Důležité právní upozornění

|

31989L0519

Směrnice Komise ze dne 1. srpna 1989, kterou se mění a doplňuje směrnice 77/535/EHS o sbližování právních předpisů členských států týkajících se metod odběru vzorků a analýzy hnojiv

Úřední věstník L 265 , 12/09/1989 S. 0030 - 0047 Finské zvláštní vydání: Kapitola 13 Svazek 19 S. 0093  Švédské zvláštní vydání: Kapitola 13 Svazek 19 S. 0093  CS.ES Kapitola 13 Svazek 010 S. 55  - 72 ET.ES Kapitola 13 Svazek 010 S. 55  - 72 HU.ES Kapitola 13 Svazek 010 S. 55  - 72 LT.ES Kapitola 13 Svazek 010 S. 55  - 72 LV.ES Kapitola 13 Svazek 010 S. 55  - 72 MT.ES Kapitola 13 Svazek 010 S. 55  - 72 PL.ES Kapitola 13 Svazek 010 S. 55  - 72 SK.ES Kapitola 13 Svazek 010 S. 55  - 72 SL.ES Kapitola 13 Svazek 010 S. 55  - 72

		Směrnice Komiseze dne 1. srpna 1989,kterou se mění a doplňuje směrnice 77/535/EHS o sbližování právních předpisů členských států týkajících se metod odběru vzorků a analýzy hnojiv(89/519/EHS)KOMISE EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ,s ohledem na Smlouvu o založení Evropského hospodářského společenství,s ohledem na směrnici Rady 76/116/EHS ze dne 18. prosince 1975 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se hnojiv [1], naposledy pozměněnou směrnicí Rady 89/284/EHS [2], a zejména na čl. 9 odst. 2 uvedené směrnice,vzhledem k tomu, že směrnice 89/284/EHS mění a doplňuje směrnici 76/116/EHS, pokud jde o obsah vápníku, hořčíku, sodíku a síry v hnojivech;vzhledem k tomu, že směrnice 77/535/EHS [3], naposledy pozměněná směrnicí 87/566/EHS [4], stanoví provádění úřední kontroly hnojiv EHS pro ověření, zda splňují požadavky stanovené předpisy Společenství s ohledem na jakost a složení hnojiv; že je třeba uvedenou směrnici doplnit tak, aby mohla být úředně kontrolována i hnojiva uvedená ve směrnici Rady 89/284/EHS; že je nezbytné nahradit metody 5.1, 5.2, 5.3 a 5.4; že obecné poznámky v příloze II je třeba doplnit o obecná ustanovení týkající se metod analýzy hnojiv, která by byla použitelná pro všechny metody;vzhledem k tomu, že opatření této směrnice jsou v souladu se stanoviskem Výboru pro přizpůsobení směrnic o odstranění technických překážek obchodu s hnojivy technickému pokroku,PŘIJALA TUTO SMĚRNICI:Článek 11. Obecné poznámky v příloze II směrnice 77/535/EHS se doplňují o obecná ustanovení týkající se metod analýzy hnojiv uvedená v příloze I této směrnice.2. V příloze II směrnice 77/535/EHS se doplňují metody 8.1 až 8.10 uvedené v příloze II této směrnice.3. V příloze II směrnice 77/535/EHS se zrušují metody 5.1 až 5.4.Článek 21. Členské státy přijmou opatření nezbytná pro dosažení souladu s touto směrnicí do 1. září 1990 a neprodleně o nich uvědomí Komisi.V opatřeních přijatých podle prvního pododstavce bude uveden výslovný odkaz na tuto směrnici.2. Členské státy sdělí Komisi znění vnitrostátních právních předpisů, které přijmou v oblasti působnosti této směrnice.Článek 3Tato směrnice je určena členským státům.V Bruselu dne 1. srpna 1989.Za KomisiMartin Bangemannmístopředseda[1] Úř. věst. L 24, 30.1.1976, s. 21.[2] Úř. věst. L 111, 22.4.1989, s. 34.[3] Úř. věst. L 213, 22.8.1977, s. 1.[4] Úř. věst. L 342, 4.12.1987, s. 32.--------------------------------------------------PŘÍLOHA 1"OBECNÁ USTANOVENÍ TÝKAJÍCÍ SE METOD ANALÝZY HNOJIV1. ChemikálieNestanoví-li metoda analýzy jinak, musí mít chemikálie čistotu p.a. V případě analýzy stopových prvků se musí čistota chemikálií zkontrolovat slepým pokusem. Výsledky pokusu ukáží, zda je nezbytné provést další čištění.2. VodaNení-li v metodách analýzy přesně stanoven druh rozpouštědla nebo ředidla, která se mají použít k rozpouštění, ředění, oplachování nebo promývání, použije se voda. Obvykle je nutné použít vodu demineralizovanou nebo destilovanou. Ve zvláštních případech uvedených v dané metodě analýzy musí být voda stanoveným způsobem přečištěna.3. Laboratorní zařízeníVzhledem k tomu, že kontrolní laboratoře mají běžné vybavení, metody analýzy popisují pouze speciální přístroje a pomůcky nebo přístroje, které musí vyhovovat zvláštním požadavkům. Toto vybavení musí být naprosto čisté, zejména při stanovení malých množství. Porovnáním se standardy musí laboratoř ověřit přesnost veškerého používaného kalibrovaného skla."--------------------------------------------------Příloha II"Metody 8DRUHOTNÉ ŽIVINYMetoda 8.1PŘÍPRAVA VÝLUHU CELKOVÉHO VÁPNÍKU, CELKOVÉHO HOŘČÍKU, CELKOVÉHO SODÍKU A CELKOVÉ SÍRY VE FORMĚ SÍRANŮ1. PŘEDMĚTV tomto dokumentu je určen postup přípravy výluhu celkového vápníku, celkového hořčíku a celkového sodíku, jakož i výluhu celkové síry přítomné ve formě síranů tak, aby se jeden výluh dal použít ke stanovení všech výše uvedených živin.2. OBLAST POUŽITÍTento postup se vztahuje na hnojiva EHS, u nichž se podle směrnice Rady 89/284/EHS [1] požaduje udání obsahu celkového vápníku, celkového hořčíku, celkového sodíku a celkové síry ve formě síranů.3. PODSTATA METODYVyluhování vařením ve zředěné kyselině chlorovodíkové.4. CHEMIKÁLIE4.1 Zředěná kyselina chlorovodíková:Jeden objemový díl kyseliny chlorovodíkové (ρ = 1,18) a jeden objemový díl vody.5. PŘÍSTROJE A POMŮCKYElektrická topná deska s regulovatelnou teplotou.6. PŘÍPRAVA VZORKUViz metoda 1 ve směrnici Komise 77/535/EHS.7. PRACOVNÍ POSTUP7.1 Zkušební vzorekVápník, hořčík, sodík a síra ve formě síranů se vyluhují z pětigramového zkušebního vzorku naváženého s přesností na jeden miligram.Obsahuje-li však hnojivo více než 15 % síry (S), tj. 37,5 % SO3, a více než 18,8 % vápníku (Ca), tj. 26,3 % CaO, připraví se výluh vápníku a síry ze zkušebního vzorku o hmotnosti 1 g, naváženého s přesností na jeden miligram. Zkušební vzorek se naváží do kádinky na 600 ml.7.2 Příprava roztokuKe vzorku se přidá přibližně 400 ml vody a 50 mililitrů zředěné kyseliny chlorovodíkové (4.1); pokud vzorek obsahuje významné množství uhličitanů, kyselinu chlorovodíkovou je nutné přidávat opatrně a po malých množstvích. Přivede se k varu a vaří se 30 minut. Za občasného míchání se nechá vychladnout. Kvantitativně se převede do odměrné baňky na 500 ml. Doplní se po značku vodou a promíchá. Zfiltruje se přes suchý filtr do suché nádoby a první část se odstraní. Výluh musí být naprosto čirý. Pokud se filtrát ihned nepoužije, nádoba se zazátkuje.Metoda 8.2VYLUHOVÁNÍ CELKOVÉ SÍRY PŘÍTOMNÉ V RŮZNÝCH FORMÁCH1. PŘEDMĚTV tomto dokumentu je určen postup přípravy výluhu celkové síry obsažené v hnojivech v elementární formě a/nebo v jiných chemických sloučeninách.2. OBLAST POUŽITÍTento postup se týká hnojiv EHS, u nichž se podle směrnice Rady 89/284/EHS požaduje udání obsahu celkové síry přítomné v různých formách (elementární síra, thiosíran, siřičitan, síran).3. PODSTATA METODYElementární síra se v alkalickém prostředí převede na polysulfidy a thiosíran; ty se společně s ostatními sulfidy, které mohu být přítomny, oxidují peroxidem vodíku. Různé formy síry se tak převedou na síran, který se stanoví ze sraženiny jako síran barnatý (metoda 8.9).4. CHEMIKÁLIE4.1 Zředěná kyselina chlorovodíková 1:1:Jeden objemový díl kyseliny chlorovodíkové (ρ = 1,18) a jeden objemový díl vody.4.2 Roztok hydroxidu sodného, NaOH, minimálně 30 % (ρ = 1,33).4.3 Roztok peroxidu vodíku, 30 % (m/m).4.4 Vodný roztok chloridu barnatého BaCl2·2H2O, 122 gramů v jednom litru.5. PŘÍSTROJE A POMŮCKYElektrická topná deska s regulovatelnou teplotou.6. PŘÍPRAVA VZORKUViz metoda 1.7. PRACOVNÍ POSTUP7.1 Zkušební vzorekS přesností na 1 mg se naváží takové množství hnojiva, aby obsahovalo od 80 do 350 mg síry (S) nebo od 200 do 875 mg SO3.Zpravidla (kdy S < 15 %) se naváží 2,5 g. Zkušební vzorek se vloží do kádinky na 400 ml.7.2 OxidacePřidá se 20 ml roztoku hydroxidu sodného (4.2) a 20 ml vody. Přikryje se hodinovým sklíčkem. Povaří se pět minut na topné desce (5.1). Sejme se z topné desky. Síra ulpívající na stěnách kádinky se opláchne proudem horké vody a znovu se 20 minut povaří. Nechá se vychladnout.Po 2 ml se přidává peroxid vodíku (4.3) do vymizení reakce. Obvykle je potřeba šest až osm mililitrů peroxidu vodíku. Nechá se oxidovat ještě jednu hodinu. Poté se přivede k varu a půl hodiny se povaří. Nechá se vychladnout.7.3 Příprava roztoku k analýzeKe vzorku se přidá přibližně 50 ml vody a 50 ml roztoku kyseliny chlorovodíkové (4.1).