title: Anbefalinger til de nationale retter vedrørende forelæggelse af præjudicielle spørgsmål

text:
               25.11.2016

               DA

               Den Europæiske Unions Tidende

               C 439/1

         Nærværende tekst udgør en ajourføring af de anbefalinger til de nationale retter, som blev vedtaget dagen efter ikrafttrædelsen af Domstolens nye procesreglement (EUT C 338 af 6.11.2012, s. 1) den 1. november 2012. Anbefalingerne er baseret såvel på den erfaring, der er opnået i forbindelse med gennemførelsen af det nævnte procesreglement (1), som på den seneste retspraksis, og har til formål i hovedtræk at beskrive den præjudicielle procedure og give de retter, som anmoder Domstolen om en præjudiciel afgørelse, de nødvendige praktiske anvisninger med henblik på, at denne kan give Domstolen et fyldestgørende grundlag for at besvare de forelagte spørgsmål.
   ANBEFALINGER
   til de nationale retter vedrørende forelæggelse af præjudicielle spørgsmål
   (2016/C 439/01)

      Indledning

               1.

               Muligheden for præjudiciel forelæggelse efter bestemmelserne i artikel 19, stk. 3, litra b), i traktaten om Den Europæiske Union (herefter »TEU«) og artikel 267 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (herefter »TEUF«) er en grundlæggende mekanisme i EU-retten. Denne mekanisme har til formål at sikre en ensartet fortolkning og anvendelse af EU-retten inden for Unionen ved at give medlemsstaternes retter et instrument, som gør det muligt for dem at forelægge Den Europæiske Unions Domstol (herefter »Domstolen«) præjudicielle spørgsmål om fortolkningen af EU-retten eller om gyldigheden af retsakter vedtaget af Unionens institutioner, organer, kontorer eller agenturer.

               2.

               Den præjudicielle procedure hviler på et tæt samarbejde mellem Domstolen og retterne i medlemsstaterne. For at sikre, at denne procedure er fuldt ud effektiv, er det nødvendigt at beskrive den i hovedtræk og foretage visse præciseringer med henblik på at tydeliggøre procesreglementets bestemmelser vedrørende bl.a. afsenderen og rækkevidden af anmodningen om præjudiciel afgørelse samt formen for og indholdet af en sådan anmodning. Disse præciseringer — som finder anvendelse på samtlige anmodninger om præjudiciel afgørelse (I) — suppleres af bestemmelser vedrørende de anmodninger om præjudiciel afgørelse, som er særligt hastende (II), og af et bilag, der sammenfatter de væsentlige elementer i enhver anmodning om præjudiciel afgørelse.

         I.   Bestemmelser, der finder anvendelse på alle anmodninger om præjudiciel afgørelse

      Hvem indgiver anmodningen om præjudiciel afgørelse?

               3.

               Domstolens kompetence til at træffe præjudiciel afgørelse om fortolkningen eller gyldigheden af EU-retten udøves kun på de nationale retters initiativ, uanset om parterne i tvisten i hovedsagen har udtrykt ønske om en indbringelse af sagen for Domstolen eller ej. Det er således alene den nationale ret, for hvilken en sag er indbragt, som det — uanset sagens parters holdning til spørgsmålet om forelæggelse — tilkommer at vurdere, såvel om en anmodning om præjudiciel afgørelse er nødvendig for, at den kan afsige dom, som relevansen af de spørgsmål, der i givet fald skal forelægges for Domstolen.

               4.

               Domstolen fortolker begrebet »ret« som et selvstændigt EU-retligt begreb, idet den herved tager hensyn til en række forhold, herunder, om det organ, som har indbragt sagen for Domstolen, er oprettet ved lov, har permanent karakter, virker som obligatorisk retsinstans, anvender en kontradiktorisk sagsbehandling, træffer afgørelse på grundlag af retsregler, samt om det er uafhængigt.

               5.

               Retterne i medlemsstaterne kan forelægge Domstolen spørgsmål om fortolkningen eller gyldigheden af EU-retten, hvis de skønner, at en afgørelse herom fra Domstolen er nødvendig, før de afsiger deres dom (jf. artikel 267, stk. 2, TEUF). En præjudiciel forelæggelse kan bl.a. være særlig nyttig, når der for den nationale ret rejses et nyt fortolkningsspørgsmål, som er af almen interesse for EU-rettens ensartede anvendelse, eller når det ikke ser ud til, at gældende retspraksis kan tilvejebringe den fornødne afklaring med hensyn til nye retlige eller faktiske omstændigheder.

               6.

               Hvis der rejses et sådant spørgsmål i forbindelse med en retssag ved en national ret, hvis afgørelser ifølge de nationale retsregler ikke kan appelleres, har denne ret imidlertid pligt til at anmode Domstolen om præjudiciel afgørelse (jf. artikel 267, stk. 3, TEUF), medmindre der allerede foreligger en fast retspraksis på området, eller der ikke kan rejses nogen rimelig tvivl om den korrekte fortolkning af den pågældende retsregel.

               7.

               Det fremgår desuden af fast retspraksis, at selv om de nationale retter har beføjelse til at forkaste de anbringender, som anføres for dem vedrørende ugyldigheden af en retsakt udstedt af Unionens institutioner, organer, kontorer eller agenturer, er Domstolen derimod enekompetent til at erklære en sådan retsakt ugyldig. En ret i en medlemsstat skal derfor, såfremt den er i tvivl om gyldigheden af en sådan retsakt, henvende sig til Domstolen og angive, hvorfor retsakten efter dens opfattelse ikke er gyldig.

      Genstanden for og rækkevidden af anmodningen om præjudiciel afgørelse

               8.

               Anmodningen om præjudiciel afgørelse skal vedrøre fortolkningen eller gyldigheden af EU-retten og ikke fortolkningen af nationale retsregler eller spørgsmål om de faktiske omstændigheder, der knytter sig til tvisten i hovedsagen.

               9.

               Domstolen kan kun besvare de stillede præjudicielle spørgsmål, hvis EU-retten finder anvendelse på tvisten i hovedsagen. Det er i denne henseende nødvendigt, at den forelæggende ret angiver samtlige de relevante omstændigheder, såvel faktiske som retlige, der giver den grundlag for at antage, at EU-retlige bestemmelser kan finde anvendelse i den konkrete sag.

               10.

               Hvad angår de præjudicielle forelæggelser om fortolkningen af Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, bemærkes, at det fremgår af chartrets artikel 51, stk. 1, at chartrets bestemmelser kun er rettet til medlemsstaterne, når disse gennemfører EU-retten. Selv om der kan være tale om en sådan gennemførelse i mange forskellige henseender, skal det imidlertid klart og utvetydigt fremgå af anmodningen om præjudiciel afgørelse, at en anden EU-retlig bestemmelse end chartret finder anvendelse på tvisten i hovedsagen. Eftersom Domstolen ikke har kompetence til at træffe afgørelse om en anmodning om præjudiciel afgørelse, når en retlig situation ikke henhører under EU-rettens anvendelsesområde, kan de af chartrets bestemmelser, der eventuelt er blevet påberåbt af den forelæggende ret, ikke i sig selv danne grundlag for denne kompetence.

               11.

               Selv om Domstolen med henblik på at besvare de stillede spørgsmål nødvendigvis tager hensyn til den retlige og faktiske baggrund for tvisten i hovedsagen, således som denne er blevet defineret af den forelæggende ret i anmodningen om præjudiciel afgørelse, anvender den ikke selv EU-retten på denne tvist. Når Domstolen udtaler sig om fortolkningen eller gyldigheden af EU-retten, søger den at give en besvarelse, der er nyttig for afgørelsen af tvisten i hovedsagen, men det er den forelæggende ret, der skal drage de konkrete konsekvenser heraf, idet den om fornødent skal undlade at anvende den nationale regel, som er uforenelig med EU-retten.

      Det rette tidspunkt for en præjudiciel forelæggelse

               12.

               En national ret kan indgive en anmodning om præjudiciel afgørelse til Domstolen, så snart den konstaterer, at en afgørelse om fortolkningen eller gyldigheden af EU-retten er nødvendig for dens afgørelse. Det er således denne ret, der er bedst i stand til at bedømme, på hvilket trin i sagen der er anledning til at indgive en sådan anmodning.

               13.

               Da denne anmodning skal tjene som grundlag for den sag, der skal behandles af Domstolen, og da sidstnævnte skal have adgang til alle de oplysninger, der vil gøre det muligt for den at efterprøve sin kompetence til at besvare de forelagte spørgsmål og, i givet fald, besvare disse spørgsmål på en fyldestgørende måde, er det imidlertid nødvendigt, at beslutningen om at foretage en præjudiciel forelæggelse træffes på et trin i sagen, hvor den forelæggende ret med tilstrækkelig præcision kan fastlægge hovedsagens retlige og faktiske rammer samt de retlige spørgsmål, som hovedsagen rejser. Retsplejemæssige hensyn kan også tilsige, at der først træffes afgørelse om forelæggelse efter gennemførelsen af en kontradiktorisk retsforhandling.

      Formen for og indholdet af anmodningen om præjudiciel afgørelse

               14.

               Anmodningen om præjudiciel afgørelse kan have en hvilken som helst form, som i henhold til national ret er tilladt for delafgørelser, men det skal holdes for øje, at denne anmodning udgør grundlaget for sagen ved Domstolen, og at den meddeles samtlige de berørte, som er omfattet af artikel 23 i statutten for Domstolen (herefter »statutten«), herunder alle medlemsstaterne, med henblik på at disse kan fremsætte deres eventuelle bemærkninger. Det forhold, at det er nødvendigt at oversætte anmodningen om præjudiciel afgørelse til alle Unionens officielle sprog, tilsiger, at den forelæggende ret affatter anmodningen enkelt, klart og præcist uden overflødige oplysninger. Erfaringen viser, at ca. ti sider ofte er tilstrækkeligt til, at de retlige og faktiske rammer for en anmodning om præjudiciel afgørelse kan beskrives på en hensigtsmæssig måde.

               15.

               Bestemmelserne om indholdet af en anmodning om præjudiciel afgørelse findes i artikel 94 i Domstolens procesreglement og er sammenfattet i bilaget til denne vejledning. En anmodning om præjudiciel afgørelse skal ud over selve de spørgsmål, som forelægges Domstolen til præjudiciel afgørelse, indeholde:

                           —

                           en kortfattet fremstilling af tvistens genstand og de relevante faktiske omstændigheder, således som de er fastslået af den forelæggende ret, eller i det mindste en fremstilling af de faktiske oplysninger, som ligger til grund for spørgsmålene

                           —

                           ordlyden af de nationale bestemmelser, som vil kunne finde anvendelse i den foreliggende sag, og i givet fald relevant national retspraksis, samt

                           —

                           en fremstilling af grundene til, at den forelæggende ret finder, at der er tvivl om fortolkningen eller gyldigheden af visse EU-retlige bestemmelser, samt af sammenhængen mellem disse bestemmelser og den nationale lovgivning, som finder anvendelse på tvisten i hovedsagen.

                     Såfremt et eller flere af de ovenstående elementer ikke foreligger, kan Domstolen se sig nødsaget til at erklære, at den ikke har kompetence til at træffe afgørelse om de præjudicielle spørgsmål, eller til at afvise anmodningen om præjudiciel afgørelse.

               16.

               Den forelæggende ret skal i sin anmodning om præjudiciel afgørelse anføre de nøjagtige henvisninger til de nationale bestemmelser, som finder anvendelse på de faktiske omstændigheder i tvisten i hovedsagen, og præcist angive de EU-retlige bestemmelser, der ønskes fortolket, eller hvis gyldighed er bestridt. Anmodningen skal om nødvendigt indeholde en kort sammenfatning af de relevante argumenter, der er fremført af parterne i tvisten i hovedsagen. Det bemærkes i denne sammenhæng, at alene anmodningen om præjudiciel afgørelse bliver oversat, ikke de eventuelle bilag.

