title: Anbefalinger til de nationale retter vedrørende forelæggelse af præjudicielle spørgsmål

text:
               6.11.2012

               DA

               Den Europæiske Unions Tidende

               C 338/1

   ANBEFALINGER
   til de nationale retter vedrørende forelæggelse af præjudicielle spørgsmål
   2012/C 338/01
   I —   ALMINDELIGE BESTEMMELSER

      Domstolens kompetence i præjudicielle sager

               1.

               Præjudiciel forelæggelse er en grundlæggende mekanisme i EU-retten, der har til formål at give retterne i medlemsstaterne mulighed for at sikre en ensartet fortolkning og anvendelse af denne ret inden for Unionen.

               2.

               I medfør af artikel 19, stk. 3, litra b), i traktaten om Den Europæiske Union (herefter »TEU«) og artikel 267 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (herefter »TEUF«) har Den Europæiske Unions Domstol kompetence til at træffe præjudiciel afgørelse om fortolkningen af EU-retten og om gyldigheden af retsakter vedtaget af Unionens institutioner, organer, kontorer og agenturer.

               3.

               I henhold til artikel 256, stk. 3, TEUF har Retten ganske vist kompetence til at afgøre præjudicielle spørgsmål, som forelægges den i medfør af artikel 267 TEUF, inden for særlige områder fastlagt i statutten for Domstolen. Da der imidlertid ikke er indføjet bestemmelser herom i statutten, har Domstolen på nuværende tidspunkt fortsat enekompetence til at afgøre præjudicielle spørgsmål.

               4.

               Uanset at artikel 267 TEUF tillægger Domstolen en generel kompetence på dette område, indeholder adskillige primærretlige bestemmelser imidlertid undtagelser fra eller midlertidige begrænsninger af denne kompetence. Det drejer sig navnlig om artikel 275 TEUF og 276 TEUF samt artikel 10 i protokol (nr. 36) om overgangsbestemmelser til Lissabontraktaten (EUT C 83 af 30.3.2010, s. 1) (1).

               5.

               Da den præjudicielle procedure er baseret på et samarbejde mellem Domstolen og retterne i medlemsstaterne, er det med henblik på at sikre, at denne procedure er fuldt ud effektiv, formålstjenligt at give retterne i medlemsstaterne følgende anbefalinger.

               6.

               Disse anbefalinger, der ikke er bindende, har til formål at supplere tredje afsnit i Domstolens procesreglement (artikel 93-118) og at give retterne i medlemsstaterne en orientering om, hvornår der skal foretages en præjudiciel forelæggelse, samt give praktiske anvisninger vedrørende en sådan forelæggelses form og virkninger.

      Domstolens opgave inden for rammerne af den præjudicielle procedure

               7.

               Som anført ovenfor er Domstolens opgave inden for rammerne af den præjudicielle procedure at fortolke EU-retten eller træffe afgørelse om dens gyldighed, men ikke at anvende denne ret på de faktiske omstændigheder, der ligger til grund for hovedsagen. Denne opgave tilkommer den nationale ret, og det tilkommer derfor hverken Domstolen at udtale sig om faktiske spørgsmål, der rejses i tvisten i hovedsagen, eller at tage stilling til eventuelt forskellige opfattelser om fortolkningen eller anvendelsen af nationale retsregler.

               8.

               Når Domstolen udtaler sig om fortolkningen eller gyldigheden af EU-retten, søger den endvidere at give en besvarelse, der er nyttig for afgørelsen af tvisten i hovedsagen, men det er den forelæggende ret, der skal drage de konkrete konsekvenser heraf, i givet fald ved at undlade at anvende den pågældende nationale regel.

      Beslutningen om at foretage en præjudiciel forelæggelse

      Hvem indgiver anmodningen om præjudiciel afgørelse?

               9.

               I medfør af artikel 267 TEUF kan enhver ret i en medlemsstat i princippet, for så vidt som den skal træffe afgørelse i en sag, der fører til en retlig afgørelse, indgive en anmodning om præjudiciel afgørelse til Domstolen. Domstolen fortolker begrebet »ret« som et selvstændigt EU-retligt begreb, idet den herved tager en række forhold i betragtning, herunder, om det organ, som har indbragt sagen for Domstolen, er oprettet ved lov, har permanent karakter, virker som obligatorisk retsinstans, anvender en kontradiktorisk sagsbehandling, træffer afgørelse på grundlag af retsregler, samt om det er uafhængigt.

               10.

               Uanset om hovedsagens parter har udtrykt ønske herom eller ej, er det udelukkende den nationale ret, der afgør, om Domstolen skal anmodes om en præjudiciel afgørelse.

      Forelæggelse af fortolkningsspørgsmål

               11.

               I overensstemmelse med artikel 267 TEUF er enhver ret beføjet til at indgive en anmodning om præjudiciel afgørelse til Domstolen vedrørende fortolkningen af en EU-retlig regel, såfremt den finder det nødvendigt for at afgøre en verserende sag.

               12.

               En ret, hvis afgørelser ifølge national ret ikke kan appelleres, har imidlertid pligt til at indgive en sådan anmodning til Domstolen, medmindre der allerede foreligger retspraksis på området (og en eventuel ny sammenhæng ikke rejser reel tvivl med hensyn til muligheden for at anvende denne retspraksis i den foreliggende sag), eller det helt klart fremgår, hvorledes den pågældende retsregel skal fortolkes.

               13.

               En national ret kan således, navnlig når den finder at være tilstrækkelig oplyst gennem Domstolens praksis, selv træffe afgørelse om den korrekte fortolkning af EU-retten og dens anvendelse i den faktiske situation, den har fastlagt. Imidlertid kan en præjudiciel forelæggelse vise sig at være særlig nyttig, når der er tale om et nyt fortolkningsspørgsmål, der er af almen interesse for EU-rettens ensartede anvendelse, eller det ikke ser ud til, at gældende retspraksis kan anvendes på nye faktiske omstændigheder.

               14.

               For at gøre det muligt for Domstolen klart at afgrænse genstanden for tvisten i hovedsagen og de spørgsmål, den giver anledning til, er det hensigtsmæssigt, at den nationale ret for hvert af de stillede spørgsmål angiver, i hvilken henseende den fortolkning, der anmodes om, er nødvendig, før den afsiger sin dom.

      Forelæggelse af spørgsmål om gyldighed

               15.

               Retterne i medlemsstaterne kan forkaste de anbringender om ugyldighed, som parterne har påberåbt sig, men Domstolen er derimod enekompetent til at erklære en retsakt udstedt af Unionens institutioner, organer, kontorer eller agenturer ugyldig.

               16.

               Enhver national ret skal således indgive en anmodning om præjudiciel afgørelse til Domstolen, såfremt den er i tvivl om gyldigheden af en sådan retsakt, idet den skal angive, hvorfor retsakten efter dens opfattelse kan være behæftet med ugyldighed.

               17.

               Den nationale ret kan dog, såfremt den nærer alvorlig tvivl om gyldigheden af en retsakt udstedt af Unionens institutioner, organer, kontorer eller agenturer, som danner grundlag for en national retsakt, undtagelsesvis midlertidigt udsætte anvendelsen af den nationale retsakt eller træffe enhver anden foreløbig forholdsregel i relation hertil. Den nationale ret har i så fald pligt til at forelægge gyldighedsspørgsmålet for Domstolen, idet den skal angive, hvorfor EU-retsakten efter dens opfattelse ikke er gyldig.

      Det rette tidspunkt for en præjudiciel forelæggelse

               18.

               Den nationale ret kan indgive en anmodning om præjudiciel afgørelse til Domstolen, når den konstaterer, at en afgørelse om fortolkningen eller gyldigheden af EU-retten er nødvendig for dens afgørelse. Det er således denne ret, der er bedst i stand til at bedømme, på hvilket stadium i sagen der er anledning til at indgive en sådan anmodning.

               19.

               Det er imidlertid ønskeligt, at beslutningen om at foretage en præjudiciel forelæggelse først træffes på et stadium i sagen, hvor den forelæggende ret kan fastlægge sagens retlige og faktiske rammer således, at Domstolen råder over alle de oplysninger, der er nødvendige for i givet fald at kunne efterprøve, om EU-retten finder anvendelse på tvisten i hovedsagen. Det kan også vise sig at være ønskeligt af hensyn til en forsvarlig retspleje, at forelæggelsen foretages efter en kontradiktorisk retsforhandling.

      Formen for og indholdet af anmodningen om præjudiciel afgørelse

               20.

               En afgørelse, hvorved en ret i en medlemsstat forelægger Domstolen et eller flere præjudicielle spørgsmål, kan have en hvilken som helst form, som i henhold til national ret er tilladt for delafgørelser. Det skal imidlertid erindres, at det er dette dokument, der udgør grundlaget for sagen ved Domstolen, og at denne skal have oplysninger til rådighed, der gør det muligt for den at give den forelæggende ret en nyttig besvarelse. Hertil kommer, at det kun er anmodningen om præjudiciel afgørelse, der forkyndes for hovedsagens parter og for de øvrige berørte, som er omfattet af statuttens artikel 23, herunder medlemsstaterne, med henblik på at disse kan fremsætte deres eventuelle skriftlige bemærkninger.

               21.

               Det forhold, at det er nødvendigt at oversætte anmodningen om præjudiciel afgørelse til alle Den Europæiske Unions officielle sprog, tilsiger en enkel, klar og præcis affattelse uden overflødige oplysninger.

               22.

               Cirka 10 sider er ofte tilstrækkeligt til, at rammerne for en anmodning om præjudiciel afgørelse kan beskrives på en hensigtsmæssig måde. Samtidig med at denne anmodning skal være kortfattet, skal den imidlertid være tilstrækkelig komplet og indeholde samtlige relevante oplysninger for, at Domstolen og de berørte, der er berettigede til at afgive bemærkninger, kan forstå de faktiske og retlige rammer for hovedsagen. I overensstemmelse med procesreglementets artikel 94 skal anmodningen om præjudiciel afgørelse, ud over selve de spørgsmål, som forelægges Domstolen til præjudiciel afgørelse, indeholde:

                           —

                           en kortfattet fremstilling af tvistens genstand og de relevante faktiske omstændigheder, således som de er fastslået af den forelæggende ret, eller i det mindste en fremstilling af de faktiske oplysninger, som ligger til grund for spørgsmålene

                           —

                           ordlyden af de nationale bestemmelser, som vil kunne finde anvendelse i den foreliggende sag, og i givet fald relevant national retspraksis (2)

                           —

                           en fremstilling af grundene til, at den forelæggende ret finder, at der er tvivl om fortolkningen eller gyldigheden af visse EU-retlige bestemmelser, samt af sammenhængen mellem disse bestemmelser og den nationale lovgivning, som finder anvendelse på tvisten i hovedsagen.