- Je-li množství síry (S) menší než 5 %:Roztok se zfiltruje do kádinky na 600 ml. Zbytek na filtru se několikrát promyje studenou vodou. Po promytí se na posledních kapkách filtrátu ověří nepřítomnost síranů pomocí roztoku chloridu barnatého (4.4). Filtrát musí být zcela čirý. Sírany se stanoví v celém filtrátu podle metody 8.9.- Je-li množství síry (S) nejméně 5 %:Roztok se kvantitativně převede do odměrné baňky na 250 ml, doplní se po značku vodou a promíchá se. Filtruje se přes suchý filtr do suché nádoby; filtrát musí být naprosto čirý. Pokud se roztok ihned nepoužije, nádoba se zazátkuje. Sírany se stanoví srážením jako síran barnatý (metoda 8.9) v poměrné části tohoto roztoku.Metoda 8.3VYLUHOVÁNÍ VODOROZPUSTNÉHO VÁPNÍKU, HOŘČÍKU, SODÍKU A VODOROZPUSTNÉ SÍRY (VE FORMĚ SÍRANŮ)1. PŘEDMĚTV tomto dokumentu je určen postup přípravy výluhu vodorozpustného vápníku, hořčíku, sodíku a vodorozpustné síry (ve formě síranů) tak, aby se jeden výluh dal použít ke stanovení všech výše uvedených živin.2. OBLAST POUŽITÍTento postup se vztahuje pouze na hnojiva EHS, u nichž se podle směrnice Rady 89/284/EHS požaduje udání obsahu vodorozpustného vápníku, hořčíku, sodíku a vodorozpustné síry (ve formě síranů).3. PODSTATA METODYŽiviny jsou ve vroucí vodě převedeny do roztoku.4. CHEMIKÁLIEDestilovaná nebo demineralizovaná voda stejné kvality.5. PŘÍSTROJE A POMŮCKYElektrická topná deska s regulovatelnou teplotou.6. PŘÍPRAVA VZORKUViz metoda 1.7. PRACOVNÍ POSTUP7.1 Zkušební vzoreka) Neobsahují-li hnojiva žádnou síru nebo obsahují-li hnojiva současně nejvýše 3 % síry (S), tj. 7,5 % SO3, a nejvýše 4 % vápníku (Ca), tj. 5,6 % CaO, naváží se 5 g hnojiva s přesností na jeden miligram.b) Obsahují-li hnojiva více než 3 % síry (S) a více než 4 % vápníku (Ca), naváží se 1 g hnojiva s přesností na jeden miligram.Zkušební vzorek se vloží do kádinky na 600 ml.7.2 PŘÍPRAVA ROZTOKUKe vzorku se přidá přibližně 400 ml vody, přivede se k varu a vaří se 30 minut. Za občasného míchání se nechá vychladnout. Kvantitativně se převede do odměrné baňky na 500 ml. Doplní se po značku vodou a promíchá se.Zfiltruje se přes suchý filtr do suché nádoby. První část filtrátu se odstraní. Filtrát musí být zcela čirý.Pokud se roztok ihned nepoužije, nádoba se zazátkuje.Metoda 8.4VYLUHOVÁNÍ VODOROZPUSTNÉ SÍRY TAM, KDE JE SÍRA V RŮZNÝCH FORMÁCH1. PŘEDMĚTV tomto dokumentu je určen postup přípravy výluhu vodorozpustné síry obsažené v hnojivech v různých formách.2. OBLAST POUŽITÍTento postup se vztahuje na hnojiva, u nichž se podle směrnice 89/284/EHS požaduje udání obsahu vodorozpustné síry přítomné v hnojivu různých formách jako thiosíran, siřičitan nebo síran.3. Podstata metodySíra se rozpustí ve studené vodě a oxidací peroxidem vodíku v alkalickém prostředí se převede na síran.4. CHEMIKÁLIE4.1 Zředěná kyselina chlorovodíková 1:1:Jeden objemový díl kyseliny chlorovodíkové (ρ = 1,18) a jeden objemový díl vody.4.2 Roztok hydroxidu sodného obsahující minimálně 30 % NaOH (ρ = 1,33).4.3 Roztok peroxidu vodíku, 30 % (m/m).5. PŘÍSTROJE A POMŮCKY5.1 Stohmannova odměrná baňka na 500 ml.5.2 Rotační třepací stroj, 30 až 40 otáček za minutu.5.3 Elektrická topná deska s regulovatelnou teplotou.6. PŘÍPRAVA VZORKUViz metoda 1.7. PRACOVNÍ POSTUP7.1 Zkušební vzoreka) Obsahují-li hnojiva současně nejvýše 3 % síry (S), tj. 7,5 % SO3 a nejvýše 4 % vápníku (Ca), tj. 5,6 % CaO, naváží se 5 g hnojiva s přesností na jeden miligram.b) Obsahují-li hnojiva současně více než 3 % síry (S) a více než 4 % vápníku (Ca), naváží se 1 g hnojiva s přesností na jeden miligram.Zkušební vzorek se vloží do baňky na 500 ml (5.1).7.2 Příprava roztokuKe zkušebnímu vzorku se přidá přibližně 400 ml vody a uzavře se. Protřepává se (5.2) 30 minut. Doplní se po značku vodou a promíchá se. Filtruje se přes suchý filtr do suché nádoby. Pokud se filtrát ihned nepoužije, nádoba se zazátkuje.7.3 Oxidace poměrné části roztoku k analýzeOdebere se poměrná část výluhu o objemu nejvýše 50 ml a pokud možno obsahující od 20 do 100 mg síry (S).V případě potřeby se objem doplní vodou na 50 ml. Přidají se 3 ml roztoku hydroxidu sodného (4.2) a 2 ml roztoku peroxidu vodíku (4.3). Přikryje se hodinovým sklíčkem a na varné desce (5.3) se jednu hodinu mírně povaří. Po 1 ml se přidává roztok peroxidu vodíku tak dlouho, dokud probíhá oxidace (maximální množství je pět mililitrů).Nechá se vychladnout. Hodinové sklíčko se odstraní a jeho spodní plocha se omyje do kádinky. Přidá se přibližně 20 ml zředěné kyseliny chlorovodíkové (4.1). Doplní se vodou na objem přibližně 300 ml.Obsah síranů v celém oxidovaném roztoku se stanoví podle metody 8.9.Metoda 8.5VYLUHOVÁNÍ A STANOVENÍ ELEMENTÁRNÍ SÍRYUPOZORNĚNÍPři této metodě analýzy se používá sirouhlík (CS2). Musí být proto dodržena zvláštní bezpečnostní opatření, zejména pokud jde o:- skladování CS2,- osobní ochranné pomůcky,- pracovní hygienu,- požární prevenci a prevenci výbuchů,- likvidaci chemikálie.Tato metoda vyžaduje vysoce kvalifikovaný personál a vhodně vybavenou laboratoř.1. PŘEDMĚTV tomto dokumentu je určen postup přípravy výluhu a stanovení elementární síry obsažené v hnojivech.2. OBLAST POUŽITÍTento postup se vztahuje na hnojiva, u nichž se podle směrnice 89/284/EHS požaduje udání obsahu celkové síry v elementární formě.3. PODSTATA METODYPo odstranění rozpustných sloučenin se elementární síra vyluhuje sirouhlíkem. Vyluhovaná síra se následně stanoví gravimetricky.4. CHEMIKÁLIESirouhlík.5. PŘÍSTROJE A POMŮCKY5.1 Extrakční baňka na 100 ml se zabroušenou skleněnou zátkou.5.2 Soxhletův přístroj s odpovídající filtrační patronou.5.3 Rotační vakuová odparka.5.4 Elektrická sušárna vybavená větrákem, nastavená na 90 °C ± 2 °C.5.5 Porcelánové Petriho misky o průměru pět až sedm centimetrů, s výškou do 5 cm.5.6 Elektrická topná deska s regulovatelnou teplotou.6. PŘÍPRAVA VZORKUViz metoda 1.7. PRACOVNÍ POSTUP7.1 Zkušební vzorekS přesností na jeden miligram se naváží 5 až 10 g vzorku a umístí se do filtrační patrony Soxhletova přístroje (5.2).7.2 Vyluhování síryZ obsahu filtrační patrony se odstraní všechny rozpustné sloučeniny důkladným promytím horkou vodou. Vysuší se v sušárně (5.4) alespoň jednu hodinu při 90°C. Filtrační patrona se vloží do Soxhletova přístroje (5.2).Do baňky přístroje (5.1) se vloží několik varných kamínků a zváží se (P0), poté se přidá 50 ml sirouhlíku (4.1).Přístroj se zapojí a elementární síra se nechá vyluhovat šest hodin. Vypne se přívod tepla a po vychladnutí se baňka odpojí. Baňka se připojí na rotační vakuovou odparku (5.3); odpařování se vypne až v okamžiku, kdy obsah baňky ztuhne na houbovitou hmotu.Baňka se suší v sušárně (5.4) při 90°C, dokud není dosažena konstantní hmotnost (P1) (obvykle je třeba jedna hodina).7.3 Stanovení čistoty elementární sírySoučasně s elementární sírou se mohly sirouhlíkem vyloužit určité látky. Čistota elementární síry se stanoví tímto způsobem:Obsah baňky se co nejdůkladněji zhomogenizuje. Odeberou se 2 až 3 g látky a zváží se s přesností na jeden miligram (n). Umístí se na Petriho misku (5.5). Miska a obsah (P2) se společně zváží. Umístí se na topnou desku (5.6) nastavenou na teplotu nejvýše 220°C, aby se síra nevzňala. V sublimaci se pokračuje po tři až čtyři hodiny, dokud se nedosáhne konstantní hmotnosti (P3).Poznámka:U některých hnojiv není nutné stanovovat čistotu síry. V tom případě je proces ukončen bodem 7.2.8. VYJÁDŘENÍ VÝSLEDKŮProcentuální obsah elementární síry (S) v hnojivu je:Nečištěná S v hnojivu (%) =P- P× 100Čistota vyluhované síry (%) =P- P× 100Čistá S v hnojivu (%) =P- PP- P× 100kde:m = hmotnost zkušebního vzorku hnojiva (g),P0 = hmotnost Soxhletovy baňky (g),P1 = hmotnost Soxhletovy baňky a nečištěné síry po sušení (g),n = hmotnost nečištěné síry k čištění (g),P2 = hmotnost Petriho misky (g),P3 = hmotnost Petriho misky po sublimaci síry (g).Metoda 8.6MANGANOMETRICKÉ STANOVENÍ VYLUHOVANÉHO VÁPNÍKU PO SRÁŽENÍ JAKO ŠŤAVELAN1. PŘEDMĚTV tomto dokumentu je určen postup pro stanovení vápníku ve výluzích hnojiv.2. OBLAST POUŽITÍTento postup se vztahuje na hnojiva EHS, u nichž se podle směrnice 89/284/EHS požaduje udání obsahu celkového a/nebo vodorozpustného vápníku.3. PODSTATA METODYSrážení vápníku obsaženého v poměrné části výluhu ve formě šťavelanu, který se stanoví titrací manganistanem draselným.4. CHEMIKÁLIE4.1 Zředěná kyselina chlorovodíková 1:1:Jeden objemový díl kyseliny chlorovodíkové (ρ = 1,18) a jeden objemový díl vody.4.2 Kyselina sírová zředěná 1: 10:Jeden objemový díl kyseliny sírové (ρ = 1,84) v deseti objemových dílech vody.4.3 Roztok amoniaku zředěný 1: 1:Jeden objemový díl amoniaku (ρ = 0,88) a jeden objemový díl vody.4.4 Roztok šťavelanu amonného ((NH4)2C2O4.H2O) nasycený za teploty okolí (přibližně 40 g na litr).4.5 Roztok kyseliny citronové, 30 % (m/V).4.6 Roztok chloridu amonného, 5 % (m/V).4.7 Roztok bromthymolové modři v 95 % ethanolu, 0,1 % (m/V).4.8 Roztok bromkresolové zeleně v 95 % ethanolu, 0,04 % (m/V).4.9 Standardní roztok manganistanu draselného, 0,02 mol/l.5. PŘÍSTROJE A POMŮCKY5.1 Filtrační kelímek se skleněnou fritou o porozitě 5 až 20 μ.5.2 Horká vodní lázeň.6. PŘÍPRAVA POMĚRNÉ ČÁSTI K ANALÝZEDo kádinky na 400 ml se napipetuje poměrná část výluhu získaného metodou 8.1 nebo 8.3, obsahující od 15 do 50 mg Ca (= 21 až 70 mg CaO). Objem poměrné části se označí v2. V případě potřeby se neutralizuje (změna barvy indikátoru (4.7) ze žluté na modrou) několika kapkami roztoku amoniaku (4.3).Přidá se 1 ml roztoku kyseliny citronové (4.5) a 5 ml roztoku chloridu amonného (4.6).7. SRÁŽENÍ ŠŤAVELANU VÁPENATÉHOPřidá se přibližně 100 ml vody. Přivede se k varu, přidá se 8 až 10 kapek roztoku indikátoru (4.8) a po kapkách 50 ml horkého roztoku šťavelanu amonného (4.4). Pokud se vytváří sraženina, rozpustí se přidáním několika kapek kyseliny chlorovodíkové (4.1). Velmi pomalu se za stálého míchání neutralizuje roztokem amoniaku (4.3) na pH 4,4 až 4,6 (změna barvy indikátoru (4.8) ze zelené na modrou). Kádinka se vloží na přibližně 30 minut do vroucí vodní lázně (5.2).Kádinka se vyjme z lázně, nechá se jednu hodinu stát a zfiltruje se přes kelímek (5.1).8. TITRACE SRAŽENINY ŠŤAVELANUKádinka a kelímek se promývají, dokud není zcela odstraněn přebytek šťavelanu amonného (to lze ověřit nepřítomností chloridů v promývací vodě). Kelímek se umístí do kádinky na 400 ml a sraženina se rozpustí v 50 ml horké kyseliny sírové (4.2). Obsah kádinky se doplní vodou na přibližně 100 ml. Zahřeje se na teplotu 70 až 80°C a po kapkách se titruje roztokem manganistanu draselného (4.9), dokud růžové zabarvení nepřetrvá jednu minutu. Tento objem se označí n.9. VYJÁDŘENÍ VÝSLEDKŮObsah vápníku (Ca) v hnojivu je:Ca (%) = n × 0,02004 ××v× mkde:n = počet mililitrů použitého manganistanu,m = hmotnost zkušebního vzorku (g),v2 = objem poměrné části (ml),v1 = objem roztoku výluhu (ml),t = molární koncentrace roztoku manganistanu draselného (mol/l)..Metoda 8.7STANOVENÍ HOŘČÍKU ATOMOVOU ABSORPČNÍ SPEKTROFOTOMETRIÍ1. PŘEDMĚTV tomto dokumentu je určen postup pro stanovení hořčíku ve výluzích hnojiv.2. OBLAST POUŽITÍTento postup se vztahuje na hnojiva EHS, u nichž se požaduje udání obsahu celkového hořčíku a/nebo vodorozpustného hořčíku, jejichž výluhy jsou získány metodami 8.1 a 8.3,s výjimkou hnojiv uvedených v příloze směrnice o sekundárních živinách (89/284/EHS):typ 4 (kieserit),typ 5 (síran hořečnatý) atyp 7 (kieserit se síranem hořečnatým),na něž se vztahuje metoda 8.8.Následující metoda se vztahuje na všechny výluhy hnojiv obsahující prvky v množstvích, které by mohly rušit komplexometrické stanovení hořčíku.3. PODSTATA METODYStanovení hořčíku atomovou absorpční spektrofotometrií po vhodném zředění výluhu.4. CHEMIKÁLIE4.1 Kyselina chlorovodíková, roztok o koncentraci 1 mol/l4.2 Kyselina chlorovodíková, roztok o koncentraci 0,5 mol/l4.3 Standardní roztok hořčíku, 1,00 mg/ml.4.3.1 1,013 g síranu hořečnatého (MgSO4·7H2O) se rozpustí v roztoku kyseliny chlorovodíkové o koncentraci 0,5 mol/l (4.2) a doplní se tímto roztokem kyseliny do 100 ml.4.3.2 Naváží se 1,658 g oxidu hořečnatého (MgO), předem zbaveného všech stop oxidu uhličitého žíháním. Vpraví se do kádinky se 100 ml vody a 120 ml kyseliny chlorovodíkové o koncentraci 1 mol/l (4.1). Po rozpuštění se kvantitativně dekantuje do odměrné baňky na 1000 ml. Doplní se po značku vodou a promíchá se.nebo:4.3.3 Komerční standardní roztok.Za přezkoušení takovýchto roztoků je odpovědna laboratoř.4.4 Roztok chloridu strontnatého.75 g chloridu strontnatého (SrCl2·6H2O) se rozpustí v roztoku kyseliny chlorovodíkové (4.2) a doplní se stejným roztokem kyseliny na 500 ml.5. PŘÍSTROJE A POMŮCKYAtomový absorpční spektrofotometr s hořčíkovou lampou nastavený na 285,2 nm.Plamen vzduch - acetylen.6. PŘÍPRAVA VZORKUViz metody 8.1 a 8.3.7. PRACOVNÍ POSTUP7.1 Pokud je u hnojiva udán obsah hořčíku (Mg) vyšší než 6 % (tj. 10 % jako MgO), odebere se pipetou 25 ml (V1) roztoku výluhu (6). Převede se do odměrné baňky na 100 ml, doplní po značku vodou a promíchá se. Zřeďovací faktor je D1 = 100/V1.7.2 Pipetou se odebere 10 ml roztoku výluhu (6) nebo roztoku (7.1). Převede se do odměrné baňky na 200 ml. Doplní se po značku roztokem kyseliny chlorovodíkové o koncentraci 0,5 mol/l (4.2) a promíchá se. Zřeďovací faktor je 200/10.7.3 Roztok (7.2) se zředí roztokem kyseliny chlorovodíkové o koncentraci 0,5 mol/l (4.2) tak, aby získaná koncentrace byla v optimálním pracovním rozsahu spektrofotometru (5.1). V2 je objem vzorku ve 100 ml. Zřeďovací faktor je D2 = 100/V2.Konečný roztok by měl obsahovat 10 % (V/V) roztoku chloridu strontnatého (4.4).7.4 Příprava slepého roztokuSlepý roztok se připraví opakováním celého postupu počínaje vyluhováním (metoda 8.1 nebo 8.3), vynechá se pouze zkušební vzorek hnojiva.7.5 Příprava kalibračních roztokůŘeděním standardního roztoku (4.3) kyselinou chlorovodíkovou o koncentraci 0,5 mol/l se připraví nejméně pět kalibračních roztoků o vzrůstající koncentraci v optimálním měřícím rozsahu přístroje (5.1).Tyto roztoky by měly obsahovat 10 % (V/V) roztoku chloridu strontnatého (4.4).7.6 MěřeníSpektrofotometr se nastaví na vlnovou délku 285,2 nm.Postupně se zavedou kalibrační roztoky (7.5), roztok vzorku (7.3) a slepý roztok (7.4), přístroj se promývá roztokem, který se bude následně měřit. Tento postup se třikrát opakuje. Sestrojí se kalibrační křivka tak, že na svislou osu se vynášejí průměrné absorbance pro každý kalibrační roztok (7.5) a na vodorovnou osu odpovídající koncentrace hořčíku v μg/ml. Koncentrace hořčíku ve zkušebním vzorku Xs (7.3) a slepém roztoku Xb (7.4) se stanoví odečtením z kalibrační křivky.8. VYJÁDŘENÍ VÝSLEDKŮMnožství hořčíku (Mg) nebo oxidu hořečnatého (MgO) ve vzorku se vypočte porovnáním s