               17.

               Den forelæggende ret kan ligeledes kortfattet angive sin opfattelse vedrørende besvarelsen af de præjudicielle spørgsmål. Denne angivelse vil især være nyttig for Domstolen, når den skal træffe afgørelse inden for rammerne af en fremskyndet procedure eller en hasteprocedure.

               18.

               Endelig skal de spørgsmål, der forelægges Domstolen til præjudiciel afgørelse, findes i en særskilt og klart identificeret del af forelæggelsesafgørelsen, helst i indledningen eller afslutningen. Spørgsmålene skal kunne forstås i sig selv, uden at det skal være nødvendigt at henvise til motiveringen.

               19.

               Med henblik på at lette læsningen af anmodningen om præjudiciel afgørelse er det væsentligt, at den indgives til Domstolen i maskinskrevet form, og at siderne og afsnittene i forelæggelsesafgørelsen nummereres.

               20.

               Anmodningen om præjudiciel afgørelse skal være dateret og underskrevet og skal derefter fremsendes til Domstolens Justitskontor ved rekommanderet forsendelse til følgende adresse: Rue du Fort Niedergrünewald, L-2925 Luxembourg, LUXEMBOURG. Anmodningen skal være ledsaget af alle relevante dokumenter og navnlig af de nøjagtige kontaktoplysninger for parterne i tvisten i hovedsagen og deres eventuelle repræsentanter samt af sagsakterne i tvisten i hovedsagen eller en genpart heraf. Disse sagsakter (eller genparten heraf) opbevares under hele sagen på Justitskontoret, hvor de, med forbehold for angivelser om det modsatte fra den forelæggende ret, kan konsulteres af de berørte, der er omhandlet i statuttens artikel 23.

               21.

               Inden for rammerne af den præjudicielle procedure gengiver Domstolen i princippet de oplysninger, der fremgår af forelæggelsesafgørelsen, herunder navne og personlige oplysninger. Det tilkommer dermed den forelæggende ret selv at udelade bestemte oplysninger i den præjudicielle forelæggelse eller anonymisere en eller flere af de personer eller enheder, som er berørt af tvisten i hovedsagen, såfremt den finder det nødvendigt.

               22.

               Efter indgivelsen af anmodningen om præjudiciel afgørelse kan Domstolen ligeledes, af egen drift eller efter anmodning fra den forelæggende ret eller en part i tvisten i hovedsagen, foretage en sådan anonymisering. For at en anmodning herom skal være effektiv, skal den dog fremsættes så tidligt i sagsforløbet som muligt og under alle omstændigheder før offentliggørelsen af meddelelsen vedrørende den pågældende sag i Den Europæiske Unions Tidende og forkyndelsen af anmodningen om præjudiciel afgørelse for de berørte, der er omfattet af statuttens artikel 23. Forkyndelse finder som hovedregel sted ca. en måned efter indgivelsen af anmodningen om præjudiciel afgørelse. Som følge af den stigende anvendelse af ny informations- og kommunikationsteknologi vil en anonymisering, der foretages efter denne offentliggørelse og forkyndelse, nemlig i vid udstrækning være uden praktisk betydning.

      Samspillet mellem den præjudicielle forelæggelse og den nationale procedure

               23.

               Den nationale ret forbliver kompetent til at iværksætte beskyttelsesforanstaltninger, navnlig inden for rammerne af en bedømmelse af gyldigheden af en retsakt, men indgivelse af en anmodning om præjudiciel afgørelse medfører i øvrigt, at sagen for den forelæggende ret udsættes på Domstolens afgørelse.

               24.

               Selv om en anmodning om præjudiciel afgørelse i princippet verserer for Domstolen, så længe den ikke er blevet trukket tilbage, skal det imidlertid holdes for øje, at den rolle, som Domstolen har inden for rammerne af den præjudicielle procedure, består i at bidrage til en effektiv retspleje i medlemsstaterne og ikke i at udøve responderende virksomhed vedrørende generelle eller hypotetiske spørgsmål. Da den præjudicielle procedure forudsætter, at der faktisk verserer en tvist for den forelæggende ret, tilkommer det sidstnævnte at underrette Domstolen om ethvert processuelt skridt, der vil kunne have indvirkning på dens egen forelæggelse, og navnlig om ethvert frafald, enhver mindelig bilæggelse af tvisten eller enhver anden årsag, som fører til, at sagen er bortfaldet. Den nævnte ret skal ligeledes underrette Domstolen om den eventuelle vedtagelse af en afgørelse truffet inden for rammerne af en appel iværksat til prøvelse af forelæggelsesafgørelsen og om de følger, som vedtagelsen har for anmodningen om præjudiciel afgørelse.

               25.

               Af hensyn til et hensigtsmæssigt forløb af den præjudicielle procedure for Domstolen og med henblik på at sikre procedurens effektive virkning er det imidlertid vigtigt, at sådanne oplysninger meddeles Domstolen hurtigst muligt. De nationale retters opmærksomhed henledes i øvrigt på den omstændighed, at tilbagekaldelsen af en anmodning om præjudiciel afgørelse kan have en indvirkning på den forelæggende rets forvaltning af tilsvarende sager (eller sagskomplekser). Når udfaldet af flere af de sager, der verserer for den forelæggende ret, afhænger af Domstolens besvarelse af de forelagte spørgsmål, kan det angives, at denne ret forener disse sager med henblik på anmodningen om præjudiciel afgørelse for at gøre det muligt for Domstolen at besvare spørgsmålene, selv om en eller flere sager eventuelt er blevet hævet.

      Sagsomkostninger og retshjælp

               26.

               Behandlingen af præjudicielle sager for Domstolen er gratis, og Domstolen træffer ikke afgørelse om parternes omkostninger i den sag, der verserer for den forelæggende ret; det tilkommer den forelæggende ret at træffe afgørelse herom.

               27.

               Hvis en part i tvisten i hovedsagen ikke råder over tilstrækkelige midler, og for så vidt som de nationale regler indeholder hjemmel hertil, kan den forelæggende ret bevilge denne part retshjælp til dækning af omkostningerne ved sagen for Domstolen, navnlig til repræsentation af parten. Domstolen kan også bevilge retshjælp i tilfælde, hvor parten ikke allerede modtager retshjælp efter nationale regler, eller i det omfang, retshjælp efter de nationale regler ikke — eller kun delvist — dækker omkostningerne ved sagen for Domstolen.

      Korrespondance mellem Domstolen og de nationale retter

               28.

               Domstolens Justitskontor er under hele sagen i kontakt med den forelæggende ret, til hvilken det fremsender en genpart af samtlige processkrifter og i givet fald de anmodninger om præciseringer eller afklaringer, der anses for nødvendige for en hensigtsmæssig besvarelse af de forelagte spørgsmål.

               29.

               Når dommen afsiges, fremsender Domstolens Justitskontor afgørelsen til den forelæggende ret, der opfordres til at underrette Domstolen om, hvordan den præjudicielle afgørelse efterfølgende bliver anvendt i hovedsagen, og til at meddele Domstolen sin endelige afgørelse i hovedsagen.

         II.   Bestemmelser, der finder anvendelse på de anmodninger om præjudiciel afgørelse, som er særligt hastende

               30.

               I henhold til statuttens artikel 23a samt procesreglementets artikel 105-114 kan en præjudiciel forelæggelse under visse omstændigheder undergives en fremskyndet procedure eller en hasteprocedure. Beslutning om iværksættelse af disse procedurer træffes af Domstolen, enten efter at den forelæggende ret har fremsat en behørigt begrundet anmodning, der redegør for de retlige eller faktiske omstændigheder, som begrunder anvendelsen af denne (disse) procedure(r), eller undtagelsesvis af egen drift, hvis dette forekommer påkrævet, henset til sagens art eller særlige omstændigheder.

      Betingelserne for at anvende den fremskyndede procedure og hasteproceduren

               31.

               I henhold til procesreglementets artikel 105 kan en præjudiciel forelæggelse således undergives en fremskyndet procedure, der fraviger dette reglements bestemmelser, når sagens karakter kræver, at den behandles hurtigt. Eftersom denne procedure indebærer en stor belastning for alle implicerede og særligt for medlemsstaterne, som skal fremsætte skriftlige eller mundtlige bemærkninger inden for meget kortere frister end sædvanligt, bør der kun anmodes om anvendelse af denne procedure, når der foreligger særlige omstændigheder, der kan begrunde, at Domstolen hurtigt træffer afgørelse vedrørende de forelagte spørgsmål. Det fremgår af fast retspraksis, at det forhold, at et stort antal personer eller retlige situationer vil kunne blive berørt af den afgørelse, som den forelæggende ret skal træffe efter at have anmodet Domstolen om en præjudiciel afgørelse, ikke i sig selv er en ekstraordinær omstændighed, som kan begrunde anvendelsen af en fremskyndet procedure.

               32.

               Det samme gælder så meget desto mere for den præjudicielle hasteprocedure, som er beskrevet i procesreglementets artikel 107. Denne procedure, som kun kan anvendes inden for de områder, der er omfattet af afsnit V i TEUF's tredje del om et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, indebærer således yderligere begrænsninger for de implicerede, idet den begrænser antallet af procesdeltagere, der kan fremsætte skriftlige bemærkninger, og idet den i yderst hastende tilfælde gør det muligt fuldstændigt at udelade den skriftlige del af retsforhandlingerne for Domstolen. Der bør derfor kun anmodes om anvendelse af denne procedure under omstændigheder, hvor det er absolut nødvendigt, at Domstolen træffer afgørelse meget hurtigt vedrørende de spørgsmål, som forelægges.

               33.

               EU-reglerne vedrørende området med frihed, sikkerhed og retfærdighed er meget forskelligartede og under stadig udvikling, og det er derfor ikke muligt her at foretage en udtømmende opregning af de omstændigheder, som vil kunne begrunde iværksættelse af en hasteprocedure, men en national ret kan eksempelvis overveje at anmode om, at den præjudicielle hasteprocedure anvendes, når en person som omhandlet i artikel 267, stk. 4, TEUF er varetægtsfængslet eller på anden måde frihedsberøvet, og svaret på det rejste spørgsmål er afgørende for bedømmelsen af denne persons retsstilling, eller når en sag vedrører forældremyndighed over meget unge børn, og kompetencen for den ret, for hvilken sagen er indbragt, i medfør af EU-retten, afhænger af svaret på det præjudicielle spørgsmål.

      Anmodningen om anvendelse af den fremskyndede procedure eller hasteproceduren

               34.

               For at sætte Domstolen i stand til hurtigt at tage stilling til, om den fremskyndede procedure eller den præjudicielle hasteprocedure skal iværksættes, skal anmodningen indeholde en præcis fremstilling af de retlige og faktiske omstændigheder, som indebærer, at sagen er af hastende karakter, navnlig hvilke risici det vil indebære, hvis forelæggelsen følger den sædvanlige procedure. Den forelæggende ret skal så vidt muligt ligeledes i korte træk angive sin opfattelse af, hvordan de præjudicielle spørgsmål skal besvares. En sådan angivelse letter nemlig en stillingtagen for parterne i tvisten i hovedsagen og de øvrige berørte, som deltager i sagen, og bidrager dermed til en hurtig afvikling af proceduren.

               35.