               23.

               De EU-retlige bestemmelser, der er relevante i den pågældende sag, angives så præcist som muligt i anmodningen om præjudiciel afgørelse, som efter omstændighederne også indeholder en kort sammenfatning af de relevante argumenter, der er fremført af parterne i hovedsagen.

               24.

               Endelig kan den forelæggende ret, hvis den finder dette muligt, kortfattet angive sin opfattelse vedrørende besvarelsen af de præjudicielle spørgsmål. Denne oplysning vil især være nyttig for Domstolen, når den skal træffe afgørelse inden for rammerne af en fremskyndet procedure eller en hasteprocedure.

               25.

               Med henblik på at lette læsningen af anmodningen om præjudiciel afgørelse er det væsentligt, at den indgives til Domstolen i maskinskrevet form. Af hensyn til Domstolens mulighed for at henvise hertil er det ligeledes nyttigt, at siderne og afsnittene i forelæggelsesafgørelsen – som skal være dateret og underskrevet – nummereres.

               26.

               Selve de præjudicielle spørgsmål skal findes i en særskilt og klart identificeret del af forelæggelsesafgørelsen, helst dennes indledning eller afslutning. Spørgsmålene skal kunne forstås i sig selv uden at henvise til fremstillingen af begrundelsen for anmodningen, som dog angiver den sammenhæng, der er nødvendig for en fyldestgørende forståelse af sagens rækkevidde.

               27.

               Inden for rammerne af den præjudicielle procedure gengiver Domstolen i princippet de oplysninger, der fremgår af forelæggelsesafgørelsen, herunder oplysninger om navn og personlige forhold. Det tilkommer dermed den forelæggende ret selv at udelade bestemte oplysninger i den præjudicielle forelæggelse eller anonymisere en eller flere af de personer eller enheder, som er berørt af tvisten i hovedsagen, såfremt den finder det nødvendigt.

               28.

               Efter indgivelsen af anmodningen om præjudiciel afgørelse kan Domstolen ligeledes, af egen drift eller efter anmodning fra den forelæggende ret eller en part i hovedsagen, foretage en sådan anonymisering efter indgivelsen af anmodningen om præjudiciel afgørelse. For at en anmodning herom skal være effektiv, skal den dog fremsættes på så tidligt et stadium af sagen som muligt og under alle omstændigheder før offentliggørelsen af meddelelsen vedrørende den pågældende sag i Den Europæiske Unions Tidende og forkyndelsen af anmodningen om præjudiciel afgørelse for de berørte, der er omfattet af statuttens artikel 23.

      Den præjudicielle forelæggelses virkninger for den nationale procedure

               29.

               Selv om den nationale ret forbliver kompetent til at træffe beskyttelsesforanstaltninger, navnlig inden for rammerne af en bedømmelse af gyldigheden af en retsakt (jf. punkt 17 ovenfor), medfører indgivelse af en anmodning om præjudiciel afgørelse til Domstolen imidlertid, at sagen for den forelæggende ret udsættes, indtil Domstolen har truffet afgørelse.

               30.

               Af hensyn til et hensigtsmæssigt forløb af den præjudicielle procedure for Domstolen og med henblik på at sikre dennes effektive virkning tilkommer det den forelæggende ret at underrette Domstolen om ethvert processuelt skridt, der vil kunne have en indvirkning på forelæggelsen, og særligt hvis nye parter får tilladelse til at indtræde i sagen for den forelæggende ret.

      Sagsomkostninger og retshjælp

               31.

               Behandlingen af præjudicielle sager for Domstolen er gratis, og Domstolen træffer ikke afgørelse om parternes omkostninger i den sag, der verserer for den forelæggende ret; det tilkommer den forelæggende ret at træffe afgørelse herom.

               32.

               Såfremt en part i hovedsagen ikke råder over tilstrækkelige midler, og for så vidt som de nationale regler indeholder hjemmel hertil, kan den forelæggende ret bevilge denne part retshjælp til dækning af omkostningerne ved sagen for Domstolen, navnlig til repræsentation af parten. Domstolen kan også bevilge retshjælp i tilfælde, hvor parten ikke allerede modtager retshjælp efter nationale regler, eller i det omfang retshjælp efter de nationale regler ikke – eller kun delvist – dækker omkostningerne ved sagen for Domstolen.

      Korrespondance mellem Domstolen og de nationale retter

               33.

               Anmodningen om præjudiciel afgørelse og de relevante dokumenter (i givet fald navnlig sagens akter eller en kopi heraf) skal sendes direkte til Domstolen af den forelæggende ret ved rekommanderet forsendelse, som stiles til Domstolens Justitskontor (Rue du Fort Niedergrünewald, L-2925 Luxembourg).

               34.

               Domstolens justitssekretær er i kontakt med den forelæggende ret, indtil afgørelsen vedrørende anmodningen om præjudiciel afgørelse forkyndes for denne ret, idet justitssekretæren løbende fremsender genparter af processkrifterne til denne.

               35.

               Domstolen fremsender sin afgørelse til den forelæggende ret. Domstolen vil sætte pris på, hvis denne ret oplyser, hvordan denne afgørelse bliver anvendt i hovedsagen, og meddeler sin endelige afgørelse til Domstolen.

         II —   SÆRLIGE BESTEMMELSER VEDRØRENDE PRÆJUDICIELLE FORELÆGGELSER AF HASTENDE KARAKTER

               36.

               I henhold til statuttens artikel 23 samt procesreglementets artikel 105-114 kan en præjudiciel forelæggelse under visse omstændigheder undergives en fremskyndet procedure eller en hasteprocedure.

      Betingelserne for at anvende den fremskyndede procedure og hasteproceduren

               37.

               Beslutning om iværksættelse af disse procedurer træffes af Domstolen. Som udgangspunkt træffes en sådan beslutning kun efter begrundet anmodning fra den forelæggende ret. Domstolen kan dog undtagelsesvis af egen drift beslutte at undergive en præjudiciel forelæggelse en fremskyndet procedure eller en hasteprocedure, hvis dette forekommer påkrævet, henset til sagens art eller særlige omstændigheder.

               38.

               I henhold til procesreglementets artikel 105 kan en præjudiciel forelæggelse undergives en fremskyndet procedure, der fraviger dette reglements bestemmelser, når sagens karakter kræver, at den behandles hurtigt. Eftersom denne procedure indebærer en stor belastning for alle implicerede og særligt for medlemsstaterne, som skal afgive skriftlige eller mundtlige bemærkninger inden for meget kortere frister end de sædvanlige frister, bør der kun anmodes om anvendelse af denne procedure under særlige omstændigheder, som begrunder, at Domstolen hurtigt træffer afgørelse vedrørende de stillede spørgsmål. Det forhold, at et stort antal personer eller retlige situationer vil kunne blive berørt af den afgørelse, som den forelæggende ret skal træffe efter at have anmodet Domstolen om en præjudiciel afgørelse, er ikke i sig selv en ekstraordinær omstændighed, som kan begrunde anvendelsen af en fremskyndet procedure (3).

               39.

               Det samme gælder så meget desto mere for den i procesreglementets artikel 107 omhandlede præjudicielle hasteprocedure. Denne procedure, som kun kan anvendes inden for de områder, der er omfattet af afsnit V i TEUF’s tredje del om et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, indebærer således yderligere begrænsninger for de implicerede, idet den navnlig begrænser antallet af parter, der kan afgive skriftlige bemærkninger, og den skriftlige del af retsforhandlingerne for Domstolen i yderst hastende tilfælde fuldstændigt kan udelades. Der bør derfor kun anmodes om anvendelse af denne procedure under omstændigheder, hvor det er absolut nødvendigt, at Domstolen træffer afgørelse meget hurtigt vedrørende de af den forelæggende ret stillede spørgsmål.

               40.

               Bl.a. på grund af at EU-reglerne vedrørende området med frihed, sikkerhed og retfærdighed er meget forskelligartede og under stadig udvikling, er det ikke muligt her at foretage en udtømmende opregning af sådanne omstændigheder, men en national ret vil eksempelvis kunne overveje at anmode om, at den præjudicielle hasteprocedure anvendes, når en person som omhandlet i artikel 267, stk. 4, TEUF er fængslet eller på anden måde frihedsberøvet, og svaret på det rejste spørgsmål er afgørende for bedømmelsen af denne persons retsstilling, eller når en sag vedrører forældremyndighed, og kompetencen for den ret, for hvilken sagen er indbragt i medfør af EU-retten, afhænger af svaret på det præjudicielle spørgsmål.

      Anmodningen om anvendelse af den fremskyndede procedure eller den præjudicielle hasteprocedure

               41.

               For at Domstolen hurtigt kan tage stilling til, om den fremskyndede procedure eller den præjudicielle hasteprocedure skal iværksættes, skal anmodningen indeholde en præcis fremstilling af de retlige og faktiske omstændigheder, som godtgør sagens hastende karakter, navnlig hvilke risici det vil indebære, hvis forelæggelsen følger den sædvanlige procedure.

               42.

               Den forelæggende ret angiver så vidt muligt i korte træk sin opfattelse af, hvordan de præjudicielle spørgsmål skal besvares. Dette letter såvel en stillingtagen for parterne i hovedsagen og de øvrige berørte, som deltager i sagen, som Domstolens afgørelse og bidrager dermed til en hurtig afvikling af proceduren.

               43.

               En anmodning om anvendelse af den fremskyndede procedure eller den præjudicielle hasteprocedure bør fremsættes klart og utvetydigt, således at Domstolens Justitskontor umiddelbart kan konstatere, at sagen kræver en særlig behandling. Med henblik herpå anmodes den forelæggende ret om at præcisere, hvilken af de to procedurer der ønskes iværksat i det foreliggende tilfælde, og herved angive den relevante artikel i procesreglementet (artikel 105 vedrørende den fremskyndede procedure eller artikel 107 vedrørende hasteproceduren). Denne angivelse skal være anført i forelæggelsesafgørelsen på et sted, der er let erkendeligt (f.eks. i overskriften eller ved et særskilt retsligt dokument). I givet fald kan anmodningen fremsættes i en følgeskrivelse fra den forelæggende ret.

               44.

               Hvad angår selve forelæggelsesafgørelsen er det i en sag af hastende karakter så meget desto vigtigere, at forelæggelsesafgørelsen er kortfattet, som dette bidrager til en hurtig afvikling af proceduren.

      Korrespondance mellem Domstolen, den forelæggende ret og parterne i hovedsagen

               45.