kalibračními roztoky a v úvahu se vezme i slepý pokus.Procentuální obsah hořčíku (Mg) v hnojivu se rovná:Mg (%) =DD500.1001000.1000 MXs = koncentrace analyzovaného roztoku odečtená z kalibrační křivky (μg/ml),Xb = koncentrace slepého roztoku odečtená z kalibrační křivky (μg/ml),D1 = zřeďovací faktor, pokud je roztok zředěn (7.1).Pokud bylo odebráno 25 ml, rovná se čtyřem.Pokud se roztok neředil, rovná se jedné.D2 = zřeďovací faktor v 7.3.M = hmotnost zkušebního vzorku v době vyluhování.MgO (%) = Mg (%)/0,6Metoda 8.8STANOVENÍ HOŘČÍKU KOMPLEXOMETRICKY1. PŘEDMĚTV tomto dokumentu je určen postup pro stanovení obsahu hořčíku ve výluzích hnojiv.2. OBLAST POUŽITÍTento postup je použitelný pro následující výluhy hnojiv EHS, u nichž je třeba stanovit celkový a/nebo vodorozpustný hořčík:- hnojiva uvedená ve směrnici 76/116/EHS: jednosložková dusíkatá hnojiva, typ 1b (dusičnan vápenato-hořečnatý), typ 7 (dusičnan amonný se síranem amonným a síranem hořečnatým), typ 8 (dusíkatá hnojiva s hořčíkem) a jednosložková draselná hnojiva typu 2 (obohacený kainit), typ 4 (chlorid draselný obsahující hořčík), typ 6 (síran draselný s hořečnatými solemi),- hnojiva uvedená v příloze směrnice o sekundárních živinách (89/284/EHS).3. PODSTATA METODYHořčík se převede do roztoku metodou 8.1 a/nebo 8.3. První titrace: Ca a Mg se titruje EDTA za přítomnosti eriochromové černi T. Druhá titrace: Ca se titruje EDTA za přítomnosti kalceinu nebo kalkonalidu I. Hořčík se stanoví z rozdílu.4. CHEMIKÁLIE4.1 Standardní roztok hořčíku, 0,05 mol/l:4.1.1 Rozpustí se 1,232 g síranu hořečnatého (MgSO4·7H2O) v roztoku kyseliny chlorovodíkové o koncentraci 0,5 mol/l (4.11) a doplní se stejnou kyselinou na 100 ml.nebo:4.1.2 Naváží se 2,016 g oxidu hořečnatého, předem zbaveného všech stop oxidu uhličitého žíháním (MgO, 2 hodiny při 600 °C). Přenese se do kádinky se 100 ml vody.Přimíchá se přibližně 120 ml kyseliny chlorovodíkové o koncentraci 1 mol/l (4.12).Po rozpuštění se kvantitativně převede do odměrné baňky na 1000 ml. Doplní se po značku a promíchá se.Jeden mililitr těchto roztoků by měl obsahovat 1,216 mg Mg (= 2,016 mg MgO).Za přezkoušení koncentrace tohoto standardního roztoku je odpovědna laboratoř.4.2 Roztok EDTA, 0,05 mol/lNaváží se 18,61 g dihydrátu disodné soli ethylendiamintetraoctové kyseliny (C10H14N2Na2O8·2H2O), převede se do kádinky na 1000 ml a rozpustí se v 600 až 800 ml vody. Roztok se kvantitativně převede do baňky na 1000 ml. Doplní se po značku a promíchá se. Roztok se zkontroluje pomocí standardního roztoku (4.1) tak, že se 20 ml výše uvedeného standardního roztoku titruje podle analytického postupu popsaného v (7.2).Jeden mililitr roztoku EDTA by měl odpovídat 1,216 mg Mg (= 2,016 mg MgO) a 2,004 mg Ca (= 2,804 mg CaO) (viz poznámky 10.1 a 10.6).4.3 Standardní roztok vápníku, 0,05 mol/lNaváží se 5,004 g suchého uhličitanu vápenatého. Přenese se do kádinky se 100 ml vody. Postupně se vmíchá 120 ml kyseliny chlorovodíkové o koncentraci přibližně 1 mol/l (4.12).Přivede se k varu, aby se odstranil oxid uhličitý, ochladí se, kvantitativně se převede do jednolitrové odměrné baňky, objem se doplní vodou a promíchá se. Tento roztok se zkontroluje roztokem EDTA (4.2) podle analytického postupu (7.3). Jeden mililitr tohoto roztoku by měl obsahovat 2,004 mg Ca (= 2,804 mg CaO) a měl by odpovídat jednomu mililitru roztoku EDTA o koncentraci 0,05 mol/l (4.2).4.4 Indikátor kalceinVe třecí misce se pečlivě rozetře jeden gram kalceinu se 100 g chloridu sodného. Použije se 10 mg této směsi. Barva indikátoru se mění ze zelené na oranžovou. Titrace musí pokračovat, dokud se nezíská oranžová barva bez zeleného tónu.4.5 Indikátor kalkonalid I400 mg kalkonalidu I se rozpustí ve 100 ml methanolu. Tento roztok se může uchovávat přibližně pouze čtyři týdny. Používají se tři kapky tohoto roztoku. Barva indikátoru se mění z červené na modrou. Titrace musí pokračovat, dokud se nezíská modrá barva bez červeného tónu.4.6 Indikátor eriochromová čerň T300 mg eriochromové černi T se rozpustí ve směsi 25 ml 1propanolu a 15 ml triethanolaminu. Tento roztok se může uchovávat přibližně pouze čtyři týdny. Používají se tři kapky tohoto roztoku. Barva tohoto indikátoru se mění z červené na modrou a titrace musí pokračovat, dokud se nedosáhne modré barvy bez červeného tónu. Barva se mění pouze tehdy, je-li přítomen hořčík. V případě potřeby se přidá jeden mililitr standardního roztoku (4.1).Když je přítomen vápník i hořčík, EDTA tvoří komplex nejprve s vápníkem a poté s hořčíkem. V tomto případě se tyto dva prvky stanovují současně.4.7 Roztok kyanidu draselnéhoVodný roztok KCN, 2 %. (Nepipetuje se ústy a viz poznámka 10.7).4.8 Roztok hydroxidu draselného a kyanidu draselnéhoRozpustí se 280 g KOH a 66 g KCN ve vodě, objem se doplní do jednoho litru a promíchá se.4.9 Tlumivý roztok o pH 10,5V odměrné baňce na 500 ml se rozpustí 33 g chloridu amonného ve 200 ml vody, přidá se 250 ml amoniaku (ρ = 0,91), doplní se po značku vodou a promíchá se. Pravidelně se kontroluje pH roztoku.4.10 Zředěná kyselina chlorovodíková 1:1: jeden objemový díl kyseliny chlorovodíkové (ρ = 1,18) a jeden objemový díl vody.4.11 Roztok kyseliny chlorovodíkové, přibližně 0,5 mol/l.4.12 Roztok kyseliny chlorovodíkové, přibližně 1 mol/l.4.13 Roztok hydroxidu sodného, 5 mol/l.5. PŘÍSTROJE A POMŮCKY5.1 Magnetické míchadlo nebo mechanická míchačka.5.2 pH–metr.6. KONTROLNÍ ZKOUŠKAProvede se stanovení na takových poměrných částech roztoků (4.1. a 4.3.), aby se poměr Ca/Mg přibližně rovnal poměru v roztoku k analýze. K tomuto účelu se odebere (a) standardního roztoku (4.3) a (b – a) standardního roztoku (4.1). (a) a (b) jsou ml roztoku EDTA použité na dvě titrace provedené na roztoku k analýze. Tento postup je správný pouze tehdy, pokud jsou roztoky EDTA, vápníku a hořčíku přesně ekvivalentní. Pokud tomu tak není, je potřeba provést opravy.7. PŘÍPRAVA ROZTOKU K ANALÝZEViz metoda 8.1 a 8.3.8. STANOVENÍ8.1 Poměrné části vzorku.Pokud je to možné, měla by poměrná část obsahovat od 9 do 18 mg hořčíku (= 15 až 30 mg MgO).8.2 Titrace za přítomnosti eriochromové černi TPoměrná část (8.1) roztoku k analýze se odpipetuje do kádinky na 400 ml. Přebytečná kyselina se za pomoci pH–metru neutralizuje roztokem hydroxidu sodného o koncentraci 5 mol/l (4.13). Zředí se vodou na přibližně 100 ml. Přidá se 5 ml tlumivého roztoku (4.9). Hodnota pH naměřená pH–metrem musí být 10,5 ± 0,1. Přidají se 2 ml roztoku kyanidu draselného (4.7) a tři kapky indikátoru eriochromové černi T (4.6). Titruje se roztokem EDTA (4.2) za mírného míchání magnetickým míchadlem (5.1) (viz 10.2, 10.3 a 10.4). Počet mililitrů roztoku EDTA o koncentraci 0,05 mol/l se označí jako "b".8.3 Titrace za přítomnosti kalceinu nebo kalkonalidu IOdpipetuje se stejná poměrná část roztoku k analýze, jaká byla odebrána pro výše zmíněnou titraci, a přenese se do kádinky na 400 ml. Přebytečná kyselina se za pomoci pH–metru neutralizuje roztokem hydroxidu sodného o koncentraci 5 mol/l (4.13). Zředí se vodou na přibližně 100 ml. Přidá se 10 ml roztoku KOH/KCN (4.8) a indikátor (4.4) nebo (4.5). Titruje se roztokem EDTA (4.2) za mírného míchání magnetickým míchadlem (5.1) (viz 10.2, 10.3 a 10.4). Počet mililitrů roztoku EDTA o koncentraci 0,05 mol/l se označí jako "a".9. VYJÁDŘENÍ VÝSLEDKŮPro hnojiva EHS, pro která je metoda použitelná (5 g hnojiva v 500 ml výluhu), je procentuální obsah hořčíku v hnojivu:MgO (%) v hnojivu =× TMMgO (%) v hnojivu =× T'Mkde:a = počet mililitrů roztoku EDTA o koncentraci 0,05 mol/l použitého pro titraci za přítomnosti kalceinu nebo kalkonalidu I,b = počet mililitrů roztoku EDTA o koncentraci 0,05 mol/l