               En anmodning om anvendelse af den fremskyndede procedure eller hasteproceduren bør under alle omstændigheder fremsættes klart og utvetydigt, således at Justitskontoret umiddelbart kan konstatere, at sagen kræver en særlig behandling. Med henblik herpå bør den forelæggende ret præcisere, hvilken af de to procedurer der ønskes iværksat i det foreliggende tilfælde, og om at angive den relevante artikel i procesreglementet (artikel 105 vedrørende den fremskyndede procedure eller artikel 107 vedrørende hasteproceduren). Denne angivelse skal være anført i forelæggelsesafgørelsen på et sted, der er let identificerbart (f.eks. i overskriften eller ved et særskilt retsligt dokument). Eventuelt kan anmodningen fremsættes i en følgeskrivelse fra den forelæggende ret.

               36.

               Hvad angår selve forelæggelsesafgørelsen er det i en sag af hastende karakter så meget desto vigtigere, at forelæggelsesafgørelsen er kortfattet, eftersom dette bidrager til en hurtig afvikling af proceduren.

      Korrespondance mellem Domstolen, den forelæggende ret og parterne i tvisten i hovedsagen

               37.

               Med henblik på at fremskynde og lette kommunikationen mellem Domstolen, den forelæggende ret og parterne i tvisten i hovedsagen opfordres den ret, som anmoder om anvendelse af den fremskyndede procedure eller hasteproceduren, til at oplyse en e-mailadresse eller eventuelt et telefaxnummer, som Domstolen kan benytte, samt partsrepræsentanternes e-mailadresser eller eventuelt deres telefaxnumre.

               38.

               En kopi af den underskrevne forelæggelsesafgørelse og anmodningen om anvendelse af den fremskyndede procedure eller hasteproceduren kan indledningsvis sendes til Domstolen pr. e-mail (ECJ-Registry@curia.europa.eu) eller pr. telefax (+ 352 433766). Behandlingen af forelæggelsen og anmodningen kan indledes, så snart en sådan kopi er modtaget. De originale dokumenter skal dog fremsendes til Domstolens Justitskontor snarest muligt.

      (1)  EUT L 265 af 29.9.2012, s. 1)

      BILAG

         De væsentlige elementer i en anmodning om præjudiciel afgørelse

      1.   Den forelæggende ret

      Anmodningen om præjudiciel afgørelse skal indeholde en præcis angivelse af den forelæggende ret og i givet fald af den afdeling eller det dommerkollegium, der står bag forelæggelsen, samt denne rets fuldstændige kontaktoplysninger med henblik på at fremme den efterfølgende kontakt mellem denne og Domstolen.
      2.   Parterne i tvisten i hovedsagen og deres repræsentanter

      Angivelsen af den forelæggende ret skal efterfølges af angivelsen af parterne i tvisten i hovedsagen og i givet fald af de personer, der repræsenterer dem for den nævnte ret. Disse angivelser skal ligeledes være så fuldstændige som muligt, og de skal i forelæggelsesafgørelsen eller følgeskrivelsen til denne indeholde de pågældende personers nøjagtige postadresse, deres telefon- eller telefaxnummer samt deres e-mailadresse, såfremt de råder over en.
      De nationale retters opmærksomhed henledes herved på artikel 95 i Domstolens procesreglement og på punkt 21 og 22 i de foreliggende anbefalinger. Såfremt den forelæggende ret finder det nødvendigt, skal den i anmodningen om præjudiciel afgørelse selv udelade bestemte navne eller oplysninger i den præjudicielle forelæggelse eller ud over den fuldstændige anmodning om præjudiciel afgørelse fremsende en anonymiseret version af anmodningen, der vil tjene som grundlag for sagen for Domstolen.
      3.   Genstanden for tvisten i hovedsagen og de relevante faktiske omstændigheder

      Den forelæggende ret skal kortfattet beskrive genstanden for tvisten i hovedsagen og de relevante faktiske omstændigheder, således som disse er blevet fastslået eller lagt til grund af den nævnte ret.
      4.   De relevante retlige bestemmelser

      Anmodningen om præjudiciel afgørelse skal indeholde en præcis angivelse dels af de nationale bestemmelser, der finder anvendelse på de faktiske omstændigheder i tvisten i hovedsagen, herunder i givet fald de relevante afgørelser fra retspraksis, dels af de EU-retlige bestemmelser, der ønskes fortolket, eller hvis gyldighed bestrides. Disse angivelser skal være fuldstændige og indeholde den nøjagtige titel på og de nøjagtige henvisninger til de pågældende bestemmelser samt oplysninger om offentliggørelsen af disse bestemmelser. Så vidt muligt skal citater fra retspraksis, hvad enten der er tale om national eller europæisk retspraksis, ligeledes indeholde den pågældende afgørelses ECLI-nummer (»European Case Law Identifier«).
      5.   Begrundelsen for forelæggelsen

      Domstolen kan kun træffe afgørelse om anmodningen om præjudiciel afgørelse, hvis EU-retten finder anvendelse på tvisten i hovedsagen. Den forelæggende ret skal derfor angive dels grundene til, at den ønsker oplyst, hvorledes EU-retlige bestemmelser skal fortolkes, eller hvorvidt disse er gyldige, dels den forbindelse, som retten har fastslået mellem disse bestemmelser og den på hovedsagen gældende nationale lovgivning. Den forelæggende ret kan, hvis den finder det nyttigt for forståelsen af sagen, i tilknytning hertil gengive parternes argumenter i så henseende.
      6.   De præjudicielle spørgsmål

      Den forelæggende ret skal klart og særskilt angive de spørgsmål, som den forelægger Domstolen til præjudiciel afgørelse. Disse spørgsmål skal kunne forstås i sig selv, uden at det skal være nødvendigt at henvise til fremstillingen af begrundelsen for anmodningen om præjudiciel afgørelse.
      Den forelæggende ret skal i videst muligt omfang ligeledes kortfattet angive sin opfattelse vedrørende besvarelsen af de præjudicielle spørgsmål.
      7.   Det eventuelle behov for en særlig behandling

      Hvis den forelæggende ret finder, at den anmodning, som den indgiver til Domstolen, kræver en særlig behandling enten for så vidt angår behovet for at bevare anonymiteten for de personer, der er omfattet af tvisten i hovedsagen, eller for så vidt angår den eventuelle hurtighed, hvormed Domstolen skal behandle anmodningen, skal de grunde, der taler for en sådan behandling, angives udførligt i anmodningen om præjudiciel afgørelse og i givet fald i følgeskrivelsen hertil.

         De formelle aspekter med hensyn til anmodningen om præjudiciel afgørelse

      Anmodningerne om præjudiciel afgørelse skal indgives på en måde, der fremmer Domstolens efterfølgende elektroniske behandling heraf, og navnlig på en måde, der gør det muligt at scanne dem og udføre optisk genkendelse af skrifttegn. I denne henseende gælder følgende:

                  —

                  Anmodningerne skal være maskinskrevet på hvidt, ulinjeret papir i A4-format.

                  —

                  Teksten skal være skrevet med en gængs skrifttype (såsom Times New Roman, Courrier eller Arial) i en skriftstørrelse på mindst 12 punkt for så vidt angår selve teksten og en skriftstørrelse på mindst 10 punkt for så vidt angår eventuelle fodnoter, med en linjeafstand på 1,5 og en vandret og lodret margen på mindst 2,5 cm (øverst, nederst, til venstre og til højre på siden).

                  —

                  Alle sider i anmodningen og de heri indeholdte afsnit skal nummereres fortløbende og i stigende rækkefølge.

            Anmodningen om præjudiciel afgørelse skal være dateret og underskrevet. Den skal sammen med sagsakterne i hovedsagen fremsendes ved rekommanderet forsendelse til Domstolens Justitskontor, Rue du Fort Niedergrünewald, L-2925 Luxembourg, LUXEMBOURG.
      Hvis der anmodes om anvendelse af den fremskyndede procedure eller hasteproceduren, anbefales det forinden at fremsende en underskrevet genpart af anmodningen om præjudiciel afgørelse pr. e-mail (ECJ-Registry@curia.europa.eu) eller pr. telefax (+ 352 433766) og efterfølgende at fremsende originalen af denne anmodning med post.


Avis juridique important

|

32001H0331

Europa-Parlamentets og Rådets henstilling af 4. april 2001 om mindstekrav for miljøinspektioner i medlemsstaterne

