligt

                  9.

                  fortsætte med at monitorere udviklingen i forbindelse med andre hurtige nukleinsyrebaserede test til påvisning af sars-CoV-2-smitte (8) samt etablering af serologiske diagnostiske test og multiplexteknikker. Om nødvendigt bør teststrategier og -tilgange tilpasses til anvendelse af hurtige antigentest i overensstemmelse hermed. Desuden bør udviklingen med hensyn til muligheden for selvprøvetagning med henblik på hurtige antigentest, f.eks. for at afhjælpe mangel på testkapacitet og ressourcer til prøvetagning foretaget af uddannede operatører, monitoreres nøje og håndteres med støtte fra ECDC

                  10.

                  fortsætte med at monitorere og vurdere testbehovene i overensstemmelse med den epidemiologiske udvikling og de mål, der er fastlagt i nationale, regionale og lokale teststrategier, og sikre, at der findes tilsvarende ressourcer og kapaciteter til at holde trit med efterspørgslen.

         Validering og gensidig anerkendelse af hurtige antigentest og RT-PCR test

      Medlemsstaterne bør:

                  11.

                  med forbehold af direktiv 98/79/EF nå til enighed om, opretholde og dele med ECDC og Kommissionen (9) en fælles og ajourført liste over hurtige covid-19-antigentest, der anses for egnede til brug i forbindelse med de situationer, der er beskrevet i punkt 6, og som er i overensstemmelse med landenes teststrategier, og som:

                              a)

                              er forsynet med CE-mærkning

                              b)

                              opfylder minimumspræstationskravene på ≥ 90 % følsomhed og ≥ 97 % specificitet

                              c)

                              er blevet valideret af mindst én medlemsstat som egnede til brug i forbindelse med covid-19 med nærmere oplysninger om metodologi og resultater af sådanne undersøgelser, f.eks. hvilken prøvetype der blev anvendt til validering, i hvilket miljø anvendelsen af testen blev vurderet, og om der opstod problemer med hensyn til de krævede følsomhedskriterier eller andre ydeevneelementer.

                  12.

                  nå til enighed om, at de hurtige antigentest, der er optaget på den fælles liste omhandlet i punkt 11, ajourføres regelmæssigt, navnlig efterhånden som nye resultater fra uafhængige valideringsundersøgelser bliver tilgængelige og nye test kommer på markedet. Ved fremtidige ajourføringer af listen bør der også tages hensyn til, hvordan mutationer af sars-CoV-2-virusset kan påvirke effektiviteten af bestemte hurtige antigentest, således at test, der ikke længere anses for at være effektive, kan fjernes. Effekten af mutationer af sars-CoV-2-virusset på effektiviteten af RT-PCR-test bør også overvåges løbende

                  13.

                  fortsætte med at investere i uafhængige og miljøspecifikke valideringsundersøgelser af hurtige antigentest med henblik på at vurdere deres ydeevne i forhold til NAAT, navnlig RT-PCR-test. Medlemsstaterne bør nå til enighed om en ramme for sådanne valideringsundersøgelser, f.eks. ved at præcisere, hvilke metoder der skal anvendes, og fastlægge, for hvilke prioriterede områder og miljøer valideringsundersøgelser er påkrævet. En sådan ramme bør opfylde de krav, der er beskrevet i ECDC’s tekniske vejledning om hurtige antigentest (10). Medlemsstaterne bør sikre, at der om muligt udveksles fuldstændige valideringsdatasæt udveksles under hensyntagen til den relevante generelle databeskyttelseslovgivning

                  14.

                  fortsætte med at samarbejde på EU-plan om vurdering af den dokumentation, der er indsamlet fra anvendelsen af hurtige antigentest i klinisk praksis, herunder gennem den fælles aktion EUnetHTA og andre potentielle fremtidige samarbejdsmekanismer

                  15.

                  nå til enighed om et udvalg af hurtige antigentest, for hvilke de gensidigt vil anerkende testresultaterne med hensyn til folkesundhedsmæssige foranstaltninger, på grundlag af oplysningerne i den fælles liste, der er omhandlet i punkt 11

                  16.

                  når listen omhandlet i punkt 11 ajourføres, at overveje, om en hurtig antigentest bør udgå af eller tilføjes til udvalget af hurtige antigentest, hvis resultater anerkendes gensidigt

                  17.

                  gensidigt anerkende resultaterne af RT-PCR test for covid-19-smitte, der er foretaget i en anden medlemsstat af godkendte sundhedsorganer

                  18.

                  for i praksis at lette den gensidige anerkendelse af resultaterne af hurtige antigentest og RT-PCR-test, jf. punkt 18 i Rådets henstilling 2020/1475, nå til enighed om et fælles standardiseret datasæt, der skal indgå i formularen til testresultatattester

                  19.

                  undersøge behovet og muligheden, herunder tids- og omkostningsmæssige overvejelser for at oprette en digital platform, der kan anvendes til at validere ægtheden af standardiserede covid-19-testattester (for både hurtige antigentest og RT-PCR-test) og dele resultaterne af sådanne drøftelser med Kommissionen.

         Udfærdiget i Bruxelles, den 21. januar 2021.

               På Rådets vegne

            (Ms) Ana Paula ZACARIAS

               Formand

         (1)  EUT C 122 I af 15.4.2020, s. 1.

         (2)  COM(2020) 318 final.

         (3)  EUT L 360 af 30.10.2020, s. 43.

         (4)  EUT L 392 af 23.11.2020, s. 63.

         (5)  EFT L 331 af 7.12.1998, s. 1.

         (6)  EUT L 117 af 5.5.2017, s. 176. I forordningen er der fastsat en overgangsperiode, der starter på datoen for dens ikrafttræden (maj 2017), og hvor overensstemmelsen af medicinsk udstyr til in vitro-diagnostik kan vurderes enten i henhold til forordningen eller i henhold til direktiv 98/79/EF.

         (7)  EUT L 337 af 14.10.2020, s. 3.

         (8)  F.eks. RT-LAMP (reverse transcription loop-mediated isothermal amplification), TMA (Transcription Mediated Amplification) og CRISPR (clustered regularly interspaced short palindromic repeats).

         (9)  Kommissionens database: JRC, Covid-19, udstyr til in vitro-diagnostik og testmetoder.

         (10)  Options for the use of rapid antigen tests for COVID-19 in the EU/EEA and the UK. Stockholm den 19. november 2020. ECDC: Stockholm, 2020.