použitého pro titraci za přítomnosti eriochromové černi T,M = hmotnost vzorku přítomného v odebrané poměrné části (g),T = 0,2016 × molární koncentrace roztoku EDTA/0,05 (viz 4.2),T' = 0,1216 × molární koncentrace roztoku EDTA/0,05 (viz 4.2).10. POZNÁMKY10.1 Stechiometrický poměr EDTA - kov je při komplexometrických analýzách vždy 1: 1, ať je valence kovu jakákoliv, a bez ohledu na skutečnost, že EDTA je čtyřvalentní. Titrační roztok EDTA a standardní roztoky budou proto molární a nikoliv normální.10.2 Komplexometrické indikátory jsou často citlivé na působení vzduchu. Roztok může během titrace ztrácet svou barvu. V takovém případě se musí přidat jedna nebo dvě kapky indikátoru. To platí zejména v případě eriochromové černi a kalkonalidu I.10.3 Komplexy kov-indikátor jsou často relativně stabilní a může trvat nějakou dobu, než se barva změní. Proto se musí poslední kapky EDTA přidávat pomalu a přidáním kapky roztoku hořčíku (4.1) nebo vápníku (4.3) o koncentraci 0,05 mol/l je nutné ověřit, zda již nedošlo ke změně barvy. To platí zejména v případě komplexu eriochrom-hořčík.10.4 Změna barvy indikátoru se nesmí pozorovat ve vertikální rovině, ale horizontálně s hladinou roztoku. Kádinka musí být umístěna proti bílému pozadí v dobře osvětlené poloze. Změna barvy indikátoru se také může snadno pozorovat tak, že se kádinka umístí na matované sklo zespoda mírně osvětlené (25wattovou žárovkou).10.5 Tato analýza vyžaduje určitou dávku zkušenosti. Úloha spočívá mimo jiné ve sledování změn barev standardních roztoků 4.1 a 4.3. Doporučuje se, aby stanovení prováděl stejný laboratorní pracovník.10.6 Jestliže se použije roztok EDTA zaručené síly (například Titrisol, Normex), může to zjednodušit kontrolu ekvivalence standardních roztoků 4.1, 4.2 a 4.3.10.7 Roztok obsahující kyanid draselný se nesmí vylít do výlevky, dokud se kyanid nepřevede na neškodnou sloučeninu, například alkalizací a následnou oxidací chlornanem sodným.Metoda 8.9STANOVENÍ SÍRANŮ1. PŘEDMĚTV tomto dokumentu je určen postup pro stanovení síry přítomné ve výluzích hnojiv ve formě síranů.2. OBLAST POUŽITÍTento postup se vztahuje na stanovení síranů přítomných ve výluzích provedených metodami 8.1, 8.2, 8.3 a 8.4.3. PODSTATA METODYGravimetrické stanovení jako síran barnatý.4. CHEMIKÁLIE4.1 Zředěná kyselina chlorovodíková 1:1:Jeden objemový díl kyseliny chlorovodíkové (ρ = 1,18) a jeden objemový díl vody.4.2 Roztok chloridu barnatého BaCl2·2H2O: 122 g na litr.4.3 Roztok dusičnanu stříbrného: 5 g na litr.5. PŘÍSTROJE A POMŮCKY5.1 Porcelánové kelímky na spalování.5.2 Horká vodní lázeň.5.3 Sušárna nastavená na 105°C ± 1°C.5.4 Elektrická pícka nastavená na 800°C ± 50°C.6. PRACOVNÍ POSTUP6.1 Odběr vzorku roztokuOdpipetuje se poměrná část jednoho z výluhů podle bodu 2., obsahující od 20 do 100 mg S nebo od 50 do 250 mg SO3.Tato poměrná část se umístí do kádinky o vhodném objemu. Přidá se 20 ml zředěné kyseliny chlorovodíkové (4.1). Doplní se vodou asi na 300 ml.6.2 Příprava sraženinyRoztok se přivede k varu. Za intenzivního míchání roztoku v kádince se po kapkách přidá asi 20 ml roztoku chloridu barnatého (4.2). Vaří se několik minut.Kádinka přikrytá hodinovým sklíčkem se na hodinu umístí do vroucí vodní lázně (5.2). Poté se nechá stát při teplotě ± 60°C, dokud kapalina nad sraženinou není čirá. Čirý roztok se dekantuje přes hustý bezpopelový filtr. Sraženina se několikrát promyje horkou vodou. Sraženina na filtru se promývá, dokud není filtrát zbaven chloridů. Přítomnost chloridů lze ověřit roztokem dusičnanu stříbrného (4.3).6.3 Spálení a vážení sraženinyFiltrační papír se sraženinou se vloží do porcelánového kelímku (5.1), předem zváženého s přesností na 0,1 mg. Předsuší se v sušárně (5.3) a spaluje se půl hodiny při přibližně 800 °C v elektrické pícce (5.4). Nechá se vychladnout v exsikátoru a zváží se s přesností na 0,1 mg.7. VYJÁDŘENÍ VÝSLEDKŮJeden miligram síranu barnatého odpovídá 0,137 mg S nebo 0,343 mg SO3.Procentuální obsah S v hnojivu je:S (%) = w × 0,0137 ×vv× mSO(%) = S (%) × 2,5kde:w = hmotnost sraženiny síranu barnatého (mg),v1 = objem výluhu (ml),v2 = objem poměrné části (ml),m = hmotnost zkušebního vzorku (g).Metoda 8.10STANOVENÍ VYLUHOVANÉHO SODÍKU1. PŘEDMĚTV tomto dokumentu je určen postup pro stanovení sodíku ve výluzích hnojiv.2. OBLAST POUŽITÍTento postup se vztahuje na hnojiva EHS, u nichž se podle směrnice 89/284/EHS požaduje udání obsahu sodíku.3. PODSTATA METODYPo odpovídajícím zředění výluhu získaného metodou 8.1 a/nebo 8.3 se obsah sodíku v roztoku stanoví plamenovou emisní spektrofotometrií.4. CHEMIKÁLIE4.1 Zředěná kyselina chlorovodíková 1:1:Jeden objemový díl kyseliny chlorovodíkové čistoty p.a. (ρ = 1,18) a jeden objemový díl vody.4.2 Dusičnan hlinitý, Al(NO3)3.9H2O.4.3 Chlorid cesný, CsCl.4.4 Bezvodý chlorid sodný, NaCl.4.5 Roztok chloridu cesného a dusičnanu hlinitéhoV odměrné baňce na 1000 ml se rozpustí ve vodě 50 g chloridu cesného (4.3) a 250 g dusičnanu hlinitého (4.2). Doplní se po značku vodou a promíchá se.4.6 Standardní roztok sodíku: jeden miligram Na/mililitr.V odměrné baňce na 1000 ml se rozpustí ve vodě 2,542 g chloridu sodného (4.4). Přidá se 10 ml kyseliny chlorovodíkové (4.1). Doplní se po značku vodou a promíchá se.5. PŘÍSTROJE A POMŮCKYSpektrofotometr vybavený pro plamenovou emisi, nastavený na 589,3 nm.6. KALIBRAČNÍ ROZTOKY6.1 Do odměrné baňky na 250 ml se odměří 10 mililitrů standardního roztoku (4.6). Doplní se po značku vodou a promíchá se. Koncentrace roztoku: 40 μg/ml Na.6.2 0, 5, 10, 15, 20, 25 ml pomocného roztoku (6.1) se odměří do odměrných baněk na 100 ml. Přidá se 10 ml roztoku (4.5). Doplní se po značku vodou a promíchá se. Koncentrace roztoků: 0, 2, 4, 6, 8, 10 μg/ml Na.7. PŘÍPRAVA ROZTOKŮ K MĚŘENÍVýluh připravený podle metody 8.1 nebo 8.3 se v závislosti na předpokládaném obsahu sodíku (pět gramů hnojiva v 500 ml) zředí podle této tabulky:Na2O (%) | Na (%) | Pomocné ředění | Konečné ředění | Stupeň zředění |Vzorek (ml) (v2) | Zředění na ml (v3) | Vzorek (ml) (v4) | Zředění na ml |3—5 | 2,2—3,7 | 10 | 50 | 10 | 100 | 50 |5—10 | 3,7—7,4 | 10 | 100 | 10 | 100 | 100 |10—20 | 7,4—15 | 10 | 100 | 5 | 100 | 200 |20—38 | 15—28 | 5 | 100 | 5 | 100 | 400 |K pomocném ředění se použije voda. Při konečném ředění se přidá 10 ml roztoku (4.5). Odměrná baňka na 100 ml se doplní po značku vodou.Pro jednogramový zkušební vzorek se konečné zředění (v4) vynásobí pěti.8. STANOVENÍSpektrofotometr (5.1) se nastaví na měření při 589,3 nm. Přístroj se zkalibruje proměřením intenzity záření kalibračních roztoků (6.2). Citlivost přístroje se upraví tak, aby se pro nejvíce koncentrovaný kalibrační roztok použil celý rozsah. Změří se intenzita záření roztoku vzorku k analýze (7). Tento postup se třikrát opakuje.9. VYJÁDŘENÍ VÝSLEDKŮSestrojí se kalibrační křivka tak, že na svislou osu se vynášejí průměrné naměřené hodnoty pro každý kalibrační roztok a na vodorovnou osu odpovídající koncentrace vyjádřené v μg/ml. Koncentrace sodíku ve zkušebním vzorku se stanoví odečtem z této křivky. Množství sodíku se vypočítá na základě standardních roztoků s přihlédnutím ke stupni zředění. Výsledky se vyjádří v procentech množství vzorku.Procentuální obsah sodíku (Na) v hnojivu je:Na (%) = ×.vvvv10-2mNa(%) = Na (%) × 1,348kde:x = koncentrace roztoku vneseného do spektrofotometru (μg/ml),v1 = objem výluhu (ml),v2 = objem poměrné části výluhu při pomocném ředění (ml),v3 = výsledný objem při pomocném ředění (ml),v4 = objem poměrné části při výsledném ředění v ml (ve 100 ml),m = hmotnost zkušebního vzorku (g)."[1] Úř. věst. L 111, 22.4.1989, s. 34.--------------------------------------------------