EF-Tidende nr. L 118 af 27/04/2001 s. 0041 - 0046

Europa-Parlamentets og Rådets henstillingaf 4. april 2001om mindstekrav for miljøinspektioner i medlemsstaterne(2001/331/EF)EUROPA-PARLAMENTET OG RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION,som henviser til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 175, stk. 1,som henviser til forslag fra Kommissionen,som henviser til udtalelse fra Det Økonomiske og Sociale Udvalg(1),som henviser til udtalelse fra Regionsudvalget(2),som handler efter proceduren i traktatens artikel 251(3), på grundlag af Forligsudvalgets fælles udkast af 8. januar 2001, ogsom tager følgende i betragtning:(1) Resolutionen vedtaget af Rådet og repræsentanterne for medlemsstaternes regeringer, forsamlet i Rådet den 1. februar 1993, om et program for Fællesskabets politik og virke inden for miljø og bæredygtig udvikling(4) og Europa-Parlamentets og Rådets afgørelse nr. 2179/98/EF(5) om revision heraf understregede, hvor vigtigt det er at gennemføre Fællesskabets miljølovgivning ved hjælp af princippet om delt ansvar.(2) I sin meddelelse til Rådet for Den Europæiske Union og Europa-Parlamentet om gennemførelse af Fællesskabets miljølovgivning af 5. november 1996, særlig punkt 29, foreslog Kommissionen, at der skulle fastlægges retningslinjer på fællesskabsplan for at bistå medlemsstaterne med at udføre inspektionsopgaver og derved reducere de nuværende store forskelle mellem medlemsstaternes inspektioner.(3) Rådet opfordrede i sin resolution af 7. oktober 1997 om affattelsen, gennemførelsen og håndhævelsen af Fællesskabets miljølovgivning(6) Kommissionen til, med henblik på drøftelse i Rådet, at foreslå mindstekrav og/eller retningslinjer, især baseret på arbejdet i Den Europæiske Unions netværk for gennemførelse og håndhævelse af Fællesskabets miljølovgivning (IMPEL), for inspektionsopgaver udført i medlemsstaterne og mulige måder, hvorpå deres anvendelse i praksis kan kontrolleres af medlemsstaterne for at sikre en ensartet anvendelse og håndhævelse af miljølovgivning, og der er i Kommissionens forslag taget hensyn til et dokument forelagt af IMPEL i november 1997 med titlen "Mindstekrav ved inspektioner".(4) Med sin beslutning af 14. maj 1997 om Kommissionens meddelelse opfordrede Europa-Parlamentet til lovgivning om miljøinspektioner; Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget afgav positive udtalelser om Kommissionens meddelelse og fremhævede betydningen af miljøinspektioner.(5) Der findes allerede forskellige ordninger og forskellig praksis for inspektion i medlemsstaterne, og disse bør som anført i Rådets resolution af 7. oktober 1997 ikke erstattes af en fællesskabsinspektionsordning, og det vil fortsat være medlemsstaterne, der bør have ansvaret for miljøinspektionsopgaver.(6) Det Europæiske Miljøagentur kan rådgive medlemsstaterne om udformning, etablering og udbygning af deres systemer for tilsyn med miljøbestemmelser, og det kan bistå Kommissionen og medlemsstaterne ved tilsyn med miljøbestemmelser gennem støtte til rapporteringsprocessen, således at denne rapportering samordnes.(7) Inspektionsordninger og effektiv gennemførelse af inspektioner modvirker overtrædelser af miljølovgivningen, da det giver myndighederne mulighed for at identificere overtrædelser og håndhæve miljølove gennem sanktioner eller andre midler, og inspektioner er således et uundværligt led i lovgivningskæden og et effektivt instrument med henblik på en mere konsekvent gennemførelse og håndhævelse af fællesskabslovgivningen på miljøområdet overalt i Fællesskabet og undgåelse af konkurrenceforvridning.(8) Der er i øjeblikket stor forskel på inspektionsordningerne og -mekanismerne blandt medlemsstaterne, ikke kun hvad angår kapaciteten til at udføre inspektionsopgaver, men også i omfanget og indholdet af de gennemførte inspektionsopgaver, og i nogle få medlemsstater findes der slet ingen. Dette forhold kan ikke anses for tilfredsstillende for målet med en effektiv og mere konsekvent gennemførelse, anvendelse i praksis og håndhævelse af EF-lovgivningen for miljøbeskyttelse.(9) Det er derfor nødvendigt i denne fase at fremlægge retningslinjer i form af mindstekrav, der skal anvendes som et fælles grundlag for miljøinspektionsopgaverne i medlemsstaterne.(10) Fællesskabets miljølovgivning forpligter medlemsstaterne til at anvende krav i forbindelse med bestemte udledninger eller aktiviteter, der måtte medføre sådanne. Mindstekrav til tilrettelæggelse og udførelse af inspektioner bør i medlemsstaterne i første fase overholdes for alle industrianlæg og andre virksomheder og anlæg, hvis luftemissioner og/eller vandudledninger og/eller affaldsbortskaffelses- eller genindvindingsaktiviteter er omfattet af krav om godkendelse, tilladelse eller licens i henhold til EF-lovgivningen.(11) Inspektioner bør foretages under hensyn til ansvarsfordelingen i medlemsstaterne mellem godkendelses- og inspektionstjenester.(12) For at gøre denne inspektionsordning effektiv bør medlemsstaterne sørge for, at miljøinspektionsaktiviteter planlægges på forhånd.(13) Anlægsbesøg udgør et vigtigt led i miljøinspektionsaktiviteterne.(14) De oplysninger og den dokumentation, der forelægges af driftsherrer i de industrier, der er tilmeldt fællesskabsordningen for miljøledelse og miljørevision (EMAS), kunne være en nyttig informationskilde i forbindelse med miljøinspektioner.(15) For at der kan drages konklusioner af anlægsbesøgene, bør der udarbejdes regelmæssige rapporter.(16) Rapporter om inspektionsaktiviteter og offentlighedens adgang til oplysninger herom er vigtige midler til via gennemskuelighed at sikre inddragelse af borgerne, ikke statslige organisationer og andre berørte parter i gennemførelsen af Fællesskabets miljølovgivning. Der bør være adgang til sådanne oplysninger i overensstemmelse med Rådets direktiv 90/313/EØF af 7. juni 1990 om fri adgang til miljøoplysninger(7).(17) Medlemsstaterne bør bistå hinanden administrativt med at gennemføre denne henstilling. Såfremt medlemsstaterne i samarbejde med IMPEL indfører en ordning for rapportering og rådgivning om inspektorater og inspektionsprocedurer, kan dette bidrage til at fremme den bedste praksis i hele Fællesskabet.(18) Medlemsstaterne bør forelægge Rådet og Kommissionen en rapport om deres erfaringer med gennemførelsen af denne henstilling, og Kommissionen vil regelmæssigt skulle holde Europa-Parlamentet orienteret.(19) Kommissionen bør holde øje med anvendelsen og gennemførelsen af denne henstilling og rapportere herom til Europa-Parlamentet og Rådet så snart som muligt, efter at den har modtaget medlemsstaternes rapporter.(20) Yderligere bidrag fra IMPEL og medlemsstaterne, i samarbejde med Kommissionen, vedrørende god praksis med hensyn til miljøinspektørernes kvalifikationer og uddannelse bør fremmes.(21) I overensstemmelse med subsidiaritets- og proportionalitetsprincippet i traktatens artikel 5 samt i betragtning af forskellene i medlemsstaternes inspektionssystemer og -ordninger, kan den foreslåede foranstaltnings mål bedst nås ved hjælp af vejledning på fællesskabsplan.(22) I lyset af de erfaringer, der er høstet fra anvendelsen af henstillingen, og under hensyntagen til IMPEL's senere drøftelser og resultaterne af de ordninger, der indføres i henhold til denne henstilling, bør Kommissionen efter at have modtaget medlemsstaternes rapporter videreudvikle mindstekravene med hensyn til anvendelsesområde og substans og fremsætte supplerende forslag, der i givet fald vil kunne omfatte et direktivforslag,HENSTILLER FØLGENDE:IFormålMiljøinspektionsopgaver bør udføres i medlemsstaterne i henhold til de mindstekrav, der skal gælde for tilrettelæggelse, udførelse, opfølgning og offentliggørelse af resultaterne heraf, for derigennem at øge overholdelsen af og bidrage til en mere konsekvent gennemførelse og håndhævelse af Fællesskabets miljølovgivning i alle medlemsstater.IIAnvendelsesområde og definitioner1. a) Denne henstilling gælder for miljøinspektioner af alle industrianlæg og andre virksomheder og anlæg, hvis luftemissioner og/eller vandudledninger og/eller affaldsbortskaffelses- eller genindvindingsaktiviteter er omfattet af krav om godkendelse, tilladelse eller licens i henhold til EF-lovgivningen, med forbehold af specifikke inspektionsbestemmelser i gældende EF-lovgivning.b) I denne henstilling forstås ved "kontrollerede anlæg" alle de industrianlæg og andre virksomheder og anlæg, der er nævnt i litra a).2. I denne henstilling forstås ved "miljøinspektion" en aktivitet, der efter omstændighederne indebærer:a) check og fremme af kontrollerede anlægs overensstemmelse med relevante miljøkrav i EF-lovgivningen som gennemført i national lovgivning eller som anvendt i den nationale retsorden (i det følgende benævnt "EF-lovkrav")b) overvågning af kontrollerede anlægs miljøvirkninger for at afgøre, om der er behov for yderligere inspektion eller håndhævelse (herunder udstedelse, ændring eller inddragelse af en godkendelse, en tilladelse eller en licens) for at sikre overensstemmelse med EF-lovkravenec) udførelse af aktiviteter med henblik på ovenstående formål, herunder:- anlægsbesøg- overvågning af opfyldelsen af miljøkvalitetsstandarder- hensyntagen til miljørevisionsrapporter og miljøredegørelser- hensyntagen til og efterprøvning af eventuel selvovervågning udført af eller på vegne af driftsherrer for kontrollerede anlæg- vurdering af de aktiviteter og operationer, der udføres på det kontrollerede anlæg- check af lokaler og det relevante udstyr (herunder om det vedligeholdes tilstrækkeligt), og af hvorvidt miljøledelsen på anlægget er tilstrækkelig- check af relevante optegnelser, som driftsherrer for kontrollerede anlæg fører.3. Miljøinspektioner, herunder anlægsbesøg, kan værea) rutinemæssige, dvs. udføres som led i et inspektionsprogram, ellerb) ikke-rutinemæssige, dvs. udføres i tilfælde af klager, i forbindelse med udstedelse, fornyelse eller ændring af en godkendelse, tilladelse eller licens, eller ved undersøgelse af ulykker, hændelser og tilfælde af ikke-overensstemmelse.4. a) Miljøinspektioner kan foretages af den offentlige myndighed, enten på nationalt, regionalt eller lokalt plan, der oprettes eller udpeges af medlemsstaten, og som har ansvaret for de spørgsmål, der er omfattet af denne henstilling.b) De organer, der henvises til i litra a), kan i overensstemmelse med national lovgivning uddelegere opgaverne i medfør af denne henstilling til en offentligretlig eller privatretlig juridisk person, der udfører dem under sin myndighed og overvågning, forudsat personen ikke har nogen personlig interesse i resultaterne af de inspektioner, den udfører.c) De i litra a) og b) omhandlede organer defineres som "inspektionsmyndigheder".5. I denne henstilling forstås ved "driftsherre for et kontrolleret anlæg" en fysisk eller juridisk person, der driver eller styrer det kontrollerede anlæg eller, hvis der er bestemmelser herom i national lovgivning, den som har fået overdraget afgørende økonomiske beføjelser over den tekniske drift af det kontrollerede anlæg.IIITilrettelæggelse og udførelse af miljøinspektioner1. Medlemsstaterne bør sørge for, at miljøinspektioner sigter mod at nå et højt miljøbeskyttelsesniveau, og bør med henblik herpå træffe de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at miljøinspektioner af kontrollerede anlæg tilrettelægges og udføres i overensstemmelse med afsnit IV-VIII i denne henstilling.2. Medlemsstaterne bør bistå hinanden administrativt med at efterleve retningslinjerne i denne henstilling gennem udveksling af relevante oplysninger og eventuelt af inspektører.3. For at imødegå retsstridige grænseoverskridende metoder på miljøområdet bør medlemsstaterne i samarbejde med IMPEL og Kommissionen fremme samordningen af inspektioner med hensyn til anlæg og aktiviteter, der kan have betydelige grænseoverskridende virkninger.4. For at fremme den bedste praksis i hele Fællesskabet kan medlemsstaterne i samarbejde med IMPEL overveje at indføre en ordning, hvor medlemsstaterne rapporterer og rådgiver om inspektorater og inspektionsprocedurer i medlemsstaterne under hensyntagen til de forskellige ordninger og sammenhænge, som de fungerer inden for, og aflægge rapport til de berørte medlemsstater om resultaterne heraf.IVMiljøinspektionsplaner1. Medlemsstaterne bør sikre, at miljøinspektionsaktiviteter planlægges i forvejen ved til enhver tid at have en plan eller planer for inspektioner, der dækker hele medlemsstatens område og alle kontrollerede anlæg. Sådanne planer bør være tilgængelige for offentligheden i henhold til bestemmelserne i direktiv 90/313/EØF.2. Sådanne planer opstilles på nationalt, regionalt eller lokalt plan, men medlemsstaterne bør sikre, at planen eller planerne gælder for alle miljøinspektioner af kontrollerede anlæg på deres område, og at de under afsnit II, stk. 4, nævnte myndigheder udpeges til at foretage disse inspektioner.3. Miljøinspektionsplaner bør baseres på følgende:a) de EF-lovkrav, der skal overholdesb) et register over kontrollerede anlæg på planområdetc) en generel vurdering af større miljøproblemer på planområdet og en generel oversigt over det kontrollerede anlægs overholdelse af EF-lovkravened) eventuelle oplysninger om og fra tidligere inspektioner.4. Miljøinspektionsplaner bør:a) være hensigtsmæssige for de ansvarlige myndigheders inspektionsopgaver og tage hensyn til de pågældende kontrollerede anlæg og deres emissioners og udledningers risici og miljøvirkningerb) tage hensyn til relevante foreliggende oplysninger i forbindelse med specifikke anlæg eller typer af kontrollerede anlæg, såsom rapporter fra kontrollerede anlægs driftsherrer til myndighederne, data fra selvovervågning, miljørevisionsrapporter og miljøredegørelser, navnlig dem fra de kontrollerede anlæg, der er tilmeldt fællesskabsordningen for miljøledelse og miljørevision (EMAS), resultater af tidligere inspektioner og rapporter om miljøkvalitetsovervågning.5. Hver miljøinspektionsplan bør som minimum:a) definere det geografiske område, den dækker, der kan være hele eller dele af en medlemsstats områdeb) dække en fastlagt tidsperiode, f.eks. et årc) indeholde specifikke bestemmelser om revisiond) identificere de specifikke anlæg eller typer af kontrollerede anlæge) indeholde bestemmelser om programmer for rutinemæssige miljøinspektioner, der tager hensyn til miljørisici; disse programmer bør, når det er hensigtsmæssigt, omfatte hyppigheden af anlægsbesøg for så vidt angår forskellige typer anlæg eller specifikke kontrollerede anlægf) indeholde bestemmelser og skitsere procedurer for ikke-rutinemæssige inspektioner, f.eks. efter klager, uheld, hændelser, tilfælde af ikke-overensstemmelse og med henblik på at opnå tilladelserg) sørge for samordning mellem de forskellige inspektionsmyndigheder, hvor det er relevant.VAnlægsbesøg1. Medlemsstaterne bør sikre, at følgende kriterier overholdes ved alle anlægsbesøg:a) overholdelse af EF-lovkrav, der er relevante for den pågældende inspektion, skal checkes på passende mådeb) hvis anlægsbesøg foretages af mere end en miljøinspektionsmyndighed, skal de udveksle oplysninger, således at de er bekendte med hinandens aktiviteter, og så vidt muligt koordinere anlægsbesøg og andet miljøinspektionsarbejdec) resultaterne af anlægsbesøg skal indgå i rapporter, der udarbejdes i overensstemmelse med afsnit VI, og om nødvendigt udveksles mellem de relevante inspektions-, og håndhævelsesmyndigheder samt andre myndigheder (nationale, regionale og lokale)d) inspektører og andre, der er bemyndiget til at udføre anlægsbesøg, skal have adgangsret til anlæg og oplysninger med henblik på miljøinspektion.2. Medlemsstaterne bør sikre, at anlægsbesøg foretages regelmæssigt af inspektionsmyndigheder som led i deres rutinemæssige miljøinspektioner, og at følgende supplerende kriterier anvendes ved sådanne anlægsbesøg:a) hele spektret af relevante miljøvirkninger undersøges, i overensstemmelse med de gældende EF-lovkrav, miljøinspektionsprogrammerne og inspektionsorganernes organisatoriske ordningerb) anlægsbesøg bør sigte mod at fremme og udvide anlægsoperatørers kendskab til og forståelse af relevante EF-lovkrav og miljøets sårbarhed og af deres virksomheds miljøvirkningerc) risikoen ved og virkningerne på miljøet af kontrollerede anlæg skal overvejes for at vurdere effektiviteten af gældende krav med hensyn til godkendelser, tilladelser eller licenser og for at afgøre, om det er nødvendigt at forbedre eller ændre disse krav.3. Medlemsstaterne bør også sikre, at der foretages ikke-rutinemæssige anlægsbesøg i følgende tilfælde:a) relevante inspektionsmyndigheders undersøgelse af alvorlige miljøklager så hurtigt som muligt efter, at myndighederne har modtaget sådanne klagerb) undersøgelse af alvorlige miljømæssige ulykker, hændelser og tilfælde af ikke-overensstemmelse så hurtigt som muligt efter, at de relevante inspektionsmyndigheder har fået kendskab hertilc) efter behov som led i afgørelse af, om og på hvilke betingelser der gives en første godkendelse, tilladelse eller licens til en proces eller aktivitet på et kontrolleret anlæg eller foreslåede placering heraf, eller der sikres overensstemmelse med kravene til godkendelse, tilladelse eller licens efter udstedelsen, inden aktiviteten indledesd) før genudstedelse, fornyelse eller ændring af godkendelser, tilladelser eller licenser.VIRapporter og konklusioner efter anlægsbesøg1. Medlemsstaterne bør sikre, at inspektionsmyndighederne efter hvert anlægsbesøg bearbejder eller oplagrer følgende elektronisk i identificerbar form: data og resultater af inspektionen, herunder, hvorvidt der er overensstemmelse med EF-lovkravene, en vurdering og en konklusion med hensyn til, hvorvidt der kræves yderligere tiltag, såsom håndhævelsesforanstaltninger, herunder sanktioner, udstedelse af en ny eller revideret godkendelse, tilladelse eller licens eller opfølgning af inspektionsaktiviteterne, herunder eventuelle yderligere anlægsbesøg. Rapporterne bør færdigudarbejdes så hurtigt som muligt.2. Medlemsstaterne bør sikre, at disse rapporter registreres skriftligt og opbevares i en lettilgængelig database. De komplette rapporter og, hvor dette ikke er muligt, konklusionerne af disse rapporter skal meddeles til driftsherren for det pågældende kontrollerede anlæg og gøres tilgængelige for offentligheden i overensstemmelse med direktiv 90/313/EØF. Rapporterne skal gøres offentligt tilgængelige senest to måneder efter inspektionen.VIIUndersøgelser af alvorlige ulykker, hændelser og tilfælde af ikke-overensstemmelseMedlemsstaterne bør sikre, at de relevante inspektionsmyndigheder undersøger alvorlige ulykker, hændelser og tilfælde af ikke-overensstemmelse med EF-lovgivningen, uanset om myndighederne får kendskab hertil gennem en klage eller på anden vis, for at:a) klarlægge årsagerne til hændelsen og dens miljøvirkninger, og eventuelt placere relevant ansvar og eventuelt skadesansvar for hændelsen og dens virkninger, og sende konklusionerne til den myndighed, der er ansvarlig for håndhævelse, hvis det er en anden end inspektionsmyndighedenb) mindske og om muligt afhjælpe miljøvirkningerne af hændelsen gennem fastlæggelse af, hvilke passende foranstaltninger der skal træffes af driftsherren(-erne) og myndighedernec) afgøre hvilke foranstaltninger, der skal træffes for at forebygge yderligere ulykker, hændelser og tilfælde af ikke-overensstemmelsed) udvirke, at der kan gennemføres håndhævelsesforanstaltninger eller sanktioner, hvis det er relevante) sikre at driftsherren træffer passende foranstaltninger med henblik på opfølgning.VIIIRapportering om miljøinspektionsaktiviteter generelt1. Medlemsstaterne bør to år efter datoen for henstillingens offentliggørelse i De Europæiske Fællesskabers Tidende forelægge en rapport for Kommissionen om deres erfaringer med gennemførelsen af denne henstilling, idet de i størst muligt omfang skal anvende de oplysninger, der er til rådighed fra regionale og lokale inspektionsmyndigheder.2. Disse rapporter bør være tilgængelige for offentligheden og bør navnlig indeholde følgende oplysninger:a) data om personalet og andre ressourcer i inspektionsmyndighederneb) detaljerede oplysninger om inspektionsmyndighedens rolle og arbejde med fastlæggelse og gennemførelse af relevante inspektionsplanerc) sammenfattede oplysninger om de udførte miljøinspektioner, herunder antallet af anlægsbesøg, antallet af inspicerede kontrollerede anlæg (efter type) og anslået tidsplan for, hvornår alle kontrollerede anlæg af den type vil være inspiceretd) kortfattede oplysninger om graden af kontrollerede anlægs overensstemmelse med EF-lovkrav, som det fremgår af de udførte inspektionere) et resumé med antallet af de foranstaltninger, der er truffet som resultat af alvorlige klager, ulykker, hændelser og tilfælde af ikke-overensstemmelse, samtf) en evaluering af inspektionsplanernes fordele eller ulemper hvad angår inspektionsorganet med eventuelle henstillinger med henblik på fremtidige planer.IXGennemgang og videreudvikling af henstillingen1. Kommissionen bør foretage en gennemgang af anvendelsen og effektiviteten af denne henstilling så hurtigt som muligt efter at have modtaget medlemsstaternes rapporter, jf. afsnit VIII ovenfor, med henblik på at videreudvikle mindstekravene med hensyn til anvendelsesområde i lyset af de erfaringer, der er høstet fra anvendelsen og under hensyntagen til eventuelle bidrag fra berørte parter, herunder IMPEL og Det Europæiske Miljøagentur. Kommissionen bør herefter forelægge Europa-Parlamentet og Rådet en rapport, der i givet fald ledsages af forslag til et direktiv. Europa-Parlamentet og Rådet behandler straks dette forslag.2. Kommissionen opfordres til hurtigst muligt og i samarbejde med IMPEL og andre berørte parter at udarbejde mindstekrav til kvalifikationer for miljøinspektører, der bemyndiges til at foretage inspektioner for inspektionsmyndighederne, eller under deres ansvar eller tilsyn.3. Medlemsstaterne bør hurtigst muligt i samarbejde med IMPEL, Kommissionen og andre berørte parter udarbejde uddannelsesprogrammer for at imødekomme behovet for kvalificerede miljøinspektører.XGennemførelseMedlemsstaterne bør give Kommissionen meddelelse om gennemførelsen af denne henstilling sammen med oplysninger om allerede eksisterende eller planlagte miljøinspektionsordninger senest 12 måneder efter henstillingens offentliggørelse i De Europæiske Fællesskabers Tidende.Udfærdiget i Luxembourg, den 4. april 2001.På Europa-Parlamentets vegneNicole FontaineFormandPå Rådets vegneB. RosengrenFormand(1) EFT C 169 af 16.6.1999, s. 12.(2) EFT C 374 af 23.12.1999, s. 48.(3) Europa-Parlamentets udtalelse af 16.9.1999 (EFT C 54 af 25.2.2000, s. 92), Rådets fælles holdning af 30.3.2000 (EFT C 137 af 16.5.2000, s. 1) og Europa-Parlamentets afgørelse af 6.7.2000 (endnu ikke offentliggjort i EFT). Europa-Parlamentets afgørelse af 1.2.2001 og Rådets afgørelse af 26.2.2001.(4) EFT C 138 af 17.5.1993, s. 1.(5) EFT L 275 af 10.10.1998, s. 1.(6) EFT C 321 af 22.10.1997, s. 1.(7) EFT L 158 af 23.6.1990, s. 56.