               Med henblik på at fremskynde og lette Domstolens kommunikation med den forelæggende ret og parterne i sagen for denne anmodes den ret, som anmoder om anvendelse af den fremskyndede procedure eller hasteproceduren, om at oplyse en e-mail-adresse eller eventuelt et telefaxnummer, som Domstolen kan benytte, samt partsrepræsentanternes e-mail-adresser eller eventuelt deres telefaxnumre.

               46.

               En kopi af den underskrevne forelæggelsesafgørelse og anmodningen om anvendelse af den fremskyndede procedure eller hasteproceduren kan indledningsvis sendes til Domstolen pr. e-mail (ECJ-Registry@curia.europa.eu) eller pr. telefax (+352 43 37 66). Behandlingen af forelæggelsen og anmodningen kan indledes, så snart en sådan kopi er modtaget. De originale dokumenter skal dog fremsendes til Domstolens Justitskontor snarest muligt.

      (1)  I overensstemmelse med artikel 10, stk. 1-3, i protokol nr. 36 forbliver beføjelserne for Domstolen vedrørende Unionens retsakter på området for politisamarbejde og retligt samarbejde i straffesager, der er vedtaget inden Lissabontraktatens ikrafttrædelse og ikke senere ændret, de samme i en periode på højst fem år efter datoen for Lissabontraktatens ikrafttrædelse (den 1.12.2009). I denne periode tilkommer det alene retterne i de medlemsstater, der har accepteret Domstolens kompetence, at gøre sådanne retsakter til genstand for en præjudiciel forelæggelse, således at hver enkelt af disse medlemsstater bestemmer, om kompetencen til at indbringe en sag for Domstolen tilkommer alle medlemsstatens retter eller alene de retter, der træffer afgørelse som sidste instans.

      (2)  Den forelæggende ret anmodes om i denne forbindelse at anføre præcise referencer vedrørende disse bestemmelser og afgørelser og deres offentliggørelse, såsom en sidehenvisning til en officiel tidende eller en bestemt samling af retsafgørelser eller henvisning til et websted.

      (3)  Med hensyn til, hvilke omstændigheder der har ført til, at anmodninger om fremskyndet procedure, som er blevet fremsat i henhold til artikel 104a i Domstolens procesreglement af 19.6.1991 med senere ændringer, er blevet taget til følge eller afslået, henvises til de af Domstolens præsident afsagte kendelser, som er tilgængelige på webstedet www.curia.europa.eu (kendelserne findes ved at gå ind under rubrikken »Retspraksis« og åbne søgeformularen via punktet »Søgning i retspraksis«. I søgeformularen vælges i den anførte rækkefølge: Dokumenter – Dokumenter som ikke offentliggøres i Samling af Afgørelser – Kendelser – Fremskyndet procedure).


title: FN's Generalforsamlings 67. samling Europa-Parlamentets beslutning af 13. juni 2012 til Rådet om FN's Generalforsamlings 67. samling (2012/2036(INI))

text:
               15.11.2013

               DA

               Den Europæiske Unions Tidende

               CE 332/106

         Onsdag den 13. juni 2012FN's Generalforsamlings 67. samling
   P7_TA(2012)0240
   Europa-Parlamentets beslutning af 13. juni 2012 til Rådet om FN's Generalforsamlings 67. samling (2012/2036(INI))
   2013/C 332 E/23

      Europa-Parlamentet,

               —

               der henviser til traktaten om Den Europæiske Union (TEU), særlig artikel 21 og 34,

               —

               der henviser til forslag til henstilling til Rådet af Alexander Graf Lambsdorff for ALDE-gruppen om FN's Generalforsamlings 67. samling (B7-0132/2012),

               —

               der henviser til sin henstilling til Rådet af 8. juni 2011 om FN's Generalforsamlings 66. samling (1) samt til sin beslutning af 11. maj 2011 om EU som global aktør: dets rolle i multilaterale organisationer (2),

               —

               der henviser til EU's prioriteringer for FN's 66. generalforsamling vedtaget af Rådet den 10. juni 2011 (3),

               —

               der henviser til FN's Generalforsamlings 66. samling, og navnlig FN's Generalforsamlings resolutioner om FN i global styring (4), fremme af effektiviteten, ansvarliggørelsen, virkningen og gennemsigtigheden af den offentlige forvaltning gennem styrkelse af de øverste revisionsinstitutioner (5), situationen i Den Syriske Arabiske Republik (6), menneskers medindflydelse og udvikling (7), vejen til globale partnerskaber (8), Syd-Syd-samarbejdet (9), FN's rolle med hensyn til at fremme udviklingen i forbindelse med globalisering og indbyrdes afhængighed (10), styrkelse af FN's rolle med hensyn til at forbedre afholdelsen af regelmæssige og uforfalskede valg og fremme demokratiseringen (11), rapporten fra nedrustningskonferencen (12), fremme af en demokratisk og retfærdig international orden (13) og alle menneskerettigheders og grundlæggende frihedsrettigheders universelle, udelelige, indbyrdes afhængige og forbundne og gensidigt forstærkende karakter (14);

               —

               der henviser til FN's Generalforsamlings resolution af 19. december 2011 om bekæmpelse af intolerance over for, negative stereotyper, stigmatisering og diskriminering af samt vold og tilskyndelse til vold mod personer på grund af religion eller tro (15),

               —

               der henviser til FN’s Generalforsamlings resolution af 3. maj 2011 om Den Europæiske Unions deltagelse i FN’s arbejde (16),

               —

               der henviser til FN's Generalforsamlings resolution af 31. marts 2010 om gennemførelse af Agenda 21, programmet for videreførelse af Agenda 21 og resultaterne af verdenstopmødet om bæredygtig udvikling (17),

               —

               der henviser til De Forenede Nationers årtusinderklæring af 8. september 2000, der opstiller årtusindudviklingsmålene, som er udarbejdet af det internationale samfund i fællesskab med henblik på at udrydde fattigdom,

               —

               der henviser til Kommissionens meddelelse af 10. september 2003 om Den Europæiske Union og De Forenede Nationer: et argument for multilateralt samarbejde (COM(2003)0526),

               —

               der henviser til bemærkningerne fra formanden for Det Europæiske Råd efter dennes møde med FN's Generalsekretær den 16. april 2012,

               —

               der henviser til sin beslutning af 16. februar 2012 om Parlamentets holdning med henblik på den 19. samling i FN's Menneskerettighedsråd (18),

               —

               der henviser til sin beslutning af 17. november 2011 om EU's støtte til Den Internationale Straffedomstol: håndtering af udfordringer og vanskeligheder (19),

               —

               der henviser sin beslutning af 7. juli 2011 om eksterne EU-politikker til fremme af demokratisering (20),

               —

               der henviser til sin beslutning af 15. december 2010 om fremtiden for det strategiske partnerskab mellem EU og Afrika efter det tredje topmøde mellem EU og Afrika (21),

               —

               der henviser til sin beslutning af 25. november 2010 om tiårsdagen for FN's Sikkerhedsråds resolution 1325 (2000) om kvinder, fred og sikkerhed (22),

               —

               der henviser til sin beslutning af 23. november 2010 om civilt-militært samarbejde og udvikling af civil-militær kapacitet (23),

               —

               der henviser til sin beslutning af 9. juni 2005 om reformen af FN (24),

               —

               der henviser til rapporten fra den fælles delegation fra Udenrigsudvalget og Underudvalget om Menneskerettigheder til FN's Generalforsamlings 66. samling den 28.-29. november 2011,

               —

               der henviser til forretningsordenens artikel 121, stk. 3, og artikel 97,

               —

               der henviser til betænkning fra Udenrigsudvalget og udtalelse fra Udviklingsudvalget (A7-0186/2012),

               A.

               der henviser til, at fælles internationale værdier og normer har til formål at skabe fred, beskyttelse af menneskerettigheder, sikkerhed og fremgang i verden samt at dele globaliseringens fordele mere ligeligt mellem alle;

               B.

               der henviser til, at FN er i centrum for den globale styring, og at FN på samme tid gennemfører sine egne reformer med henblik på at fremme gennemsigtighed, effektivitet og produktivitet;

               C.

               der henviser til, at der er et stigende behov for fælles regler og beslutningsmekanismer med henblik på i fællesskab at tage fat på de nye globale udfordringer og den globale økonomiske krises negative følger;

               D.

               der henviser til, at EU skal styrke sin samhørighed med henblik på at forblive en central aktør i en verden med flere og flere poler, som har brug for en global samordnet indsats; der henviser til, at EU-medlemsstaterne er forpligtede af traktaterne til at samordne deres indsats i internationale organisationer og på internationale konferencer;

               E.

               der henviser til, at EU har forpligtet sig til effektiv multilateralisme med et stærkt FN i centrum, da dette er afgørende for at tage de globale udfordringer op;

               F.

               der henviser til, at EU og dets medlemsstater er de største finansielle bidragydere til FN-systemet; der henviser til, at EU-27 finansierer 39 % af FN's almindelige budget og over 40 % af FN's fredsbevarende aktioner;

               G.

               der henviser til, at et solidt og stabilt partnerskab mellem EU og FN er grundlæggende for FN's arbejde under alle tre søjler - fred og sikkerhed, menneskerettigheder og udvikling - og desuden er afgørende for EU's rolle som global aktør;

               H.

               der henviser til, at EU og FN er naturlige partnere i forbindelse med freds- og statsopbygning og sammen udgør en ramme for en kollektiv freds- og statsopbyggende indsats;

               I.

               der henviser til, at menneskerettigheder og demokrati er grundlæggende værdier for EU og principper og mål for EU's optræden udadtil, herunder international handel; der henviser til, at respekt for og fremme og beskyttelse af menneskerettighedernes universalitet og udelelighed er hjørnesten for den europæiske enhed og integritet;

               J.

               der henviser til, at retfærdighed og retsstatsprincippet udgør fundamentet for varig fred, idet de står som garanter for menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder; der henviser til, at Den Internationale Straffedomstols Romstatut bidrager afgørende til, at menneskerettighederne holdes i hævd, til folkeretten og til bekæmpelse af straffrihed;

               K.

               der henviser til, at alle lande og alle borgere og det internationale samfund som helhed drager fordel af fortsat støtte til de demokratiske processer; der henviser til, at de står over for en række udfordringer i forbindelse med opbygning, genopretning og bevaring af demokratier;

         1.   henstiller til Rådet:

         EU i FN-systemet

               a)

               så vidt muligt at koordinere og formidle fælles holdninger og styrke sammenhængen og synligheden af EU som global aktør i FN; at leve op til FN-medlemmernes forventninger, hvad angår EU's evne til at handle og opnå resultater rettidigt; at vedtage en bred og fleksibel tilgang til den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik (FUSP) på FN-plan for at give EU kapacitet til at handle hurtigt og omfattende på spørgsmål vedrørende FUSP

               b)

               at øge bidraget til FN's arbejde ved at nå frem til en fælles fortolkning af FN's Generalforsamlings resolution om Den Europæiske Unions deltagelse i FN's Generalforsamlings arbejde og ved at arbejde sammen med sine partnere om at gennemføre den fuldt ud; at forelægge en rapport for Parlamentet om dens gennemførelse i praksis

               c)

               at arbejde sammen med EU-medlemsstaterne og EU's delegation til FN om at forbedre koordinationen, gennemsigtigheden og udvekslingen af oplysninger i FN's Sikkerhedsråd og forsvaret af EU's holdninger og interesser i FN's Sikkerhedsråd gennem de medlemsstater, der er medlem af dette organ, eller alternativt gennem en EU-repræsentant på formandens opfordring; at styrke EU's indflydelse på Sikkerhedsrådets beslutninger og at højne EU's profil i FN i sager, der er af afgørende betydning for FN's Sikkerhedsråd

               d)

               at sikre en stærk EU-repræsentation i alle FN's institutioner og specialiserede agenturer

               e)

               at udvikle en langsigtet strategi for FN-medlemskab og at tilstræbe et stærkere offentligt diplomati vedrørende FN-anliggender

         EU og global styring

               f)

               at fremme effektiv multilateralisme som et af EU's altoverskyggende strategiske mål ved at styrke FN's repræsentativitet, gennemsigtighed, ansvarlighed, effektivitet og produktivitet med henblik på at forbedre dets faktiske resultater; at minde om behovet for at finde en ny institutionel balance mellem den nye rolle for G-20, FN og dets agenturer og de internationale finansielle institutioner og i denne forbindelse forbedre den globale styring og søge løsninger med henblik på yderligere at forbedre koordinationen mellem G-formationerne og FN-systemet, for så vidt som den økonomiske dimension på nyttig vis kunne dækkes af disse grupper, forudsat at FN fastholder sin centrale rolle og forbliver det legitime organ for globale foranstaltninger

               g)

               at samarbejde mere aktivt med strategiske og andre bilaterale og multilaterale partnere, navnlig USA, for at fremme effektive løsninger på problemer, som påvirker både de europæiske borgere og verden som helhed, herunder de fattigste og mest sårbare

               h)

               aktivt at støtte en omfattende og enstemmig reform af FN's Sikkerhedsråd for at styrke dets legitimitet, regionale repræsentation og effektivitet; at minde om, at en EU-plads i FN's udvidede Sikkerhedsråd fortsat er et centralt, langsigtet mål for Den Europæiske Union; at anmode næstformanden/den højtstående repræsentant om med henblik herpå at udarbejde en fælles holdning for medlemsstaterne for at nå dette mål i fremtiden, at arbejde på forhåndskoordinering af holdninger i Rådet til indstilling af nye medlemmer til FN's Sikkerhedsråd og til reformen af FN's Sikkerhedsråds beslutningsproces

               i)

               at gå ind i de overvejelser, som FN's Generalforsamling har indledt med hensyn til FN's rolle i den globale styring, med henblik på at forbedre gennemsigtigheden og samarbejdet; at fremme et styrket samarbejde mellem EU og FN's Generalforsamling

               j)

               at hjælpe med at puste nyt liv i og effektivisere FN's Generalforsamling, bl.a. ved at støtte arbejdet i ad hoc-arbejdsgruppen, lette mere omfattende og resultatorienterede tematiske drøftelser om vigtige aktuelle emner samt gennem et tættere samarbejde mellem FN's Generalforsamling og de øvrige interessenter, herunder civilsamfundet og andre internationale og regionale organisationer og fora; at understrege behovet for yderligere at ensrette dagsordenerne for FN's Generalforsamling og dens vigtigste udvalg; at understrege, at det kun er muligt at puste nyt liv i FN's Generalforsamling, hvis den træffer relevante og hensigtsmæssige foranstaltninger i forbindelse med spørgsmål af fælles interesse for det internationale samfund

               k)

               igen at bekræfte, at det er fast besluttet på at sikre, at FN's finansielle midler er tilstrækkelige og forvaltes effektivt i overensstemmelse med principperne for budgetdisciplin og kohærens og efter de højeste internationale standarder

         Fred og sikkerhed

      Fredsbevarelse og fredsopbygning

               l)

               at styrke det operationelle partnerskab og fremme strategisk sammenhæng og effektivitet i de kollektive fredsskabende initiativer, bl.a. gennem arbejdet i den særlige komité for fredsbevarende aktioner

               m)

               at fremme samarbejdet og opbygge partnerskaber inden for områderne konfliktforebyggelse, civil og militær krisestyring og konfliktløsning med FN, OSCE, Den Afrikanske Union (AU), Den Arabiske Liga og andre internationale og regionale organisationer samt civilsamfundet; at forbedre de regionale organisationers fredsbevarende kapacitet, bl.a. gennem de foreslåede trepartspartnerskaber EU-FN-AU og EU-FN-ECOWAS

               n)

               at fremme samarbejdet mellem forskellige aktører i fredsopbygningsarkitekturen, navnlig mellem FN's sekretariat, FN's Sikkerhedsråd, FN's Generalforsamling og de FN-medlemsstater, der er involveret i fredsopbygningsmissioner; at fortsætte bestræbelserne på at sikre, at EU-medlemsstaterne bidrager til FN's fredsmissioner med særlig kapacitet såsom transport og logistik samt uddannelse; at overveje mulighederne for at indlede militære operationer under den fælles sikkerheds- og forsvarspolitik (FSFP), herunder mulighederne for at udsende en kampgruppe forud for en FN-fredsmission, hvis FN anmoder herom, og samtidig være særlig opmærksom på at beskytte alle medlemmerne af de fredsbevarende missioner samt eventuelle kampgrupper; at støtte udviklingen af en konfliktforebyggelses- og konfliktstyringskapacitet samt en mæglings-, fredsbevarings- og fredsopbygningskapacitet på nationalt og subnationalt plan; at fremme udveksling af knowhow og god praksis blandt partnerne

               o)

               at støtte FN's undersøgelse af den civile kapacitet ved at identificere praktiske måder at matche efterspørgsel og udbud på inden for områder, der er kritiske med hensyn til civil kapacitet; at fremskynde rekruttering, fjerne operationel uforenelighed og undgå overlapninger i forbindelse med udsendelse af civile FSFP-kapaciteter til støtte for FN-aktioner; at undersøge mulighederne for fælles udsendelse af kriseindsatshold som led i en FN-operation i tilfælde, hvor der er behov for kapacitet, der hurtigt kan udsendes

               p)

               at sikre kvinders deltagelse i alle faser af fredsprocessen og systematisk at indsætte dem i præventivt diplomati, tidlig varsling og sikkerhedsovervågning; at fokusere på behovet for at integrere ligestillingsaspekter i forbindelse med konfliktforebyggelse, fredsbevarende operationer, humanitær bistand, genopbygning efter konflikter samt de såkaldte DDR-initiativer (25) i overensstemmelse med FN's Sikkerhedsråds resolution 1325 (2000) om kvinder, fred og sikkerhed; at arbejde aktivt for at sikre, at alle FN-medlemsstater gennemfører FN's Sikkerhedsråds resolution 1325

               q)

               at samarbejde med FN om at tackle de aktuelle globale trusler som klimaændringer, spredning af kernevåben, organiseret kriminalitet og terrorisme samt pandemier

               r)

               at bidrage til et positivt resultat af og en positiv opfølgning på FN's konference i 2012 om våbenhandelstraktaten og gennemgangskonferencen i 2012 om handlingsprogrammet for håndvåben og lette våben

      Beskyttelsesansvar

               s)

               at hjælpe staterne med at påtage sig deres ansvar for at beskytte deres befolkninger; at understrege behovet for rettidige og tilstrækkelige internationale foranstaltninger til forebyggelse og forhindring af folkedrab, etnisk udrensning, krigsforbrydelser og forbrydelser mod menneskeheden

               t)

               at skabe yderligere politiske og institutionelle fremskridt med hensyn til beskyttelsesansvar i FN's organer, navnlig i FN's Sikkerhedsråd, FN's Generalforsamling og FN's Menneskerettighedsråd, idet der drages konklusioner og tages ved lære af erfaringerne fra såvel interventionen i Libyen som den manglende mulighed for at handle hurtigt i Syriens tilfælde; at lette drøftelserne om, hvordan FN's organer, navnlig FN's Sikkerhedsråd, kunne bruge dette koncept til at sikre et bedre samarbejde mellem FN-medlemsstaterne i krisesituationer; at fremme den positive rolle, som de regionale organisationer spiller med hensyn til at udvikle og gennemføre en operationel strategi for beskyttelsesansvar

               u)

               at arbejde sammen med partnerne om at sikre, at dette koncept fokuserer på konfliktforebyggelse, beskyttelse og postkonfliktgenopbygning i overensstemmelse med opsplitningen af beskyttelsesansvaret i de tre ansvarsområder forebyggelse, beskyttelse og genopbygning; at hjælpe staterne med at opbygge kapacitet i denne henseende, bl.a. ved at styrke tidlige varslingsmekanismer og relevant FN-mæglingskapacitet; sammen med FN-medlemsstaterne at opmuntre til oprettelse af kontaktpunkter for overvågning af ulmende konfliktsituationer og at opbygge relevant kapacitet i EU's delegationer

               v)

               på det kraftigste at bekræfte EU's støtte til beskyttelsesansvarsbegrebet og indlede udarbejdelsen af en interinstitutionel konsensus om beskyttelsesansvar mellem Europa-Parlamentet, EU-Udenrigstjenesten og EU's medlemsstater, som kunne sikre mere konsekvente EU-aktioner i forbindelse med sådanne spørgsmål i FN-fora

      Mægling

               w)

               at fremme mægling som et omkostningseffektivt værktøj til fredelig forebyggelse og løsning af konflikter samt til forebyggelse af, at postkonfliktlande falder tilbage i konflikten; at udvikle mere effektive retningslinjer for mægling inden for områderne retsstatsprincipper og demokratisk kontrol

               x)

               at prioritere og udvikle gennemførelsen af dette værktøj og yderligere udvikle mæglingskapaciteten i EU-Udenrigstjenesten med udgangspunkt i konceptet om styrkelse af EU's mæglings- og dialogkapacitet

               y)

               at arbejde tæt sammen med FN og andre mæglingsaktører; at efterstræbe synergier i mæglingsarbejdet med FN's Department for Political Affairs (DPA); at fremme internationale, regionale og subregionale organisationers partnerskaber og samarbejde med FN samt partnerskaber og samarbejde mellem alle disse organisationer indbyrdes og mellem dem og civilsamfundet, f.eks. igennem et fælles partnerskab mellem EU og FN om mæglingskapacitet; at forbedre informationsudvekslingen, samarbejdet og koordinationen med henblik på at sikre sammenhængen og komplementariteten af det arbejde, de aktører, der er involveret i specifik mægling, udfører