title: Směrnice Rady ze dne 6. února 1970 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se přípustné hladiny akustického tlaku a výfukového systému motorových vozidel

text:
Důležité právní upozornění

|

31970L0157

Úřední věstník L 042 , 23/02/1970 S. 0016 - 0020 Finské zvláštní vydání: Kapitola 15 Svazek 1 S. 0117  Dánské zvláštní vydání: Řada I Kapitola 1970(I) S. 0095  Švédské zvláštní vydání: Kapitola 15 Svazek 1 S. 0117  Anglické zvláštní vydání: Řada I Kapitola 1970(I) S. 0111  - 0116 Řecké zvláštní vydání: Kapitola 13 Svazek 1 S. 0061  Španělské zvláštní vydání: Kapitola 13 Svazek 1 S. 0189  Portugalské zvláštní vydání Kapitola 13 Svazek 1 S. 0189

		Směrnice Radyze dne 6. února 1970o sbližování právních předpisů členských států týkajících se přípustné hladiny akustického tlaku a výfukového systému motorových vozidel(70/157/EHS)RADA EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ,s ohledem na smlouvu o založení Evropského hospodářského společenství, a zejména na článek 100 této smlouvy,s ohledem na návrh Komise,s ohledem na stanovisko Evropského parlamentu [1],s ohledem na stanovisko Hospodářského a sociálního výboru [2],vzhledem k tomu, že technické požadavky, které musí motorová vozidla podle vnitrostátních právních předpisů splňovat, se mimo jiné vztahují na přípustné hladiny akustického tlaku a na výfukový systém;vzhledem k tomu, že se tyto požadavky v jednotlivých členských státech liší; že je proto nutné, aby všechny členské státy zavedly stejné požadavky vedle nebo namísto svých stávajících právních předpisů, zejména aby bylo možné použít u všech typů vozidel postup EHS schvalování typu, který je předmětem směrnice Rady 70/156/EHS ze dne 6. února 1970 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se schvalování typu motorových vozidel a jejich přípojných vozidel [3],PŘIJALA TUTO SMĚRNICI:Článek 1Pro účely této směrnice se "vozidlem" rozumí každé motorové vozidlo určené k provozu na pozemních komunikacích, s karoserií nebo bez karoserie, které má nejméně čtyři kola a maximální konstrukční rychlost vyšší než 25 km/h, s výjimkou kolejových vozidel, zemědělských traktorů a strojů a strojů pro veřejné práce.Článek 2Členské státy nesmějí odmítnout udělit EHS schválení typu nebo vnitrostátní schválení typu pro určitý typ vozidla z důvodu přípustné hladiny akustického tlaku nebo výfukového systému, pokud jeho hladina akustického tlaku a výfukový systém splňují požadavky stanovené v příloze.Článek 3Změny nezbytné pro přizpůsobení požadavků přílohy technickému pokroku, s výjimkou požadavků stanovených v bodech I.1 a I.4.1.4, se přijímají postupem stanoveným v článku 13 směrnice Rady o schvalování typu motorových vozidel a jejich přípojných vozidel.Článek 41. Členské státy uvedou v účinnost předpisy nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí do 18 měsíců od jejího oznámení a neprodleně o nich uvědomí Komisi.2. Členské státy sdělí Komisi znění hlavních ustanovení vnitrostátních právních předpisů, které přijmou v oblasti působnosti této směrnice.Článek 5Tato směrnice je určena členským státům.V Bruselu dne 6. února 1970.Za RaduPředsedaP. Harmel[1] Úř. věst. 160, 18.12.1969, s. 7.[2] Úř. věst. 48, 16.4.1969, s. 16.[3] Úř. věst. L 42, 23.2.1970, s. 1.--------------------------------------------------PŘÍLOHA II. PŘÍPUSTNÉ HLADINY AKUSTICKÉHO TLAKUI.1 Mezní hodnotyHladina akustického tlaku vozidel, o kterých se hovoří v článku 1 této směrnice, měřená za podmínek stanovených v této příloze, nesmějí překročit následující mezní hodnoty:| Kategorie vozidel | Hodnota dB(A) (decibel (A)) |I.1.1 | Vozidla pro dopravu osob s nejvýše devíti sedadly, včetně sedadla řidiče. | 82 |I.1.2 | Vozidla pro dopravu osob s více než devíti sedadly, včetně sedadla řidiče a s maximální přípustnou hmotností do 3,5 tuny. | 84 |I.1.3 | Vozidla pro dopravu nákladů s maximální přípustnou hmotností do 3,5 tuny. | 84 |I.1.4 | Vozidla pro dopravu osob s více než devíti sedadly včetně sedadla řidiče, s maximální přípustnou hmotností nad 3,5 tuny. | 89 |I.1.5 | Vozidla pro dopravu nákladů s maximální přípustnou hmotností nad 3,5 tuny. | 89 |I.1.6 | Vozidla pro dopravu osob s více než devíti sedadly včetně sedadla řidiče, s výkonem motoru 200 k/DIN a více. | 91 |I.1.7 | Vozidla pro dopravu nákladů nebo hmot s výkonem motoru 200 k/DIN a více a s maximální přípustnou hmotností nad 12 tun. | 91 |I.2 Měřicí přístrojeHluk vyzařovaný vozidlem, se musí měřit přesným zvukoměrem typu, který je popsán v publikaci č. 179 Mezinárodní elektrotechnické komise (IEC), 1. vydání (1965).I.3 Podmínky měřeníMěření se uskutečňují na nenaloženém vozidle na dostatečně tichém a otevřeném prostranství (hladina akustického tlaku pozadí a hladina akustického tlaku větru musí být nejméně o 10 dB(A) nižší než hladina akustického tlaku, která má být měřena).Toto prostranství má mít např. tvar otevřeného prostoru o poloměru 50 metrů se střední částí o poloměru alespoň 20 metrů s prakticky vodorovnou plochou z betonu, asfaltu nebo podobného materiálu, nepokrytou prachovým sněhem, vysokou travou, sypkou zeminou nebo popelem.Povrch zkušební dráhy musí být takový, aby nezpůsoboval nadměrný hluk pneumatik. Tato podmínka se vztahuje pouze na měření hluku vozidel za jízdy.Měřit se musí za příznivých povětrnostních podmínek a při malém větru. v měřicím prostoru v blízkosti vozidla nebo mikrofonu nesmí být nikdo mimo měřícího technika odečítajícího na přístroji, jelikož přítomnost diváků v blízkosti buď vozidla nebo mikrofonu může významně ovlivňovat odečet přístroje. Zjištěná kolísání údaje, která se jeví jako nesouvisející s charakterem celkové hladiny akustického tlaku vozidla, se musí při odečtu přehlížet.I.4 Metody měřeníI.4.1 Měření hluku vozidel za jízdy (pro schválení typu)Na každé straně vozidla se měří nejméně dvakrát. Pro účely seřízení se mohou uskutečnit předběžná měření, která se však nesmějí brát v úvahu.Mikrofon se umístí 1,2 metru nad povrch země ve vzdálenosti 7,5 metru od dráhy podélné osy vozidla CC′, měřeno na kolmici PP′ k této dráze (obrázek 1).Na zkušební dráze se vyznačí dvě čáry AA′ a BB′ rovnoběžné s čárou PP′ a umístěné 10 metrů před a 10 metrů za touto čárou. Vozidlo se musí na čáru AA′ přibližovat ustálenou rychlostí, která je určena dále. Akcelerátor se pak musí plně otevřít tak rychle, jak je prakticky proveditelné a v plně otevřené poloze musí být držen do doby, dokud záď vozidla nepřekročí čáru BB′; pak se musí akcelerátor opět uzavřít tak rychle, jak je to možné [1].Výsledkem měření je nejvyšší zaznamenaná hladina akustického tlaku.I.4.1.1 Vozidla bez převodovkyVozidlo se musí k čáře AA′ přibližovat ustálenou rychlostí odpovídající nejnižší rychlosti z následujících tří možností:- rychlost při otáčkách motoru rovných třem čtvrtinám otáček maximálního výkonu motoru,- rychlost při otáčkách motoru rovných třem čtvrtinám otáček regulátoru,- 50 km/h.I.4.1.2 Vozidla s ručně ovládanou převodovkouI.4.1.2.1 – Pokud je vozidlo vybaveno dvourychlostní, třírychlostní nebo čtyřrychlostní převodovkou, musí být zařazen druhý rychlostní stupeň;I.4.1.2.2 – Pokud je převodovka více než čtyřrychlostní, musí být zařazen třetí rychlostní stupeň;I.4.1.2.3 – Má-li převod dvojitý poměr (redukční převodovka nebo dvourychlostní soustava zadní nápravy), musí mít tato převodovka zařazen stupeň, který umožňuje nejvyšší rychlost vozidla.Vozidlo se musí k čáře AA′ přibližovat ustálenou rychlostí odpovídající nejnižší rychlosti z následujících tří možností:- rychlost při otáčkách motoru, rovných třem čtvrtinám otáček maximálního výkonu motoru,- rychlost při otáčkách motoru, rovných třem čtvrtinám otáček regulátoru,- 50 km/h.I.4.1.3 Vozidla se samočinnou převodovkouVozidlo se musí k čáře AA′ přibližovat ustálenou rychlostí, odpovídající nižší rychlostí z následujících dvou možností:- 50 km/h,- tři čtvrtiny maximální rychlosti vozidla,Pokud je možnost volby, užije se "normální" poloha selektoru pro městský provoz.I.4.1.4 Vyhodnocení výsledkůI.4.1.4.1 Aby byla tolerována nepřesnost měřících přístrojů, musí se výsledek každého měření stanovit snížením odečtu na měřícím přístroji o 1 dB(A).I.4.1.4.2 Měření se považují za platná, pokud mezi dvěma po sobě následujícími měřeními na téže straně vozidla není větší rozdíl než 2 dB(A).I.4.1.4.3 Výsledkem zkoušky je nejvyšší měřená hladina akustického tlaku. Pokud by tato hodnota překračovala nejvyšší povolenou hladinu akustického tlaku pro kategorii testovaného vozidla o více než 1 dB(A), musí se měřit znovu dvakrát. Tři z takto získaných čtyř výsledků musí pak být v předepsaných mezích. Místa měření vozidla za jízdy+++++ TIFF +++++MikrofonI.4.2 Měření hluku stojících vozidelI.4.2.1 Umístění zvukoměruMěří se v bodě X (viz obrázek 2) ve vzdálenosti 7 metrů od nejbližšího místa povrchu vozidla.Mikrofon se musí umístit 1,2 metru nad povrch země.I.4.2.2 Počet měřeníMusí se měřit nejméně dvakrát.I.4.2.3 Podmínky zkoušení vozidlaMotor vozidla bez regulátoru otáček musí být provozován při třech čtvrtinách otáček maximálního výkonu podle údaje výrobce. Otáčky motoru musí být měřeny nezávislým přístrojem, např. na válcích a otáčkoměrem. Pokud je motor vybaven regulátorem který chrání motor před překročením otáček při kterých vyvozuje svůj maximální výkon, musí být provozován při maximálních otáčkách, které regulátor umožní.Před každým měřením musí být motor uveden na svoji obvyklou provozní teplotu.I.4.2.4 Vyhodnocení výsledkůVeškeré zjištěné údaje hladin akustického tlaku musí být uvedeny v protokolu.Tam, kde je to možné, musí být rovněž uvedena metoda, užitá ke stanovení výkonu motoru. Rovněž musí být uveden stav naložení vozidla.Měření se považují za platná, pokud mezi dvěma po sobě následujícími měřeními na téže straně vozidla není větší rozdíl než 2 dB(A).Výsledkem zkoušky je nejvyšší měřená hladina akustického tlaku.+++++ TIFF +++++Místa měření stojícího vozidlaII. VÝFUKOVÝ SYSTÉM (TLUMIČ)II.1 Je-li vozidlo vybaveno zařízením konstruovaným pro snížení výfukového hluku (tlumičem), uplatní se požadavky bodu II. Je-li sání motoru vybaveno vzduchovým filtrem, který je nezbytný pro splnění požadavků na přípustné hladiny akustického tlaku, musí být filtr považován za část tlumiče a požadavky bodu II se musí na tento filtr rovněž uplatnit.II.2 K certifikátu EHS schválení typu vozidla se musí připojit výkres výfukového systému.II.3 Tlumič musí být označen značkou a typem, které musí být zřetelně čitelné a nesmazatelné.II.4 Užití vláknitých materiálů je při výrobě tlumičů povolené pouze za splnění následujících podmínek:II.4.1 Vláknité materiály nemohou být umístěny v těch částech tlumiče, kterými procházejí plyny.II.4.2 Vhodná zařízení musí zajistit, že vláknitý materiál zůstane na svém místě po celou dobu, kdy je tlumič užíván.II.4.3 Vláknitý materiál musí být tepelně odolný alespoň o 20 % vyšším teplotám, než je provozní teplota, která může vzniknout v oblasti tlumiče, kde jsou tyto vláknité materiály umístěny.[1] Pokud je k vozidlu připojeno přípojné vozidlo nebo návěs, tyto se neberou v úvahu při určení toho, kdy je překročena čára BB’.--------------------------------------------------