title: Rådets henstilling af 14. juli 2015 om Polens nationale reformprogram for 2015 og med Rådets udtalelse om Polens konvergensprogram for 2015

text:
               18.8.2015

               DA

               Den Europæiske Unions Tidende

               C 272/91

         RÅDETS HENSTILLING
   af 14. juli 2015
   om Polens nationale reformprogram for 2015 og med Rådets udtalelse om Polens konvergensprogram for 2015
   (2015/C 272/24)
   RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION
   som henviser til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, særlig artikel 121, stk. 2, og artikel 148, stk. 4,
   som henviser til Rådets forordning (EF) nr. 1466/97 af 7. juli 1997 om styrkelse af overvågningen af budgetstillinger samt overvågning og samordning af økonomiske politikker (1), særlig artikel 9, stk. 2,
   som henviser til henstilling fra Europa-Kommissionen,
   som henviser til beslutninger fra Europa-Parlamentet,
   som henviser til konklusionerne fra Det Europæiske Råd,
   som henviser til udtalelse fra Beskæftigelsesudvalget,
   som henviser til udtalelse fra Det Økonomiske og Finansielle Udvalg,
   som henviser til udtalelse fra Udvalget for Social Beskyttelse,
   som henviser til udtalelse fra Udvalget for Økonomisk Politik, og
   som tager følgende i betragtning:

               (1)

               Den 26. marts 2010 godkendte Det Europæiske Råd Kommissionens forslag til en ny strategi for beskæftigelse og vækst, Europa 2020, baseret på en øget samordning af de økonomiske politikker. Strategien fokuserer på de nøgleområder, hvor der skal gøres en særlig indsats for at øge Europas potentiale for bæredygtig vækst og konkurrenceevne.

               (2)

               På grundlag af Kommissionens forslag vedtog Rådet den 14. juli 2015 en henstilling om de overordnede retningslinjer for medlemsstaternes og Unionens økonomiske politikker, og den 21. oktober 2010 vedtog Rådet en afgørelse om retningslinjer for medlemsstaternes beskæftigelsespolitikker (2). Disse udgør tilsammen de »integrerede retningslinjer«, som medlemsstaterne blev opfordret til at tage i betragtning i deres nationale økonomiske politik og beskæftigelsespolitik.