      International ret

               z)

               at styrke det internationale strafferetssystem; at fremhæve Den Internationale Straffedomstols rolle i bekæmpelsen af straffrihed og desuden støtte Den Internationale Straffedomstol som den eneste permanente retsinstans, der kan retsforfølge individuelle lovovertrædere for krigsforbrydelser, forbrydelser mod menneskeheden og folkedrab, når de nationale domstole ikke kan eller vil gøre det

               aa)

               at styrke Den Internationale Straffedomstol ved at yde politisk, diplomatisk, finansiel og logistisk støtte; at opfordre alle FN's medlemsstater til at tilslutte sig domstolen ved at ratificere Romstatutten; at fremme et stærkt samarbejde mellem FN og FN's organer og agenturer og domstolen

         Menneskerettigheder

               ab)

               at øge de internationale bestræbelser på at sikre, at alle menneskerettigheder, som er omfattet af FN-konventionen, bliver betragtet som universelle, udelelige, indbyrdes afhængige og forbundne; at hjælpe med at styrke den nationale kapacitet til at efterkomme de internationale forpligtelser på menneskerettighedsområdet; i den forbindelse at understrege behovet for at sikre retten til religions- og trosfrihed for alle

               ac)

               aktivt at støtte det afrikansk ledede initiativ og henstillingen fra Kommissionen for Kvinders Status ved at arbejde for vedtagelse af en resolution om forbud mod kvindelig kønslemlæstelse i hele verden i FN's Generalforsamling i 2012; at opfordre næstformanden/den højtstående repræsentant og Kommissionen til i videst muligt omfang at prioritere bestræbelserne på at sikre, at denne proces krones med succes

               ad)

               endvidere at fremme mainstreaming af menneskerettighederne i alle aspekter af FN's arbejde og bekræfte, at menneskerettighederne er uløseligt forbundet med FN's andre mål om fred og sikkerhed og udvikling

               ae)

               at deltage proaktivt i FN's Menneskerettighedsråds arbejde ved at være medsponsor for resolutioner, fremsætte udtalelser og deltage i interaktive dialoger og drøftelser med henblik på at sikre en bedre balance i Menneskerettighedsrådets arbejde

               af)

               at forbedre de særlige procedurers tidlige varslingskapacitet ved at indføre en mekanisme, der automatisk bevirker, at Menneskerettighedsrådet behandler en situation; at styrke opfølgningen af gennemførelsen af henstillingerne i de særlige procedurer

               ag)

               at søge at styrke processen med den universelle regelmæssige gennemgang (UPR) ved at indlemme henstillingerne i bilaterale og multilaterale dialoger med FN-medlemsstaterne og ved at basere disse dialoger på og omkring internationale normer og standarder

               ah)

               at fortsætte sine bestræbelser i FN's Generalforsamling og dens udvalg i forbindelse med kravet om et moratorium for anvendelse af dødsstraf, som får stadig større støtte fra stadig flere lande, og i forbindelse med børns rettigheder, frie medier og religionstolerance; at støtte alle bestræbelser på at afskaffe tortur og navnlig at opfordre til vedtagelse af den valgfri protokol til FN's konvention om tortur

         Demokratistøtte

               ai)

               at hjælpe med at sikre, at de lokale inddrages i den demokratiske proces og i udviklingen af en demokratisk kultur baseret på retsstatsprincipperne; at udvide demokratistøtten, så den ikke blot omfatter valgprocessen, men bliver bæredygtig på lang sigt og giver målbare resultater for borgerne; at sikre, at parlamenterne og de politiske partier inddrages mere i de demokratifremmende programmer; at understrege betydningen af uafhængige ngo'er, som kan fungere frit, med hensyn til at udvikle en stærk samfundskultur

               aj)

               at fokusere på social og økonomisk integration, demokratisk overgang og politiske processer/tilrettelæggelse af valg, kapacitetsopbygning, styrkelse af civilsamfundet, unges deltagelse i parlamentarisk demokrati og beskyttelse af ytringsfrihed, tros- og religionsfrihed og beskyttelse af kvinders rettigheder, herunder med hensyn til deres deltagelse i det offentlige og det politiske liv både på det sociale område og i lovgivningen

               ak)

               at integrere demokratistøtte bedre i EU's optræden udadtil; at støtte demokratisk regeringsførelse igennem de forskellige finansielle instrumenter ved anvendelse af EU's delegationers ressourcer, hvor det er muligt; at arbejde sammen med FN og andre partnere globalt og lokalt for at forbedre retsstaten, fremme mediernes uafhængighed og opbygge og styrke demokratiske institutioner, der kan opnå resultater

               al)

               at sikre, at de fredsbevarende missioners mandater afspejler behovet for at støtte valgobservationsmissioner og give dem de nødvendige midler til at sikre observatørernes sikkerhed på stedet

         Udvikling

               am)

               at mainstreame EU's udviklingsrelaterede politikker på alle niveauer for at undgå modsigelser mellem udviklingsfremmende politikker på den ene side og hindringer for partnerlandenes udvikling inden for bi-, pluri- og multilaterale aftaler og fora på den anden; at være særlig opmærksom på menneskerettigheder og udviklingsmæssige konsekvenser i frihandelsaftaler og under forhandlinger i Verdenshandelsorganisationen

               an)

               fortsat at arbejde på at sætte mennesker i centrum for udviklingsprocessen; at følge op på FN's erklæring om retten til udvikling med fokus på de praktiske skridt for at gennemføre den

               ao)

               at sikre, at andelen af den overordnede europæiske støtte, der ydes via EU-budgettet, ikke reduceres, og at der fortsat fokuseres på fattigdom og sult; at overveje at øremærke 20 % af al EU-bistand til sociale basistjenesteydelser som defineret af FN, idet der lægges særlig vægt på gratis og universel adgang til primære sundhedsydelser og almen grunduddannelse under hensyntagen til EU's støtte til initiativet om uddannelse til alle og dets løfte om at spille en rolle inden for global sundhed

               ap)

               at bidrage til at øge sammenhængen for udviklingspolitikken og til at forbedre effektiviteten af udviklingsstøtten, da dette er centrale spørgsmål i forbindelse med opfyldelsen af årtusindudviklingsmålene

               aq)

               at anføre og fremskynde FN's bestræbelser på at nå årtusindudviklingsmålene, navnlig de mål, hvor der hidtil er opnået de mindste fremskridt

               ar)

               sammen med det internationale samfund at arbejde på at definere den ambitiøse agenda for årtusindudviklingsmålene efter 2015, samtidig med at bestræbelserne på at bekæmpe fattigdom videreføres, idet der tages højde for de opnåede fremskridt, men også de tilbageværende udfordringer

               as)

               at følge op på og arbejde hen imod fuldstændig gennemførelse af resultatet af FN's Rio+20-konference om bæredygtig udvikling, bl.a. ved at fremme bæredygtig udvikling som det styrende princip for langsigtet global udvikling

               at)

               at oprette et FN-panel af fremtrædende personer

               au)

               aktivt at følge op på de konklusioner, der blev vedtaget i Busan

               av)

               at yde et afgørende bidrag til bekæmpelse af fødevarespekulation og til løsning af de påtrængende fattigdoms- og sultproblemer

               aw)

               at prioritere fødevaresikkerhed, produktionskapacitet inden for landbruget, infrastruktur, kapacitetsopbygning, inklusiv økonomisk vækst, gunstige markeder og nye erhverv, adgang til teknologi samt menneskelig og social udvikling i de mindst udviklede lande i overensstemmelse med Istanbulhandlingsprogrammet og de konklusioner, der blev vedtaget under den 13. samling i UNCTAD i Doha den 26. april 2012

               ax)

               at gentage sin opbakning til Romprincipperne om fødevaresikkerhed; dybt at beklage konsekvenserne af spekulation i fødevarer

               ay)

               at tilskynde udviklingslandene til med støtte fra internationale donorer at træffe langsigtede foranstaltninger til at sikre, at tørke ikke nødvendigvis fører til hungersnød; at implementere strategier for reduktion af katastroferisici samt systemer for tidlig varsling

               az)

               fuldt ud at støtte den centrale rolle, som FN og især FN's Kontor for Koordinering af Humanitære Anliggender spiller

               ba)

               at gentage EU's langsigtede tilsagn om at yde støtte til bedre velfærd for befolkningen på Afrikas Horn og tackle de underliggende årsager til strukturel fødevareusikkerhed og konflikter

         Klimaændringer, global miljøbeskyttelse og bæredygtighed

               bb)

               at føre an inden for global klimastyring og internationalt samarbejde om klimaændringer; at bidrage til en institutionel arkitektur, som er inklusiv, gennemsigtig og lige og sikrer en afbalanceret repræsentation af både udviklede lande og udviklingslande i relevante styrende organer; endvidere at udvikle en dialog med nøgleaktører som BRICS-landene og udviklingslandene, eftersom klimaændringer er blevet en nøglefaktor i de internationale forbindelser, samt at videreudvikle EU-Udenrigstjenestens kapacitet til at opbygge en politik for klimadiplomati

               bc)

               fortsat at give borgerne beføjelser i forbindelse med miljøforvaltning gennem effektiv global gennemførelse af Rioprincip nr. 10; i denne forbindelse at udvide bestemmelserne i Århuskonventionen ud over FN's Økonomiske Kommission for Europa (UNECE) gennem en global konvention eller ved at åbne Århuskonventionen for parter uden for UNECE; at arbejde for bedre styring på området for bæredygtig udvikling, bl.a. igennem styrkelse af FN's Miljøprogram (UNEP); at samarbejde aktivt med sine partnere om bedre global håndhævelse af miljølove

               bd)

               at skubbe den fælles AU- og EU-holdning i retning af en opgradering af FN's Miljøprogram til et særligt FN-agentur med hovedkvarter i Nairobi, Kenya; inden for disse nye institutionelle rammer at behandle spørgsmålet om finansiering, teknologisk overførsel og kapacitetsopbygning for bæredygtig udvikling;

               be)

               at støtte biologisk mangfoldighed og klimabeskyttelse i udviklingslandene i overensstemmelse med målene i FN's rammekonvention om klimaændringer og konventionen om den biologiske mangfoldighed; at gøre have og oceaner til en af de vigtige søjler i Riorammen sammen med klimabeskyttelse og beskyttelse af den biologiske mangfoldighed

               bf)

               at støtte en aktiv deltagelse fra Kommissionens side i den igangværende debat om huller i beskyttelsen og reaktioner, som blev lanceret af FN's flygtningehøjkommissær i forbindelse med "High Commissioner's Dialogue on Protection Challenges" fra 2010, som sigter mod en forbedring af den eksisterende internationale beskyttelsesramme for fordrevne og statsløse personer; at deltage aktivt i debatten om begrebet "klimaflygtning" (som skal beskrive mennesker, der er tvunget til at forlade deres hjem og søge tilflugt i udlandet som følge af klimaforandringer), herunder en eventuel juridisk definition af dette begreb, som endnu ikke er anerkendt i international lovgivning eller i nogen juridisk bindende international aftale

         Diverse

               bg)

               at fremme samspillet mellem regeringer og parlamenter vedrørende globale spørgsmål og give næring til drøftelserne om parlamenternes globale rolle; at gøre den globale styring mere demokratisk og øge den demokratiske ansvarlighed og gennemsigtigheden samt forbedre muligheden for bredere offentlig og parlamentarisk deltagelse i FN's aktiviteter;

         2.   pålægger sin formand at sende denne henstilling til næstformanden/den højtstående repræsentant, Rådet og til orientering til Kommissionen.