title: Směrnice Rady 93/34/EHS ze dne 14. června 1993 o povinném označení dvoukolových a tříkolových motorových vozidel

text:
Důležité právní upozornění

|

31993L0034

Úřední věstník L 188 , 29/07/1993 S. 0038 - 0043 Finské zvláštní vydání: Kapitola 7 Svazek 4 S. 0244  Švédské zvláštní vydání: Kapitola 7 Svazek 4 S. 0244

		Směrnice Rady 93/34/EHSze dne 14. června 1993o povinném označení dvoukolových a tříkolových motorových vozidelRADA EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ,s ohledem na Smlouvu o založení Evropského společenství, a zejména na článek 100a této smlouvy,s ohledem na směrnici Rady 92/61/EHS ze dne 30. června 1992 o schvalování typu dvoukolových a tříkolových motorových vozidel [1],s ohledem na návrh Komise [2],ve spolupráci s Evropským parlamentem [3],s ohledem na stanovisko Hospodářského a sociálního výboru [4],vzhledem k tomu, že vnitřní trh zahrnuje prostor bez vnitřních hranic, v němž je zajištěn volný pohyb zboží, osob, služeb a kapitálu; že je pro tyto účely nutné přijmout opatření;vzhledem k tomu, že z hlediska povinného označení musí mít dvoukolová a tříkolová motorová vozidla v každém členském státě určité závazně předepsané technické vlastnosti, jež se v jednotlivých členských státech liší; že v důsledku odlišností představují tyto požadavky překážky obchodu ve Společenství;vzhledem k tomu, že tyto překážky ve funkci vnitřního trhu lze odstranit tím, že všechny členské státy přijmou místo svých vnitrostátních předpisů stejné požadavky;vzhledem k tomu, že je nutné vypracovat harmonizované požadavky na povinné označení dvoukolových a tříkolových motorových vozidel, aby se mohly na každý typ takových vozidel použít postupy schválení typu a dílčího schválení typu stanovené ve směrnici 92/61/EHS;vzhledem k tomu, že vezmou-li se v úvahu rozsah a důsledky navrhované akce v této oblasti, jsou opatření Společenství, která jsou předmětem této směrnice, nejen nutná ale i nezbytná k tomu, aby se dosáhlo vytčeného cíle, jímž je zavedení schválení typu vozidla v rámci Společenství; že tohoto cíle nemohou členské státy dosáhnout jednotlivě;vzhledem k tomu, že s ohledem na povinné označení dvoukolových a tříkolových motorových vozidel nebrání tato směrnice určitým členským státům zachovat na nediskriminačním základě zvláštní předpisy pro účely uplatnění pravidel silničního provozu za předpokladu, že se tyto zvláštní požadavky týkají použití těchto vozidel a nezahrnují jakékoli úpravy jejich konstrukce, které by mohly být u tohoto typu vozidla překážkou pro ES schválení typu,PŘIJALA TUTO SMĚRNICI:Článek 1Tato směrnice se vztahuje na povinné označení všech typů vozidel definovaných v článku l směrnice 92/61/EHS.Článek 2Postup pro udělení dílčího schválení typu z hlediska povinného označení typu dvoukolového a tříkolového motorového vozidla a podmínky volného pohybu těchto vozidel jsou stanoveny v kapitolách II a III směrnice 92/61/EHS.Článek 3Veškeré změny nutné pro přizpůsobení požadavků příloh technickému pokroku se přijímají postupem podle článku l3 směrnice 70/156/EHS [5].Článek 41. Členské státy přijmou a zveřejní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí nejpozději do 14. prosince 1994. Neprodleně o nich uvědomí Komisi.Tato opatření přijatá členskými státy musí obsahovat odkaz na tuto směrnici nebo musí být takový odkaz učiněn při jejich úředním vyhlášení. Způsob odkazu si určí členské státy.Ode dne uvedeného v prvním pododstavci nesmějí členské státy z důvodů týkajících se povinného označení zakázat první uvedení vozidel, která vyhovují této směrnici, do provozu.Použijí předpisy uvedené v prvním pododstavci od 14. června 1995.2. Členské státy sdělí Komisi znění hlavních ustanovení vnitrostátních právních předpisů, které přijmou v oblasti působnosti této směrnice.Článek 5Tato směrnice je určena členským státům.V Lucemburku dne 14. června 1993.Za RadupředsedaJ. Trøjborg[1] Úř. věst. L 225, 10.8.1992, s. 72.[2] Úř. věst. C 293, 9.11.1992, s. 43.[3] Úř. věst. C 337, 21.12.1992, s. 103 aÚř. věst. C 176, 28.6.1993.[4] Úř. věst. C 73, 15.3.1993, s. 22.[5] Úř. věst. L 42, 23.2.1970, s. 1. Směrnice naposledy pozměněná směrnicí 92/53/EHS (Úř. věst. L 225, 10.8.1992, s. 1).--------------------------------------------------PŘÍLOHAPOŽADAVKY NA POVINNÉ OZNAČENÍ DVOUKOLOVÝCH A TŘÍKOLOVÝCH MOTOROVÝCH VOZIDEL1. VŠEOBECNĚ1.1 Všechna vozidla musí být opatřena níže popsaným štítkem a označeními. Tento štítek a tato označení připevní výrobce nebo jeho oprávněný zástupce.2. ŠTÍTEK S ÚDAJI VÝROBCE2.1 Štítek s údaji výrobce podle vzoru v dodatku 1 se trvale upevní na snadno přístupném místě k části, která se během normálního používání nevyměňuje; štítek musí být snadno čitelný a musí na něm být nesmazatelně uvedeny následující údaje v tomto pořadí:2.1.1 název výrobce;2.1.2 značka schválení typu podle článku 8 směrnice Rady 92/61/EHS ze dne 30. června 1992 o schvalování typu dvoukolových a tříkolových vozidel;2.1.3 identifikační číslo vozidla (VIN);2.1.4 hladina akustického tlaku stojícího vozidla: … dB(A) při … ot/min.2.2 Značka schválení typu podle požadavku bodu 2.1.2, hodnota hladiny akustického tlaku stojícího vozidla a počet otáček za minutu podle požadavku bodu 2.1.4 nejsou zahrnuty do dílčího schválení typu z hlediska povinného označení. Tyto dílčí údaje musí však být připojeny ke všem vozidlům vyrobeným ve shodě se schváleným typem.2.3 Výrobce může pod povinná označení nebo na jedné straně od nich připojit doplňující informace mimo vyznačený obdélník, ve kterém jsou pouze údaje požadované v bodech 2.1.1 až 2.1.4 (viz dodatek l).3. IDENTIFIKAČNÍ ČÍSLO VOZIDLAIdentifikační číslo vozidla se skládá ze strukturované kombinace znaků, kterou výrobce přiřazuje každému vozidlu. Jejím účelem je, aby výrobce mohl jednoznačně identifikovat každé své vozidlo — aniž by k tomu potřeboval jakékoli jiné informace — po dobu 30 let. Identifikace musí splňovat následující požadavky:3.1 na štítku s údaji výrobce musí být uvedeno identifikační číslo vozidla. Číslo musí být vyraženo nebo vylisováno takovým způsobem, aby je nebylo možno odstranit nebo vyměnit, na takovém místě podvozku nebo rámu, které je snadno přístupné, a musí být umístěno v pravé polovině vozidla.3.1.1 Identifikační číslo vozidla musí mít tři části, jak je dále uvedeno:3.1.1.1 první část je tvořena kódem přiděleným výrobci vozidla a umožňujícím identifikaci výrobce. Kód musí zahrnovat tři znaky (písmena nebo číslice) přidělené příslušnými orgány státu, ve kterém má výrobce registrovanou adresu v souladu s praxí mezinárodní agentury, která má oprávnění Mezinárodní organizace pro normalizaci (ISO). První znak určuje geografickou oblast, druhý znak stát v této geografické oblasti a třetí znak určitého výrobce. Vyrábí-li výrobce méně než 500 vozidel ročně, je třetím znakem číslice 9. Aby bylo možno výrobce vždy identifikovat, musí výše uvedený orgán přidělit pro třetí část ještě třetí, čtvrtý a pátý znak;3.1.1.2 v druhé části je šest znaků (písmen nebo číslic) popisujících všeobecné charakteristiky vozidla (typ, variantu a verzi); každá charakteristika může mít dva znaky. Jestliže výrobce nepoužije jeden nebo více z těchto znaků, musí být nevyužité mezery vyplněny abecedními nebo číselnými znaky, přičemž je jejich volba ponechána na výrobci.3.1.1.3 v třetí části je osm znaků, z nichž poslední čtyři musí být číslice, které musí v kombinaci s ostatními dvěma částmi umožnit správnou identifikaci určitého vozidla. Jakákoli nevyužitá mezera musí být vyplněna znakem 0, aby se tak získal požadovaný celkový počet znaků.3.1.2 Identifikační číslo vozidla musí, pokud je to možné, obsadit pouze jeden řádek. Výjimečně a z technických důvodů lze obsadit také dva řádky. V takovém případě nesmí být v žádné ze tří částí mezera.Začátek a konec každého řádku musí být označen znakem, který není ani arabská číslice ani velké latinské písmeno, ani nesmí umožnit záměnu s jakýmkoli jiným znakem. Výjimku lze udělit v případě, že číslo je na štítku s údaji výrobce umístěno v jednom řádku. Přípustné je rovněž uvedení zmíněného znaku do řádku mezi tři části (bod 3.1.1).Mezi znaky nesmějí být mezery.4. ZNAKY4.1 Pro všechna označení podle bodů 2 a 3 musí být použita latinská písmena a arabské číslice. Latinská písmena použitá k údajům podle bodů 2.1.1, 2.1.3 a 3 musí být velká písmena.4.2 V identifikačním čísle vozidla:4.2.1 je zakázáno používání písmen I, O a Q nebo pomlčky, hvězdičky nebo jiných specifických znaků;4.2.2 musí mít písmena a číslice následující minimální výšky:4.2.2.1 4 mm v případě znaků, které jsou uváděny přímo na podvozku, rámu nebo na jiné podobné konstrukční části vozidla;4.2.2.2 3 mm v případě znaků uváděných na štítku s údaji výrobce.--------------------------------------------------