               (3)

               Den 8. juli 2014 vedtog Rådet en henstilling (3) om Polens nationale reformprogram for 2014 og afgav sin udtalelse om Polens opdaterede konvergensprogram for 2014.

               (4)

               Den 28. november 2014 vedtog Kommissionen den årlige vækstundersøgelse, som markerede starten på det europæiske semester om samordning af de økonomiske politikker for 2015. Samme dag vedtog Kommissionen på grundlag af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1176/2011 (4) rapporten om varslingsmekanismen, hvori Polen ikke blev udpeget som en af de medlemsstater, for hvilke der skulle gennemføres en dybdegående undersøgelse.

               (5)

               Den 18. december 2014 tilsluttede Det Europæiske Råd sig prioriteterne om at stimulere investeringer, intensivere strukturreformer og forfølge en ansvarlig vækstfremmende finanspolitisk konsolidering.

               (6)

               Den 26. februar 2015 offentliggjorde Kommissionen sin landerapport om Polen for 2015. Den analyserede Polens fremskridt med hensyn til gennemførelsen af de landespecifikke henstillinger, der blev vedtaget den 8. juli 2014.

               (7)

               Den 29. april 2015 afleverede Polen sit nationale reformprogram for 2015 og den 30. april 2015 sit konvergensprogram for 2015. For at tage hensyn til de indbyrdes sammenhænge mellem de to programmer er de blevet vurderet sammen.

               (8)

               Polen er i øjeblikket underlagt stabilitets- og vækstpagtens forebyggende del efter ophævelsen af proceduren i forbindelse med uforholdsmæssigt store underskud i juni 2015 (5). Ifølge Polens konvergensprogram for 2015 er det regeringens plan gradvist at nedbringe det samlede underskud fra 3,2 % af BNP til 2,7 % af BNP i 2015 og til 1,2 % af BNP i 2018. På grundlag af Kommissionens forårsprognose fra 2015 kan det uforholdsmæssigt store underskud anses for at være blevet korrigeret allerede i 2014, et år før fristens udløb, når man tager i betragtning, at overskridelsen af traktatens referenceværdi på 3 % af BNP skyldes nettobudgetomkostningerne til den systemiske pensionsreform. I henhold til konvergensprogrammet agter regeringen at nå den mellemfristede målsætning — et strukturelt underskud på 1 % af BNP — inden 2019. Den offentlige gældskvote toppede på 51,7 % i 2015, og det er regeringens plan at nedbringe den til 49,1 % i 2018. Det makroøkonomiske scenarie, der understøtter disse budgetfremskrivninger, er realistisk for 2015 og optimistisk for 2016. På grundlag af en samlet vurdering forventes Polen at overholde de nødvendige tilpasninger hen imod den mellemfristede målsætning i 2015, eftersom nettoudgiftsvæksten ligger under benchmarket. Der er ikke i tilstrækkeligt detaljeret grad redegjort for, hvilke foranstaltninger der skal understøtte udgiftsmålene fra 2016. I lyset af Kommissionens forårsprognose fra 2015 er der en risiko for en vis afvigelse fra den nødvendige tilpasning i 2016, da den strukturelle tilpasning ikke lever op til kravet. Der bliver derfor behov for yderligere foranstaltninger i 2016. Rådet finder på grundlag af sin analyse af konvergensprogrammet og under hensyntagen til Kommissionens forårsprognose fra 2015, at Polen overvejende kan forventes at overholde bestemmelserne i stabilitets- og vækstpagten. Skatte- og afgiftsindtægterne kunne øges ved at mindske den nuværende omfattende brug af nedsatte momssatser og ved at effektivisere skatteforvaltningen.

               (9)

               Det ville styrke Polens finanspolitiske ramme, hvis der blev oprettet et uafhængigt organ, enten som en enkeltstående institution eller inden for en eksisterende institution, der havde til opgave at foretage forudgående og efterfølgende vurderinger af overholdelsen af de finanspolitiske regler, vurderinger af makroøkonomiske og budgetmæssige prognoser samt analyser af de offentlige finansers langsigtede holdbarhed.

               (10)

               Polen tilbageførte den systemiske pensionsreform fra 1999 ved udgangen af 2013. Selv om tilbageførslen af denne reform på kort sigt lettede noget af presset på Polens budget, har den ikke forbedret de offentlige finansers langsigtede holdbarhed, da de kortsigtede fordele ved øgede bidrag og lavere rentebetalinger vil blive udlignet af højere pensionsudbetalinger fra den offentlige pensionssøjle i fremtiden. Som helhed indebærer tilbageførslen af den systemiske pensionsreform fra 1999 på længere sigt visse risici for Polens offentlige finanser.

               (11)

               De privilegier, som landmænd og minearbejdere nyder på socialsikringsområdet, står fortsat i vejen for den erhvervsmæssige mobilitet og lægger et stort omkostningspres på de offentlige finanser. Disse præferenceordninger afholder folk fra at flytte til mere produktive sektorer, skaber skjult arbejdsløshed og er på grund af de lave bidrag til ordningerne i høj grad betalt af skatteyderne. Polens landbrugssektor beskæftiger i 2014 11,5 % af arbejdsstyrken, over dobbelt så mange som EU-gennemsnittet, men tegner sig kun for 3,3 % af landets bruttoværditilvækst. De offentlige tilskud til socialsikringsordningen for landmænd udgør næsten 1 % af BNP, og de offentlige tilskud til minearbejdernes pensioner udgør 0,5 % af BNP. Der er ikke nogen klar forbindelse mellem bidrag og ydelse, og bidragene er for det meste baseret på en fast takst. Landmænd med høje indkomster kan ikke systematisk udelukkes fra ordningen, og systemet kan derfor misbruges. Hvis der indføres et system, hvor landmændenes indkomster registreres og vurderes, ville det være et første uundværligt skridt hen imod en reform af socialsikringsordningen for landmænd.

               (12)

               Arbejdsmarkedsmarkedet i Polen er stadig segmenteret. Forekomsten af tidsbegrænsede kontrakter er den højeste i Unionen, og samtidig ændres midlertidige ansættelser kun i beskedent omfang til fastansættelser, og lønforskellen er den største i Unionen. Ufleksible afskedigelsesregler, lange sagsbehandlingstider ved retterne og andre byrder, som pålægges arbejdsgiverne, fremmer anvendelsen af tidsbestemte, ikkestandardiserede ansættelseskontrakter. Den opfattelse, at kontrakter underlagt loven om arbejdsretlige forhold er forbundet med høje omkostninger, medfører en overdreven brug af civilretlige kontrakter (»umowy cywilnoprawne«), som er attraktive for arbejdsgiverne, fordi de er forbundet med lavere socialsikringsbidrag. Den høje andel af denne type kontrakter, dvs. der er forbundet med lavere bidrag, kan imidlertid forringe jobkvaliteten, især for unge arbejdstagere. Ungdomsarbejdsløsheden er høj, delvist som et resultat af uoverensstemmelsen mellem ansøgernes kvalifikationer og færdigheder på den ene side og behovene på arbejdsmarkedet på den anden side. Der skal derfor fortsat gøres en indsats for at gennemføre en reform af erhvervsuddannelsessystemet og forbedre den lave deltagelse i livslang læring. Kvinders arbejdsmarkedsdeltagelse er fortsat lav. For at rette op på dette problem har Polen øget udbuddet af førskoleundervisning, men er stadig blandt de medlemsstater, der klarer sig dårligst, når det gælder pasningsordninger for små børn.

               (13)

               Jernbanesektoren har det vanskeligt som følge af høje sporadgangsafgifter og utilstrækkelig national finansiering. Udviklingen og gennemførelsen af projekter er ofte langvarig og besværlig på grund af reguleringen og de administrative procedurer på området. De seneste lovændringer kan have en positiv indvirkning på jernbanetransporten, men de vil sandsynligvis ikke påvirke investeringsprojekter, der blev lanceret i programmeringsperioden 2007-2013. I perioden 2014-2020 vil EU-finansieringen til jernbanesektoren imidlertid blev øget markant.

               (14)

               Som led i det europæiske semester har Kommissionen foretaget en omfattende analyse af Polens økonomiske politik, som blev offentliggjort i landerapporten for 2015. Den har også vurderet konvergensprogrammet og det nationale reformprogram samt de foranstaltninger, som Polen har truffet som opfølgning på de henstillinger, der blev rettet til landet de foregående år. Kommissionen har ikke blot taget hensyn til deres relevans for en holdbar finanspolitik og socioøkonomisk politik i Polen, men også til, i hvor høj grad de er i overensstemmelse med EU-regler og -retningslinjer, da der er behov for at styrke den samlede økonomiske styring i Unionen ved på EU-plan at give input til kommende nationale beslutninger. De henstillinger, der afgives som led i det europæiske semester, er afspejlet i henstilling 1-4 nedenfor.

               (15)

               På baggrund af denne vurdering har Rådet gennemgået konvergensprogrammet, og Rådets udtalelse (6) afspejles især i henstilling 1 nedenfor.

         HENSTILLER, at Polen i 2015 og 2016 træffer foranstaltninger med henblik på at:

               1.

               Opnå en finanspolitisk tilpasning på 0,5 % af BNP hen imod den mellemfristede målsætning både i 2015 og 2016 efter korrektionen af det uforholdsmæssigt store underskud. Oprette et uafhængigt finansråd. Udvide afgiftsgrundlaget, især ved at begrænse anvendelsen af det omfattende system af nedsatte momssatser.

               2.

               Påbegynde tilpasningen af pensionsordningerne for landmænd og minearbejdere efter ordningerne for andre arbejdstagergrupper og vedtage en tidsplan for en gradvis fuldstændig tilpasning og indføre et system for vurdering og registrering af landmænds indkomster.

               3.

               Træffe foranstaltninger til at mindske den overdrevne brug af midlertidige og civilretlige kontrakter på arbejdsmarkedet.

               4.

               Fjerne hindringer for investeringer i jernbaneprojekter.

      Udfærdiget i Bruxelles, den 14. juli 2015.

            På Rådets vegne

         P. GRAMEGNA

            Formand

      (1)  EFT L 209 af 2.8.1997, s. 1.

      (2)  Opretholdt ved Rådets afgørelse 2014/322/EU af 6. maj 2014 om retningslinjer for medlemsstaternes beskæftigelsespolitikker for 2014 (EUT L 165 af 4.6.2014, s. 49).

      (3)  Rådets henstilling af 8. juli 2014 om Polens nationale reformprogram for 2014 og med Rådets udtalelse om Polens konvergensprogram for 2014 (EUT C 247 af 29.7.2014, s. 97).

      (4)  Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1176/2011 af 16. november 2011 om forebyggelse og korrektion af makroøkonomiske ubalancer (EUT L 306 af 23.11.2011, s. 25).

      (5)  Rådets afgørelse (EU) 2015/1026 af 19. juni 2015 om ophævelse af beslutning 2009/589/EF om et uforholdsmæssigt stort underskud i Polen (EUT L 163 af 30.6.2015, s. 37).