      (1)  Vedtagne tekster, P7_TA(2011)0255.

      (2)  Vedtagne tekster, P7_TA(2011)0229.

      (3)  Rådet for Den Europæiske Union 11298/2011.

      (4)  FN's generalforsamlings resolution A/RES/66/256.

      (5)  FN's generalforsamlings resolution A/RES/66/209.

      (6)  FN's generalforsamlings resolution A/RES/66/253.

      (7)  FN's generalforsamlings resolution A/RES/66/224.

      (8)  FN's generalforsamlings resolution A/RES/66/223.

      (9)  FN's generalforsamlings resolution A/RES/66/219.

      (10)  FN's generalforsamlings resolution A/RES/66/210.

      (11)  FN's generalforsamlings resolution A/RES/66/163.

      (12)  FN's generalforsamlings resolution A/RES/66/59.

      (13)  FN's generalforsamlings resolution A/RES/66/159.

      (14)  FN's generalforsamlings resolution A/RES/66/151.

      (15)  FN's generalforsamlings resolution A/RES/66/167.

      (16)  FN's generalforsamlings resolution A/RES/65/276.

      (17)  FN's generalforsamlings resolution A/RES/64/236.

      (18)  Vedtagne tekster, P7_TA(2012)0058.

      (19)  Vedtagne tekster, P7_TA(2011)0507.

      (20)  Vedtagne tekster, P7_TA(2011)0334.

      (21)  Vedtagne tekster, P7_TA(2010)0482.

      (22)  EUT C 99E af 3.4.2012, s. 56.

      (23)  EUT C 99 E af 3.4.2012, s. 7.

      (24)  EUT C 124 af 25.5.2006, s. 549.

      (25)  Afvæbning, demobilisering, genindsættelse og reintegration.


Avis juridique important

|

31982H0172

82/172/EØF: Kommissionens henstilling af 22. februar 1982 til Den italienske Republik om visse foranstaltninger, der tager sigte på at forbedre godstransporten med jernbane til og fra Italien

EF-Tidende nr. L 078 af 24/03/1982 s. 0024 - 0024

*****  KOMMISSIONENS  HENSTILLING  af 22. februar 1982  til Den italienske Republik om visse foranstaltninger, der tager sigte paa at forbedre godstransporten med jernbane til og fra Italien  (82/172/EOEF)  KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE  FAELLESSKABER HAR -  under henvisning til traktaten om oprettelse af Det europaeiske oekonomiske Faellesskab, og  ud fra foelgende betragtninger:  der opstaar periodisk store vanskeligheder for afviklingen af jernbanetransporten til og fra Italien, hovedsagelig i forbindelse med import til Italien;  det er af betydning for Faellesskabet, at denne situation forbedres, paa grund af de nuvaerende vanskeligheders indvirkning paa vareudvekslingen mellem medlemsstaterne, isaer i nord- og sydgaaende retning;  de loesninger, der skal vedtages, omfatter dels kortfristede foranstaltninger, dels langfristede handlings- og investeringsprogrammer;  Kommissionen har taget til efterretning, at den italienske regering allerede har gjort en indsats samt, at der er vedtaget et fleraarigt investeringsprogram for de italienske jernbaner (F.S.) (»programma integrativo«), der omfatter en samlet udgift paa over 12 000 milliarder lire -  VEDTAGET FOELGENDE HENSTILLING:  Artikel 1  Den italienske Republik opfordres til effektivt at viderefoere sine foranstaltninger med henblik paa at finde en loesning paa problemerne for afviklingen af jernbanetrafikken mellem Italien og de andre medlemsstater, isaer for saa vidt angaar trafikforbindelserne mellem nord og syd, samt til ved gennemfoerelsen af »programma integrativo« for F. S. at give arbejdet vedroerende jernbaneforbindelserne inden for Faellesskabet forrang.  Artikel 2  Den italienske regering opfordres til at underrette Kommissionen om de foranstaltninger, den traeffer for at efterkomme denne henstilling.  Udfaerdiget i Bruxelles, den 22. februar 1982.  Paa Kommissionens vegne  Giorgios CONTOGEORGIS  Medlem af Kommissionen


title: Europa-Parlamentets og Rådets henstilling af 23. april 2008 om etablering af den europæiske referenceramme for kvalifikationer for livslang læring (EØS-relevant tekst)

text:
               6.5.2008

               DA

               Den Europæiske Unions Tidende

               C 111/1

      EUROPA-PARLAMENTETS OG RÅDETS HENSTILLING

   af 23. april 2008
   om etablering af den europæiske referenceramme for kvalifikationer for livslang læring
   (EØS-relevant tekst)
   (2008/C 111/01)
   EUROPA-PARLAMENTET OG RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION —
   som henviser til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 149, stk. 4, og artikel 150, stk. 4,
   som henviser til forslag fra Kommissionen,
   som henviser til udtalelse fra Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg (1),
   som henviser til udtalelse fra Regionsudvalget (2),
   som henviser til proceduren i traktatens artikel 251 (3), og
   som tager følgende i betragtning:

               (1)

               Udviklingen og anerkendelsen af borgernes viden, færdigheder og kompetencer er af afgørende betydning for den individuelle udvikling, konkurrenceevnen, beskæftigelsen og den sociale samhørighed i Fællesskabet. Denne udvikling og anerkendelse bør med henblik herpå lette den tværnationale mobilitet for arbejdstagere og studerende og bidrage til at sikre et tilstrækkeligt udbud og imødekomme efterspørgslen på det europæiske arbejdsmarked. Man bør derfor på nationalt niveau og fællesskabsniveau fremme adgangen til og deltagelsen i livslang læring for alle, herunder handicappede, og anvendelsen af kvalifikationer.

               (2)

               Det blev på Det Europæiske Råds møde i Lissabon i 2000 konkluderet, at øget gennemsigtighed i kvalifikationer skal være et af hovedelementerne i bestræbelserne på at tilpasse Fællesskabets uddannelsessystemer til kravene i det videnbaserede samfund. Endvidere opfordrede Det Europæiske Råd i Barcelona i 2002 til et tættere samarbejde i universitetssektoren og til en forbedring af gennemsigtigheden og anerkendelsesmetoderne inden for erhvervsuddannelse.

               (3)

               I Rådets resolution af 27. juni 2002 om livslang læring (4) opfordredes Kommissionen til i tæt samarbejde med Rådet og medlemsstaterne at udvikle en ramme for anerkendelsen af kvalifikationer inden for både uddannelse og erhvervsuddannelse, der bygger på resultaterne af Bologna-processen og fremmer lignende foranstaltninger inden for erhvervsuddannelse.

               (4)

               Det blev i Rådets og Kommissionens fælles rapporter om gennemførelsen af arbejdsprogrammet for 2010 vedrørende uddannelses- og erhvervsuddannelsessystemerne, vedtaget i 2004 og 2006, understreget, at der er behov for at oprette en europæisk referenceramme for kvalifikationer.

               (5)

               På baggrund af København-processen blev der i konklusionerne fra Rådet og repræsentanterne for medlemsstaternes regeringer, forsamlet i Rådet den 15. november 2004, om fremtidige prioriteringer inden for et styrket europæisk samarbejde inden for erhvervsuddannelse givet prioritet til udviklingen af en åben og fleksibel europæisk referenceramme for kvalifikationer, der bygger på gennemsigtighed og gensidig tillid, og som skal fungere som en fælles reference for både uddannelse og erhvervsuddannelse.

               (6)

               Valideringen af ikke-formelle og uformelle læringsresultater bør fremmes i henhold til de fælles europæiske principper om fastlæggelse og validering af ikke-formel og uformel læring, der fremgår af Rådets konklusioner af 28. maj 2004.

               (7)

               Det blev på Det Europæiske Råds møder i Bruxelles i marts 2005 og marts 2006 understreget, at det er vigtigt at vedtage en europæisk referenceramme for kvalifikationer.

               (8)

               Der tages i denne henstilling hensyn til Europa-Parlamentets og Rådets afgørelse nr. 2241/2004/EF af 15. december 2004 om en samlet fællesskabsramme for større gennemsigtighed i kvalifikationer og kompetencer (Europass) (5) og Europa-Parlamentets og Rådets henstilling 2006/962/EF af 18. december 2006 om nøglekompetencer for livslang læring (6).

               (9)

               Denne henstilling er forenelig med referencerammen for det europæiske område for videregående uddannelse og de cyklusdeskriptorer, der blev godkendt af ministrene med ansvar for videregående uddannelse i 45 europæiske lande på deres møde i Bergen den 19. og 20. maj 2005 inden for rammerne af Bologna-processen.

               (10)

               Rådets konklusioner om kvalitetssikring af erhvervsuddannelse af 23. og 24. maj 2004, Europa-Parlamentets og Rådets henstilling 2006/143/EF af 15. februar 2006 om yderligere europæisk samarbejde vedrørende kvalitetssikring inden for videregående uddannelser (7) og standarderne og retningslinjerne for kvalitetssikring i europæisk videregående uddannelse, som ministrene med ansvar for videregående uddannelse godkendte på mødet i Bergen, indeholder fælles principper for kvalitetssikring til underbygning af gennemførelsen af en europæisk referenceramme for kvalifikationer.