      (6)  I henhold til artikel 9, stk. 2, i forordning (EF) nr. 1466/97.


				|

		52014PC0156

			Henstilling med henblik på RÅDETS AFGØRELSE om godkendelse af Kommissionens indgåelse på Det Europæiske Atomenergifællesskabs vegne af associeringsaftalen mellem Den Europæiske Union, Det Europæiske Atomenergifællesskab og deres medlemsstater på den ene side og Georgien på den anden side /* COM/2014/0156 final */

			   	BEGRUNDELSE
1.           BAGGRUND FOR FORSLAGET
Dette forslag er udarbejdet med henblik på den
planlagte undertegnelse, den midlertidige anvendelse og indgåelsen af
associeringsaftalen mellem Den Europæiske Union og Georgien med henblik på at
godkende Kommissionens indgåelse af associeringsaftalen på vegne af Det
Europæiske Atomenergifællesskab (Euratom).
Da Euratom også er part i associeringsaftalen
mellem Den Europæiske Union og dens medlemsstater på den ene side og Georgien
på den anden side, fremlægger Kommissionen en separat henstilling til Rådets
godkendelse af Kommissionens indgåelse af de dele af aftalen, der falder ind
under traktaten om oprettelse af (Euratom).
Der gælder forskellige procedurer for Euratoms
undertegnelse og indgåelse af internationale aftaler. Navnlig fastsættes det i
Euratomtraktatens artikel 101, at sådanne aftaler skal indgås af Kommissionen
med Rådets godkendelse. Det er derfor nødvendigt at vedtage særskilte
afgørelser for både undertegnelsen og indgåelsen af associeringsaftalen på Den
Europæiske Unions og Euratoms vegne.
Med henblik på indgåelsen af
associeringsaftalen på Euratoms vegne henstiller Kommissionen, at Rådet giver
sin godkendelse i henhold til artikel 101, stk. 2, i traktaten om oprettelse af
Euratom.
På baggrund af resultaterne
af de forhandlinger, der er anført i forslaget til Rådets afgørelse om
undertegnelse på Den Europæiske Unions vegne og midlertidig anvendelse af
associeringsaftalen mellem Den Europæiske Union og Georgien samt i forslaget
til Rådets afgørelse om indgåelse af associeringsaftalen mellem Den Europæiske
Union og Georgien, foreslår Kommissionen, at Rådet træffer afgørelse om, at
associeringsaftalen mellem Den Europæiske Union, Det Europæiske
Atomenergifællesskab og deres medlemsstater på den ene side og Georgien på den
anden side skal undertegnes på Unionens vegne, og udpeger den eller de
personer, der er beføjet til at undertegne aftalen på Unionens vegne.
På grundlag af Rådets
godkendelse og den relevante kommissionsafgørelse vil Kommissionen kunne undertegne
og indgå associeringsaftalen på Euratoms vegne.
2.           RESULTATER OG JURIDISKE
ASPEKTER AF FORSLAGET
Kommissionen henstiller, at Rådet i henhold
til artikel 101, stk. 2, i traktaten om oprettelse af Det Europæiske
Atomenergifællesskab giver sin godkendelse til indgåelsen af
associeringsaftalen mellem Den Europæiske Union, Det Europæiske
Atomenergifællesskab og deres medlemsstater på den ene side og Georgien på den
anden side, for så vidt angår anliggender, der henhører under Euratom.
Teksten til aftalen er vedlagt denne
henstilling.
For
Unionen er retsgrundlaget for aftalens indgåelse artikel 217 sammenholdt med
artikel 218, stk. 6, litra a), og artikel 218, stk. 8, andet afsnit, i TEUF.
For
Euratom er retsgrundlaget for denne aftale artikel 101 i traktaten om
oprettelse af Det Europæiske Atomenergifællesskab.
Vedlagte
forslag udgør sammen med Kommissionens afgørelse om indgåelse det retlige
instrument for indgåelsen af associeringsaftalen på Euratoms vegne.
At Kommissionen har forelagt sit
forslag som en aftale mellem Unionen og dens medlemsstater og Georgien, hænger
sammen med aftalens tilblivelse efter traktatens bestemmelser inden
ikrafttrædelsen af Lissabontraktaten.
Ifølge Euratomtraktatens artikel 102 kan en
aftale først træde i kraft for Euratoms vedkommende, efter at medlemsstaterne
over for Kommissionen har tilkendegivet, at aftalen er gjort anvendelig i
overensstemmelse med deres respektive nationale lovgivning.
Henstilling med henblik på
RÅDETS AFGØRELSE
om godkendelse af Kommissionens indgåelse på
Det Europæiske Atomenergifællesskabs vegne af associeringsaftalen mellem Den
Europæiske Union, Det Europæiske Atomenergifællesskab og deres medlemsstater på
den ene side og Georgien på den anden side
RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR —
under henvisning til traktaten om oprettelse
af Det Europæiske Atomenergifællesskab, særlig artikel 101, stk. 2,
under henvisning til henstilling fra
Kommissionen, og
ud fra følgende betragtninger:
(1)       Den 10. maj 2010 bemyndigede
Rådet Kommissionen til at indlede forhandlinger med Georgien om indgåelse af en
ny aftale mellem Den Europæiske Union og Georgien med henblik på at erstatte
partnerskabs- og samarbejdsaftalen[1].

(2)       Forhandlingerne om
associeringsaftalen mellem Den Europæiske Union, Det Europæiske Atomenergifællesskab
og deres medlemsstater på den ene side og Georgien på den anden side (i det
følgende benævnt "aftalen"), der foregik under hensyntagen til de
tætte historiske bånd og de gradvist tættere forbindelser mellem parterne samt
deres ønske om at styrke og udvide disse forbindelser på en ambitiøs og
innovativ måde, blev afsluttet med positivt resultat og parafering af aftalen
den 29. november 2013.
(3)       Kommissionen foreslår Rådet,
at aftalen bør undertegnes på Unionens vegne og anvendes midlertidigt i overensstemmelse
med aftalens artikel 429 i afventning af dens indgåelse på et senere tidspunkt.
(4)       Aftalen omfatter også
anliggender, der henhører under Euratoms beføjelser, dvs. artikel 298,
litra k).
(5)       Undertegnelsen og indgåelsen
af aftalen er omfattet af en særskilt procedure for så vidt angår anliggender
henhørende under traktaten om Den Europæiske Union og traktaten om Den
Europæiske Unions funktionsmåde.
(6)       Aftalen bør derfor også
indgås på vegne af Det Europæiske Atomenergifællesskab for så vidt angår
anliggender henhørende under Euratomtraktaten.
(7)       Ifølge Euratomtraktatens
artikel 102 kan en aftale først træde i kraft for Det Europæiske
Atomenergifællesskabs vedkommende, efter at medlemsstaterne over for
Europa-Kommissionen har tilkendegivet, at den pågældende aftale er gjort
anvendelig i overensstemmelse med deres respektive nationale lovgivning.
(8)       Europa-Kommissionens
indgåelse af aftalen på vegne af Det Europæiske Atomenergifællesskab bør
godkendes —
VEDTAGET DENNE AFGØRELSE:
Artikel 1
Europa-Kommissionens indgåelse på Det
Europæiske Atomenergifællesskabs vegne af associeringsaftalen mellem Den
Europæiske Union, Det Europæiske Atomenergifællesskab og deres medlemsstater på
den ene side og Georgien på den anden side godkendes hermed[2] [3].
Artikel 2
Denne afgørelse træder i kraft dagen efter
vedtagelsen.
Udfærdiget i Bruxelles, den […].
                                                                       På
Rådets vegne
                                                                       Formand
[1]               EFT L 205 af 4.8.1999, s. 1.
[2]               Teksten til aftalen er knyttet til afgørelsen om
undertegnelse på Den Europæiske Unions vegne og midlertidig anvendelse af
associeringsaftalen mellem Den Europæiske Union, Det Europæiske
Atomenergifællesskab og deres medlemsstater på den ene side og Georgien på den
anden side (EUT…).
[3]               OJ: Please insert in the footnote above the
publication reference of the Decision in document […].


Avis juridique important

|

32003H0179

Rådets henstilling af 7. marts 2003 om meddelelse af decharge til Kommissionen for gennemførelsen af transaktionerne under Den Europæiske Udviklingsfond (1989) (syvende EUF) for regnskabsåret 2001

EU-Tidende nr. L 071 af 15/03/2003 s. 0015 - 0015

Rådets henstillingaf 7. marts 2003om meddelelse af decharge til Kommissionen for gennemførelsen af transaktionerne under Den Europæiske Udviklingsfond (1989) (syvende EUF) for regnskabsåret 2001(2003/179/EF)RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION,som henviser til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab,som henviser til fjerde AVS-EF-konvention, undertegnet den 15. december 1989 i Lomé, og ændret ved aftalen undertegnet på Mauritius den 4. november 1995,som henviser til Rådets afgørelse 91/482/EØF af 25. juli 1991 om de oversøiske landes og territoriers associering med Det Europæiske Økonomiske Fællesskab(1),som henviser til den interne aftale om finansiering og forvaltning af Fællesskabets bistand(2), undertegnet den 16. juli 1990 i Bruxelles, særlig artikel 33, stk. 3,som henviser til finansforordningen af 29. juli 1991 vedrørende Den Syvende Europæiske Udviklingsfond(3), særlig artikel 69-77,som har gennemgået forvaltningsregnskabet og status pr. 31. december 2001 vedrørende transaktionerne under Den Europæiske Udviklingsfond (1989) (syvende EUF) samt Revisionsrettens beretning vedrørende regnskabsåret 2001 med Kommissionens tilhørende svar(4), ogsom tager følgende i betragtning:(1) Europa-Parlamentet meddeler i henhold til artikel 33, stk. 3, i den interne aftale Kommissionen decharge for den finansielle forvaltning af Den Europæiske Udviklingsfond (1989) (syvende EUF) efter henstilling fra Rådet.(2) Kommissionens gennemførelse af alle transaktioner under Den Europæiske Udviklingsfond (1989) (syvende EUF) i regnskabsåret 2001 har været tilfredsstillende,HENSTILLER til Europa-Parlamentet, at det meddeler Kommissionen decharge for gennemførelsen af transaktionerne under Den Europæiske Udviklingsfond (1989) (syvende EUF) for regnskabsåret 2001.Udfærdiget i Bruxelles, den 7. marts 2003.På Rådets vegneN. ChristodoulakisFormand(1) EFT L 263 af 19.9.1991, s. 1.(2) EFT L 229 af 17.8.1991, s. 288.(3) EFT L 266 af 21.9.1991, s. 1.(4) EFT C 295 af 28.11.2002, s. 289.


title: Rådets henstilling af 11. juli 2017 om Estlands nationale reformprogram for 2017 og med Rådets udtalelse om Estlands stabilitetsprogram for 2017

text:
               9.8.2017

               DA

               Den Europæiske Unions Tidende

               C 261/23

         RÅDETS HENSTILLING
   af 11. juli 2017
   om Estlands nationale reformprogram for 2017 og med Rådets udtalelse om Estlands stabilitetsprogram for 2017
   (2017/C 261/06)
   RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION,
   som henviser til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, særlig artikel 121, stk. 2, og artikel 148, stk. 4,
   som henviser til Rådets forordning (EF) nr. 1466/97 af 7. juli 1997 om styrkelse af overvågningen af budgetstillinger samt overvågning og samordning af økonomiske politikker (1), særlig artikel 5, stk. 2,
   som henviser til henstilling fra Europa-Kommissionen,
   som henviser til beslutninger fra Europa-Parlamentet,
   som henviser til konklusioner fra Det Europæiske Råd,
   som henviser til udtalelse fra Beskæftigelsesudvalget,
   som henviser til udtalelse fra Det Økonomiske og Finansielle Udvalg,
   som henviser til udtalelse fra Udvalget for Social Beskyttelse,
   som henviser til udtalelse fra Udvalget for Økonomisk Politik, og
   som tager følgende i betragtning:

               (1)

               Den 16. november 2016 vedtog Kommissionen den årlige vækstundersøgelse, som markerede starten på det europæiske semester 2017 om samordning af de økonomiske politikker. Den 9.-10. marts 2017 tilsluttede Det Europæiske Råd sig prioriteterne i den årlige vækstundersøgelse. Den 16. november 2016 vedtog Kommissionen på grundlag af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1176/2011 (2) rapporten om varslingsmekanismen, hvori Estland ikke blev udpeget som en af de medlemsstater, for hvilke der skulle gennemføres en dybdegående undersøgelse. Samme dato vedtog Kommissionen desuden en henstilling med henblik på Rådets henstilling om den økonomiske politik i euroområdet, som Det Europæiske Råd godkendte den 9.-10. marts 2017. Den 21. marts 2017 vedtog Rådet henstillingen om den økonomiske politik i euroområdet (»henstillingen til euroområdet«) (3).