               (11)

               Denne henstilling berører ikke Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/36/EF af 7. september 2005 om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer (8), i medfør af hvilket både den relevante nationale myndighed og migranten gives en række rettigheder og pålægges en række forpligtelser. Henvisning til den europæiske referenceramme for kvalifikationers kvalifikationsniveauer bør ikke påvirke adgangen til arbejdsmarkedet, hvor erhvervskvalifikationer anerkendes i henhold til direktiv 2005/36/EF.

               (12)

               Formålet med denne henstilling er at etablere en fælles referenceramme, der skal fungere som konverteringsredskab mellem forskellige kvalifikationssystemer og deres niveauer, uanset om det drejer sig om almen og videregående uddannelse eller erhvervsuddannelse. Dette vil forbedre gennemsigtigheden, sammenligneligheden og overførbarheden af borgernes kvalifikationsbeviser udstedt i overensstemmelse med praksis i de forskellige medlemsstater. Ethvert kvalifikationsniveau bør i princippet kunne opnås gennem forskellige uddannelses- og karriereforløb. Den europæiske referenceramme for kvalifikationer bør endvidere gøre det muligt for internationale sektororganisationer at etablere henvisninger mellem deres kvalifikationssystemer og et fælles europæisk referencepunkt og således vise, hvordan de internationale sektorbestemte kvalifikationer forholder sig til de nationale kvalifikationssystemer. Denne henstilling bidrager således til de overordnede målsætninger om fremme af livslang læring og forbedring af beskæftigelsesevnen, mobiliteten og den sociale integration af arbejdstagere og studerende. Gennemsigtige kvalitetssikringsprincipper og udveksling af oplysninger vil fremme dens gennemførelse, idet dette bidrager til at opbygge gensidig tillid.

               (13)

               Denne henstilling bør bidrage til moderniseringen af uddannelses- og erhvervsuddannelsessystemerne, til forbindelsen mellem uddannelse, erhvervsuddannelse og beskæftigelse og til at bygge bro mellem formel, ikke-formel og uformel læring, idet den også fører til validering af læringsresultater opnået gemmen erfaring.

               (14)

               Denne henstilling erstatter eller definerer ikke nationale kvalifikationssystemer og/eller kvalifikationer. Den europæiske referenceramme for kvalifikationer indeholder ingen beskrivelse af specifikke kvalifikationer eller individuelle kompetencer, og bestemte kvalifikationer bør forsynes med henvisning til det relevante niveau i den europæiske referenceramme for kvalifikationer via de relevante nationale kvalifikationssystemer.

               (15)

               Denne henstilling er på grund af sin ikke-bindende natur i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet og supplerer medlemsstaternes aktiviteter ved at fremme yderligere samarbejde mellem dem for at øge gennemsigtigheden og fremme mobilitet og livslang læring. Den bør gennemføres i overensstemmelse med national lovgivning og praksis.

               (16)

               Målet for denne henstilling, nemlig at etablere en fælles referenceramme, der skal fungere som konverteringsredskab mellem forskellige kvalifikationssystemer og deres niveauer, kan ikke i tilstrækkelig grad opfyldes af medlemsstaterne og kan derfor på grund af handlingens omfang og virkninger bedre nås på fællesskabsplan; Fællesskabet kan derfor træffe foranstaltninger i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet, jf. traktatens artikel 5. I overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, jf. nævnte artikel, går denne henstilling ikke ud over, hvad der er nødvendigt for at nå disse mål —

         HENSTILLER TIL MEDLEMSSTATERNE:

               1)

               at anvende den europæiske referenceramme for kvalifikationer som et referenceværktøj til at sammenligne kvalifikationsniveauer i forskellige kvalifikationssystemer og til at fremme såvel livslang læring som lige muligheder i det videnbaserede samfund samt yderligere integration af det europæiske arbejdsmarked, idet de nationale uddannelsessystemers rige mangfoldighed respekteres

               2)

               at sørge for, at deres nationale kvalifikationssystemer inden 2010 knyttes til den europæiske referenceramme for kvalifikationer, især i kraft af tydelige henvisninger fra deres kvalifikationsniveauer til de niveauer, der er fastsat i bilag II, og, såfremt dette er nødvendigt, ved at udvikle nationale referencerammer for kvalifikationer i overensstemmelse med national lovgivning og praksis

               3)

               at vedtage de nødvendige foranstaltninger, således at alle nye kvalifikationsbeviser, diplomer og Europass-dokumenter, der udstedes af de kompetente myndigheder, inden 2012 indeholder en klar henvisning via nationale kvalifikationssystemer til det relevante niveau i den europæiske referenceramme for kvalifikationer

               4)

               at anvende en læringsresultatbaseret fremgangsmåde ved definitionen og beskrivelsen af kvalifikationer og at fremme valideringen af ikke-formel og uformel læring i overensstemmelse med de fælles europæiske principper, der blev fastsat i Rådets konklusioner af 28. maj 2004, idet medlemsstaterne er særligt opmærksomme på de borgere, der er mest udsatte for arbejdsløshed og usikkerhed i ansættelsen, og for hvem en sådan fremgangsmåde ville kunne øge deltagelsen i livslang læring og adgangen til arbejdsmarkedet

               5)

               at fremme og anvende de principper for kvalitetssikring inden for uddannelse og erhvervsuddannelse, der er fastlagt i bilag III, når videregående uddannelses- og erhvervsuddannelseskvalifikationer i nationale kvalifikationssystemer sammenholdes med den europæiske referenceramme for kvalifikationer

               6)

               at udpege nationale koordinationspunkter knyttet til de strukturer og krav, der findes i de pågældende medlemsstater, for at støtte og i forening med andre relevante nationale myndigheder styre forholdet mellem nationale kvalifikationssystemer og den europæiske referenceramme for kvalifikationer med henblik på at fremme kvaliteten og gennemsigtigheden af dette forhold.
               Disse nationale koordinationspunkters opgaver bør bl.a. være:

                           a)

                           at etablere henvisninger mellem kvalifikationsniveauer i de nationale kvalifikationssystemer og den europæiske referenceramme for kvalifikationer som beskrevet i bilag II

                           b)

                           at sikre, at der anvendes en gennemsigtig metodologi til at etablere henvisninger mellem de nationale kvalifikationsniveauer og den europæiske referenceramme for kvalifikationer med henblik på dels at lette sammenligningen mellem disse, dels at de beslutninger, der træffes i denne forbindelse, offentliggøres

                           c)

                           at give de berørte parter adgang til information og rådgive dem om, hvorledes de nationale kvalifikationer gennem de nationale kvalifikationssystemer er knyttet til den europæiske referenceramme for kvalifikationer

                           d)

                           at fremme deltagelse fra alle relevante berørte parter, herunder, i overensstemmelse med national lovgivning og praksis, institutioner inden for videregående uddannelse og erhvervsuddannelse, arbejdsmarkedets parter, sektorer og eksperter i sammenligningen og anvendelsen af kvalifikationer på europæisk niveau

         OG STØTTER, AT KOMMISSIONEN HAR TIL HENSIGT:

               1)

               at støtte medlemsstaterne i gennemførelsen af ovennævnte opgaver og de internationale sektororganisationer i anvendelsen af referenceniveauerne og principperne i den europæiske referenceramme for kvalifikationer som fastsat i denne henstilling, særlig ved at fremme samarbejde, ved udveksling af bedste praksis og afprøvning, bl.a. gennem frivillig peer-evaluering og gennem pilotprogrammer inden for rammerne af fællesskabsprogrammer, idet der indledes oplysningsaktioner og høring af udvalgene for den sociale dialog, og ved at udvikle støttemateriale og vejledninger

               2)

               inden af 23. april 2009 at etablere en rådgivningsgruppe for den europæiske referenceramme for kvalifikationer (bestående af repræsentanter for medlemsstaterne og med inddragelse af de europæiske arbejdsmarkedsparter og andre berørte parter, alt efter behov) med ansvar for at sikre den overordnede sammenhæng og fremme gennemsigtigheden i etableringen af henvisninger mellem kvalifikationssystemerne og den europæiske referenceramme for kvalifikationer

               3)

               i samarbejde med medlemsstaterne og efter at have konsulteret de berørte parter at vurdere og evaluere de foranstaltninger, der træffes i medfør af denne henstilling, herunder rådgivningsgruppens mandat og varighed, og senest den 23. april 2013 at aflægge rapport til Europa-Parlamentet og Rådet om de opnåede erfaringer og følgerne for fremtiden, herunder om nødvendigt en eventuel genovervejelse og revision af denne henstilling

               4)

               at fremme tætte forbindelser mellem den europæiske referenceramme for kvalifikationer og nuværende eller kommende europæiske systemer for overførsel og akkumulering af kvalifikationer i højere uddannelse og erhvervsuddannelse med henblik på at forbedre borgernes mobilitet og anerkende læringsresultater.

      Udfærdiget i Strasbourg, den 23. april 2008.

            På Europa-Parlamentets vegne

         H.-G. PÖTTERING

            Formand

            På Rådets vegne

         J. LANARČIČ

            Formand

      (1)  EUT C 175 af 27.7.2007, s. 74.

      (2)  EUT C 146 af 30.6.2007, s. 77.

      (3)  Europa-Parlamentets udtalelse af 24. oktober 2007 (endnu ikke offentliggjort i EUT) og Rådets afgørelse af 14. februar 2008.

      (4)  EFT C 163 af 9.7.2002, s. 1.

      (5)  EUT L 390 af 31.12.2004, s. 6.

      (6)  EUT L 394 af 30.12.2006, s. 10.

      (7)  EUT L 64 af 4.3.2006, s. 60.

      (8)  EUT L 255 af 30.9.2005, s. 22. Direktiv ændret ved Rådets direktiv 2006/100/EF (EUT L 363 af 20.12.2006, s. 141).

      BILAG I
      Definitioner
      I denne henstilling forstås ved:

                  a)

                  »kvalifikation«: et formelt anerkendt resultat af en evaluerings- og valideringsproces, der opnås, når en kompetent myndighed fastslår, at en bestemt person har opnået læringsresultater i henhold til bestemte standarder

                  b)

                  »nationalt kvalifikationssystem«: alle aspekter af en medlemsstats aktivitet, der vedrører anerkendelse af læring og andre mekanismer, der knytter uddannelse og erhvervsuddannelse til arbejdsmarkedet og civilsamfundet. Dette omfatter udvikling og gennemførelse af institutionelle ordninger og processer vedrørende kvalitetssikring, evaluering og tildeling af kvalifikationer. Et nationalt kvalifikationssystem kan bestå af flere delsystemer og kan omfatte en national referenceramme for kvalifikationer

                  c)

                  »national referenceramme for kvalifikationer«: et instrument til klassificering af kvalifikationer i henhold til et sæt kriterier for specifikke læringsniveauer, som sigter på at integrere og koordinere nationale delsystemer for kvalifikationer og forbedre kvalifikationernes gennemsigtighed, tilgængelighed, udvikling og kvalitet i forhold til arbejdsmarkedet og civilsamfundet

                  d)

                  »sektor«: en gruppering af erhvervsfaglige aktiviteter på grundlag af deres væsentligste økonomiske funktion, produkt, tjeneste eller teknologi

                  e)

                  »international sektororganisation«: en sammenslutning af nationale organisationer, herunder f.eks. arbejdsgiverforeninger og fagforbund, der repræsenterer de nationale sektorers interesser

                  f)

                  »læringsresultater«: en opgørelse over, hvad en studerende ved, forstår og er i stand til at udføre efter en afsluttet læringsproces, og som defineres i form af viden, færdigheder og kompetence

                  g)

                  »viden«: resultatet af en assimilering af information gennem læring. Viden er den samling fakta, principper, teorier og praksis, der vedrører et arbejds- eller studieområde. I den europæiske referenceramme for kvalifikationer beskrives viden som teoretisk og/eller faktuel

                  h)

                  »færdigheder«: evnen til at anvende viden og knowhow til at udføre opgaver og løse problemer. I den europæiske referenceramme for kvalifikationer beskrives færdigheder som kognitive (brug af logisk, intuitiv og kreativ tænkning) eller praktiske (brug af praktisk håndelag og af metoder, materialer, værktøj og instrumenter)

                  i)

                  »kompetence«: en dokumenteret evne til at anvende viden, færdigheder og personlige, sociale og/eller metodologiske evner i arbejds- eller studiesituationer og i faglig og personlig udvikling. I den europæiske referenceramme for kvalifikationer beskrives kompetence i form af ansvar og selvstændighed.

      BILAG II
      Deskriptorer til definition af niveauerne i den europæiske referenceramme for kvalifikationer (EQF)

                  Hvert af de 8 EQF-niveauer er defineret af et sæt deskriptorer, der angiver de læringsresultater, som er relevante for kvalifikationer på det pågældende niveau i ethvert kvalifikationssystem.

                  Viden

                  Færdigheder

                  Kompetence

                  I forbindelse med EQF'en beskrives viden som teoretisk og/eller faktuel

                  I forbindelse med EQF'en beskrives færdigheder som kognitive (herunder brug af logisk, intuitiv og kreativ tænkning) og praktiske (brug af praktisk håndelag og af metoder, materialer, værktøjer og instrumenter)

                  I forbindelse med EQF'en beskrives kompetence som et udtryk for ansvar og selvstændighed

                  Niveau 1
                  De for niveau 1 relevante læringsresultater er:

                  generel grundlæggende viden

                  grundlæggende færdigheder til at udføre simple opgaver

                  arbejde eller studere under direkte opsyn under strukturerede forhold

                  Niveau 2
                  De for niveau 2 relevante læringsresultater er:

                  faktuel grundlæggende viden inden for et arbejds- eller studieområde

                  grundlæggende kognitive og praktiske færdigheder, der kræves til at anvende relevant information med henblik på at udføre opgaver og løse rutineprægede problemer ved hjælp af simple regler og værktøjer

                  arbejde eller studere under opsyn med en vis grad af selvstændighed

                  Niveau 3
                  De for niveau 3 relevante læringsresultater er:

                  viden om fakta, principper, processer og generelle begreber inden for et arbejds- eller studieområde

                  et sæt kognitive og praktiske færdigheder, der kræves til at udføre opgaver og løse problemer ved at udvælge og anvende grundlæggende metoder, værktøjer, materialer og information

                  tage ansvaret for færdiggørelsen af arbejds- eller studieopgaver
                  tilpasse egen adfærd til omstændigheder i løsning af problemer

                  Niveau 4
                  De for niveau 4 relevante læringsresultater er:

                  faktuel og teoretisk viden i en bredere kontekst inden for et arbejds- eller studieområde

                  et sæt kognitive og praktiske færdigheder, der kræves til at finde løsninger på specifikke problemer inden for et arbejds- eller studieområde

                  udøve selvledelse inden for arbejds- eller studierammer, der normalt er forudsigelige, men som er genstand for forandringer
                  overvåge rutinearbejde, der udføres af andre personer, tage en del af ansvaret for evaluering og forbedring af arbejds- og studieaktiviteter

                  Niveau 5 (1)

                  De for niveau 5 relevante læringsresultater er:

                  alsidig, specialiseret, faktuel og teoretisk viden inden for et arbejds- eller studieområde og bevidsthed om grænserne for denne viden

                  et alsidigt sæt kognitive og praktiske færdigheder, der kræves til at udvikle kreative løsninger på abstrakte problemer

                  udøve ledelse og supervision i forbindelse med arbejds- eller studieaktiviteter, hvor der sker uforudsigelige ændringer
                  evaluere og udvikle egne og andres præstationer

                  Niveau 6 (2)

                  De for niveau 6 relevante læringsresultater er:

                  avanceret viden inden for et arbejds- eller studieområde, der omfatter kritisk forståelse af teorier og principper

                  avancerede færdigheder, der afspejler professionalisme og nytænkning, som kræves til at løse komplekse og uforudsigelige problemer inden for et specialiseret arbejds- eller studieområde

                  forvalte komplekse tekniske eller faglige aktiviteter eller projekter, og tage ansvaret for at træffe beslutninger i uforudsigelige arbejds- eller studiesituationer
                  tage ansvaret for forvaltningen af den faglige udvikling af enkeltpersoner eller grupper

                  Niveau 7 (3)

                  De for niveau 7 relevante læringsresultater er:

                  højt specialiseret viden, hvoraf en del er på forkant med udviklingen inden for et arbejds- eller studieområde, som basis for nytænkning og/eller forskning
                  kritisk opmærksomhed på viden på et område eller ved grænsefladen mellem flere områder

                  specialiserede færdigheder til problemløsning, der kræves inden for forskning og/eller innovation, med henblik på at udvikle ny viden og procedurer og integrere viden fra forskellige områder

                  forvalte og ændre arbejds- eller studiesituationer, der er komplekse, uforudsigelige og kræver nye strategiske fremgangsmåder
                  tage ansvaret for at bidrage til faglig viden og praksis og/eller for at evaluere gruppers strategiske præstationer

                  Niveau 8 (4)

                  De for niveau 8 relevante læringsresultater er:

                  viden på den absolutte forkant med udviklingen inden for et arbejds- eller studieområde og ved grænsefladen mellem områder

                  de mest avancerede og specialiserede færdigheder og teknikker, herunder syntese og evaluering, der kræves til at løse kritiske problemer inden for forskning og/eller innovation, og til at udvide og omdefinere eksisterende viden eller faglig praksis

                  udvise betydelig myndighed, innovation, selvstændighed, videnskabelig og faglig integritet samt vedvarende forpligtelse til udviklingen af nye idéer eller processer, der er på forkant med udviklingen inden for flere arbejds- eller studieområder, herunder forskning

                  Referencerammen for kvalifikationer inden for det europæiske område for videregående uddannelser indeholder cyklusdeskriptorer.
                  Hver cyklusdeskriptor indeholder en generisk definition af de typiske forventninger til resultater og evner i forhold til de kvalifikationer, der afspejler afslutningen på den pågældende cyklus.

         (1)  Deskriptoren for den korte cyklus inden for videregående uddannelse (inden for eller knyttet til første cyklus), udviklet inden for rammerne af det fælles kvalitetsinitiativ som led i Bologna-processen, svarer til læringsresultaterne for EQF-niveau 5.

         (2)  Deskriptoren for den første cyklus inden for referencerammen for kvalifikationer i det europæiske område for videregående uddannelser, som ministrene med ansvar for videregående uddannelse godkendte på mødet i maj 2005 i Bergen inden for rammerne af Bologna-processen, svarer til læringsresultaterne for EQF-niveau 6.

         (3)  Deskriptoren for den anden cyklus i referencerammen for kvalifikationer i det europæiske område for videregående uddannelser, som ministrene med ansvar for videregående uddannelse godkendte på mødet i maj 2005 i Bergen inden for rammerne af Bologna-processen, svarer til læringsresultaterne for EQF-niveau 7.

         (4)  Deskriptoren for den tredje cyklus i referencerammen for kvalifikationer i det europæiske område for videregående uddannelser, som ministrene med ansvar for videregående uddannelse godkendte på mødet i maj 2005 i Bergen inden for rammerne af Bologna-processen, svarer til læringsresultaterne for EQF-niveau 8.

      BILAG III
      Fælles principper for kvalitetssikring inden for videregående uddannelse og erhvervsuddannelse i forbindelse med den europæiske referenceramme for kvalifikationer
      Ved gennemførelsen af den europæiske referenceramme for kvalifikationer bør kvalitetssikringen, som er nødvendig for at sikre en ansvarlig og forbedret videregående uddannelse og erhvervsuddannelse, udføres i henhold til nedenstående principper:

                  —

                  Kvalitetssikringspolitikker og -procedurer bør understøtte alle niveauer inden for den europæiske referenceramme for kvalifikationer.

                  —

                  Kvalitetssikring bør være en integreret del af uddannelsesinstitutionernes interne forvaltning.

                  —

                  Kvalitetssikring bør omfatte regelmæssig evaluering af institutioner, deres programmer eller deres kvalitetssikringssystemer, foretaget af eksterne kontrolorganer eller -agenturer.

                  —

                  Der bør regelmæssigt foretages en evaluering af de eksterne kontrolorganer eller -agenturer, der foretager kvalitetssikring.

                  —

                  Kvalitetssikring bør omfatte aspekter som kontekst, input, proces og output, idet der lægges særlig vægt på output og læringsresultater.

                  —

                  Kvalitetssikringssystemer bør omfatte følgende elementer:

                              —

                              klare og målbare målsætninger og standarder

                              —

                              retningslinjer for gennemførelse, herunder de berørte parters deltagelse

                              —

                              passende ressourcer

                              —

                              sammenhængende evalueringsmetoder, der forbinder selvevaluering og ekstern kontrol

                              —

                              feedbackmekanismer og procedurer for forbedring

                              —

                              nemt tilgængelige evalueringsresultater.

                  —

                  Kvalitetssikringsinitiativer på internationalt, nationalt og regionalt niveau bør koordineres med henblik på at sikre overblik, sammenhæng og synergi samt analyse af det samlede system.

                  —

                  Kvalitetssikring bør være en samarbejdsproces på tværs af uddannelsesniveauer og -systemer med inddragelse af alle berørte parter i de enkelte medlemsstater og på tværs af Fællesskabet.

                  —

                  Retningslinjerne for kvalitetssikring på fællesskabsniveau kan indeholde referencepunkter for evalueringer og peer-læring.