               (2)

               Da Estland har euroen som valuta, og i betragtning af de nære indbyrdes forbindelser mellem økonomierne i Den Økonomiske og Monetære Union, bør Estland sikre en fuldstændig og rettidig implementering af henstillingen vedrørende euroområdet, som er afspejlet i henstilling 1 nedenfor.

               (3)

               Den 22. februar 2017 blev landerapporten for Estland 2017 offentliggjort. Den indeholdt en vurdering af Estlands fremskridt med hensyn til gennemførelsen af de landespecifikke henstillinger, som Rådet vedtog den 12. juli 2016, opfølgningen på de landespecifikke henstillinger, der blev vedtaget de foregående år, og opfyldelsen af Estlands nationale Europa 2020-mål.

               (4)

               Estland fremlagde sit stabilitetsprogram for 2017 den 28. april 2017 og sit nationale reformprogram for 2017 den 4. maj 2017. For at tage hensyn til de indbyrdes sammenhænge mellem de to programmer er de blevet vurderet sammen.

               (5)

               Der er taget hensyn til relevante landespecifikke henstillinger i forbindelse med programmeringen af de europæiske struktur- og investeringsfonde (ESI-fondene) for 2014-2020. I henhold til artikel 23 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1303/2013 (4) kan Kommissionen, hvis det er nødvendigt for at støtte gennemførelsen af relevante henstillinger fra Rådet, anmode en medlemsstat om at evaluere og foreslå ændringer i sin partnerskabsaftale og relevante programmer. Kommissionen har redegjort nærmere for, hvordan den agter at anvende den nævnte bestemmelse, i retningslinjer for anvendelsen af foranstaltninger, der knytter ESI-fondenes effektivitet til forsvarlig økonomisk styring.

               (6)

               Estland er i øjeblikket underlagt den forebyggende del af stabilitets- og vækstpagten. I sit stabilitetsprogram for 2017 har regeringen nedjusteret sin mellemfristede målsætning fra ligevægt på den strukturelle saldo til et underskud på 0,5 % af BNP. Ifølge regeringens planer vil det offentlige overskud på 0,3 % af BNP i 2016 blive reduceret til et underskud på 0,5 % af BNP i 2017 og 0,8 % af BNP i 2018. Ifølge skønnene fra stabilitetsprogrammet for 2017 svarer dette til et strukturelt overskud på 0,2 % af BNP i 2017 og et underskud på 0,5 % af BNP i 2018, hvilket er i overensstemmelse med den mellemfristede budgetmålsætning. På grundlag af den genberegnede (5) strukturelle saldo forventes underskuddet dog at udgøre 0,1 % af BNP i 2017 og 0,9 % af BNP i 2018, dvs. at være under den nye mellemfristede budgetmålsætning. Ifølge stabilitetsprogrammet for 2017 forventes den offentlige gældskvote at forblive under 10 % af BNP i 2017 og 2018. Det makroøkonomiske scenario, der ligger til grund for disse budgetfremskrivninger, er realistisk for 2017 og 2018, men optimistisk for de senere år, der er omfattet af programmet. Samtidig er der risici forbundet med provenuantagelserne i forbindelse med de forskellige nye skatteforanstaltninger, der træder i kraft i 2018.

               (7)

               Ifølge Kommissionens forårsprognose 2017 ventes den strukturelle saldo i 2017 at udvise et underskud på 0,3 % af BNP og således at forblive over den mellemfristede budgetmålsætning. Med hensyn til 2018 henstilles det, at Estland fortsat opfylder den mellemfristede budgetmålsætning. Med en uændret politik er der risiko for en vis afvigelse fra dette krav. Rådet er af den generelle opfattelse, at Estland skal være parat til at træffe yderligere foranstaltninger for at sikre overensstemmelse i 2018.

               (8)

               Estland har taget skridt til at sikre udbuddet og tilgængeligheden af offentlige ydelser af høj kvalitet, herunder sociale ydelser på lokalt plan, som led i sin reform af lokalforvaltningen. Estland har navnlig vedtaget loven om administrativ reform for at gøre det lettere at skabe levedygtige lokale kommuner, der kan finansiere deres egne aktiviteter, lægge planer for udvikling og vækst samt tilbyde ydelser af høj kvalitet. Landet har med succes gennemført den frivillige sammenlægning af lokale myndigheder og er ved at gennemføre loven om social velfærd. Der skal stadig tages nogle vigtige skridt til at afslutte reformen af lokalforvaltningen. Gennemgangen af kommunernes finansieringsordning er endnu ikke afsluttet. Yderligere lovgivning om ansvar og kompetencefordeling mellem kommunerne og centralregeringen er stadig under udarbejdelse. Det er afgørende at vedtage disse forslag for at sikre udbuddet af offentlige ydelser af høj kvalitet inden for områder som uddannelse, ungdomsarbejde, sundhedsfremme og transport.

               (9)

               Lønforskellen mellem mænd og kvinder i Estland faldt fra 28,3 % i 2014 til 26,9 % i 2015, men er stadig en af de største i EU. Regeringen er i færd med at træffe foranstaltninger til yderligere at reducere denne lønforskel. Den har navnlig vedtaget og er ved at gennemføre velfærdsplanen for 2016-2023 for at bekæmpe stereotyper og kønsopdelingen på arbejdsmarkedet. Der skal stadig vedtages en ændring af ligestillingsloven for at gøre det muligt for arbejdstilsynene at overvåge ligestillingen mellem mænd og kvinder mere nøje i den private sektor. Det overvejes også at ændre ordningen for forældreorlov for at støtte en mere fleksibel brug af forældreorlov. Den lovgivningsmæssige ændring er endnu ikke blevet vedtaget.

               (10)

               Indkomstuligheden er meget stor i Estland. Forholdet mellem indkomsterne for de rigeste 20 % og de fattigste 20 % af husholdningerne steg fra 5,4 i 2012 til 6,2 i 2015, og er nu det syvende højeste i Unionen. Den afgørende faktor synes at være den store lønspredning, der skyldes den stærke vækst i indkomsten blandt de højtuddannede. Indkomsten i absolutte tal blandt de fattigste 10 % af husholdningerne har haltet bagefter væksten i medianindkomster, hvilket har givet problemer med de sociale sikkerhedsnets tilstrækkelighed. En medvirkende faktor er, at ydelserne (navnlig pensioner og social bistand) ikke holder trit med væksten i markedsindkomsterne. Dette har også ført til en gradvis stigning i risikoen for fattigdom (fra 15,8 % i 2010 til 21,6 % i 2015). Der er gjort store anstrengelser for at gøre skattesystemet mere progressivt fra 2018, især for de lavtlønnede, gennem en forhøjelse af bundfradraget for personlig indkomstskat.

               (11)

               Erhvervslivets udgifter til forskning, teknologi og innovation steg i 2015 til 0,69 %, men det samlede niveau ligger under EU-gennemsnittet på 1,3 %. Andelen af højteknologiske og videnintensive virksomheder er fortsat begrænset, og antallet af nye ph.d.er er lavt. Lønstigningerne har konsekvent oversteget væksten i produktiviteten i de senere år, hvilket har påvirket overskuddet og trukket investeringsvæksten i nedadgående retning. Beskedne investeringer i teknologisk udvikling kan medføre, at værditilvæksten fra eksport, især af varer, stiger mindre end forventet og udgør en risiko for væksten i produktionen. Kontraktforskningen mellem universiteterne og virksomhederne steg i 2015. Samarbejdet mellem de to sektorer er dog fortsat begrænset til trods for de foranstaltninger, der er truffet af regeringen. Estland har skabt bedre rammevilkår for erhvervslivet, men en langsommelig insolvensbehandling og lav inddrivelsesprocent for sikrede kreditorer udgør fortsat en hindring for investeringer. Et projekt til forbedring af den lovgivningsmæssige ramme for insolvens blev lanceret i 2016 for at gøre behandlingen hurtigere og mere effektiv og øge andelen af indfriede begæringer. Der er imidlertid endnu ikke vedtaget ændringer af den lovgivningsmæssige ramme.

               (12)

               Som led i det europæiske semester 2017 har Kommissionen gennemført en omfattende analyse af Estlands økonomiske politik, som blev offentliggjort i landerapporten for 2017. Den har også vurderet stabilitetsprogrammet for 2017 og det nationale reformprogram for 2017 samt opfølgningen på de henstillinger, der er blevet rettet til Estland i de foregående år. Kommissionen har ikke blot taget hensyn til deres relevans for en holdbar finanspolitik og socioøkonomisk politik i Estland, men også til deres overensstemmelse med EU-regler og -retningslinjer, da der er behov for at styrke den samlede økonomiske styring i Unionen ved på EU-plan at give input til de kommende nationale beslutninger.

               (13)

               Rådet har på baggrund af denne vurdering gennemgået stabilitetsprogrammet for 2017, og dets holdning (6) afspejles især i henstilling 1 nedenfor,

         HENSTILLER, at Estland i 2017 og 2018 iværksætter tiltag med henblik på at:

               1.

               Føre en finanspolitik, der stemmer overens med bestemmelserne under den forebyggende del af stabilitets- og vækstpagten, hvilket indebærer at holde sig inden for den mellemfristede budgetmålsætning i 2018. Gøre de sociale sikkerhedsnet mere hensigtsmæssige. Træffe foranstaltninger til at mindske lønforskellen mellem mænd og kvinder, især ved at forbedre løngennemsigtigheden og revidere ordningen for forældreorlov.

               2.

               Fremme private investeringer i forskning, teknologi og innovation, herunder ved at gennemføre foranstaltninger for at styrke samarbejdet mellem universiteter og erhvervsliv.

      Udfærdiget i Bruxelles, den 11. juli 2017.

            På Rådets vegne

         T. TÕNISTE

            Formand

      (1)  EFT L 209 af 2.8.1997, s. 1.

      (2)  Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1176/2011 af 16. november 2011 om forebyggelse og korrektion af makroøkonomiske ubalancer (EUT L 306 af 23.11.2011, s. 25).

      (3)  EUT C 92 af 24.3.2017, s. 1.

      (4)  Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1303/2013 af 17. december 2013 om fælles bestemmelser for Den Europæiske Fond for Regionaludvikling, Den Europæiske Socialfond, Samhørighedsfonden, Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne og Den Europæiske Hav- og Fiskerifond og om generelle bestemmelser for Den Europæiske Fond for Regionaludvikling, Den Europæiske Socialfond, Samhørighedsfonden og Den Europæiske Hav- og Fiskerifond og om ophævelse af Rådets forordning (EF) nr. 1083/2006 (EUT L 347 af 20.12.2013, s. 320).

      (5)  Den konjunkturkorrigerede saldo, eksklusive engangsforanstaltninger og midlertidige foranstaltninger, der er genberegnet af Kommissionen efter den metode, der er aftalt i fællesskab.

      (6)  I henhold til artikel 5, stk. 2, i forordning (EF) nr. 1466/97.