title: Směrnice Komise ze dne 19. května 1978, kterou se přizpůsobuje technickému pokroku směrnice Rady 76/114/EHS o sbližování právních předpisů členských států týkajících se povinných štítků a nápisů pro motorová vozidla a pro jejich přípojná vozidla a pro jejich umístění a způsob upevnění

text:
Důležité právní upozornění

|

31978L0507

Úřední věstník L 155 , 13/06/1978 S. 0031 - 0033 Finské zvláštní vydání: Kapitola 13 Svazek 8 S. 0136  Řecké zvláštní vydání: Kapitola 13 Svazek 7 S. 0120  Švédské zvláštní vydání: Kapitola 13 Svazek 8 S. 0136  Španělské zvláštní vydání: Kapitola 13 Svazek 8 S. 0186  Portugalské zvláštní vydání Kapitola 13 Svazek 8 S. 0186

		Směrnice Komiseze dne 19. května 1978,kterou se přizpůsobuje technickému pokroku směrnice Rady 76/114/EHS o sbližování právních předpisů členských států týkajících se povinných štítků a nápisů pro motorová vozidla a pro jejich přípojná vozidla a pro jejich umístění a způsob upevnění(78/507/EHS)KOMISE EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ,s ohledem na Smlouvu o založení Evropského hospodářského společenství,s ohledem na směrnici Rady 70/156/EHS ze dne 6. února 1970 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se schvalování typu motorových vozidel a jejich přípojných vozidel [1], ve znění aktu o přistoupení, a zejména na články 11, 12 a 13 uvedené směrnice,s ohledem na směrnici Rady 76/114/EHS ze dne 18. prosince 1975 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se povinných štítků a nápisů pro motorová vozidla a pro jejich přípojná vozidla a pro jejich umístění a způsob upevnění [2],vzhledem k tomu, že Mezinárodní normalizační organizace (ISO) nyní přijala dvě mezinárodní normy pro celosvětový klasifikační systém, který umožňuje identifikaci výrobce vozidla [3] i identifikaci vozidla [4]; že je tedy vhodné začlenit tento systém identifikace výrobce do směrnice 76/114/EHS a současně sladit požadavky této směrnice s normou ISO pro identifikaci vozidla;vzhledem k tomu, že opatření této směrnice jsou v souladu se stanoviskem Výboru pro přizpůsobování směrnic o odstraňování technických překážek obchodu v oblasti motorových vozidel technickému pokroku;PŘIJALA TUTO SMĚRNICI:Článek 1Příloha směrnice 76/114/EHS se mění v souladu s přílohou této směrnice.Článek 21. Od 1. října 1978 nesmějí členské státy z důvodů týkajících se povinných štítků a nápisů, jejich umístění a způsobu upevnění:- odmítnout udělit EHS schválení typu nebo vydat doklad uvedený v čl. 10 odst. 1 poslední odrážce směrnice 70/156/EHS nebo udělit vnitrostátní schválení typu pro typ vozidla, ani- zakázat první uvedení vozidla do provozu,pokud povinné štítky a nápisy a jejich umístění a způsob upevnění splňují požadavky směrnice 76/114/EHS ve znění této směrnice.2. Od 1. října 1981 členské státy- nesmějí již vydat doklad uvedený v čl. 10 odst. 1 poslední odrážce směrnice 70/156/EHS pro typ vozidla, jehož povinné štítky a nápisy, jejich umístění a upevnění nesplňují požadavky směrnice 76/114/EHS ve znění této směrnice,- mohou odmítnout udělit vnitrostátní schválení typu pro typ vozidla, jehož povinné štítky a nápisy a jejich umístění a upevnění nesplňují požadavky směrnice 76/114/EHS ve znění této směrnice.3. Od 1. října 1981 mohou členské státy zakázat první uvedení do provozu vozidel, jejichž povinné štítky a nápisy a jejich umístění a upevnění nesplňují požadavky směrnice 76/114/EHS ve znění této směrnice.Článek 3Členské státy uvedou v účinnost předpisy nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí do 1. října 1978 a neprodleně o nich uvědomí Komisi.Článek 4Tato směrnice je určena členským státům.V Bruselu dne 19. května 1978.Za KomisiÉtienne Davignončlen Komise[1] Úř. věst. L 42, 23.2.1970, s. 1.[2] Úř. věst. L 24, 30.1.1976, s. 1.[3] Mezinárodní norma ISO 3780, 1.2.1976.[4] Mezinárodní norma ISO 3779, 15.6.1977.--------------------------------------------------PŘÍLOHAZMĚNY V PŘÍLOZE SMĚRNICE RADY 76/114/EHS ZE DNE 18. PROSINCE 1975V bodě 2.1.2 pátém řádkuSe slova "DK pro Dánsko" nahrazují slovy "18 pro Dánsko".Poznámka (1) se nahrazuje tímto:"(1) Jestliže vozidlu nebylo uděleno EHS schválení typu, a vozidlo proto nemá číslo EHS schválení typu, může členský stát požadovat, aby bylo uvedeno číslo jeho vnitrostátního schválení typu. Pokud je požadováno uvedení čísla vnitrostátního schválení typu, může je výrobce umístit buď na štítku odděleně od štítku výrobce, nebo na štítku výrobce."V bodech 2.1.4, 2.1.5, 2.1.6, 2.1.7 a 2.1.8 (netýká se českého znění).Bod 3.1 se nahrazuje tímto:3.1 Musí být vyznačeno na štítku výrobce a také na podvozku, rámu nebo obdobné nosné konstrukci.3.1.1 Skládá se ze tří oddílů.3.1.1.1 První oddíl je tvořen kódem přiděleným výrobci pro jeho identifikaci. Kód obsahuje tři znaky písmen nebo číslic, které se souhlasem mezinárodní agentury působící z pověření Mezinárodní organizace pro normalizaci (ISO) přidělí příslušný orgán státu, kde má výrobce sídlo. První znak určuje zeměpisnou oblast, druhý stát v rámci zeměpisné oblasti a třetí konkrétního výrobce.Pokud výrobce vyrábí méně než 500 vozidel ročně, je třetím znakem vždy "9". Za účelem identifikace těchto výrobců přidělí uvedený příslušný orgán u třetího oddílu i třetí, čtvrtý a pátý znak.3.1.1.2 Druhý oddíl se skládá ze šesti znaků (písmen nebo číslic), které slouží k označení obecných vlastností vozidla. Jestliže výrobce nevyužije jeden nebo více těchto znaků, musí být nevyužitá místa vyplněna písmennými nebo číselnými znaky podle volby výrobce.3.1.1.3 Třetí oddíl, který se skládá z osmi znaků, z nichž čtyři poslední musí být numerické, je ve spojení s předchozími dvěma oddíly přesnou identifikací určitého vozidla. Aby byl splněn požadovaný celkový počet znaků, musí být nevyužité místo vyplněno nulou.3.1.2 Identifikační číslo vozidla musí být pokud možno vyznačeno v jediném řádku.Z technických důvodů smí být výjimečně vyznačeno ve dvou řádcích. V takovém případě však nesmí žádný oddíl být rozdělen na dva řádky. Počátek a konec každého řádku musí být indikován znakem, jímž není ani arabská číslice, ani latinské písmeno, a který nelze s nimi zaměnit. Od tohoto požadavku lze upustit v případě štítku výrobce, kde je číslo značeno pouze na jednom řádku. Je též přípustné umístit takový znak mezi třemi oddíly na jednom řádku (bod 3.1.1).Mezi znaky nesmí být mezera.--------------------------------------------------


title: Směrnice Komise 96/64/ES ze dne 2. října 1996, kterou se přizpůsobuje technickému pokroku směrnice Rady 77/389/EHS o sbližování právních předpisů členských států týkajících se odtahových úchytů motorových vozidel

text:
Důležité právní upozornění

|

31996L0064

Úřední věstník L 258 , 11/10/1996 S. 0026 - 0031

		Směrnice Komise 96/64/ESze dne 2. října 1996,kterou se přizpůsobuje technickému pokroku směrnice Rady 77/389/EHS o sbližování právních předpisů členských států týkajících se odtahových úchytů motorových vozidel(Text s významem pro EHP)KOMISE EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ,s ohledem na Smlouvu o založení Evropského společenství,s ohledem na směrnici Rady 77/389/EHS ze dne 17. května 1977 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se odtahových úchytů motorových vozidel [1], a zejména na článek 4 uvedené směrnice,vzhledem k tomu, že směrnice 77/389/EHS je jednou ze zvláštních směrnic týkajících se postupu ES schvalování typu zavedeného směrnicí 70/156/EHS [2] naposledy pozměněnou směrnicí 96/27/ES [3]; že se proto ustanovení směrnice 70/156/EHS týkající se systémů, konstrukčních částí a samostatných technických celků vozidel vztahují i na směrnici 77/389/EHS;vzhledem k tomu, že podle čl. 3 odst. 4 a čl. 4 odst. 3 směrnice 70/156/EHS je zejména nutné, aby byl ke každé zvláštní směrnici připojen informační dokument obsahující odpovídající body přílohy I a certifikát schválení typu podle přílohy VI uvedené směrnice, aby schválení typu mohlo být zpracováno výpočetní technikou;vzhledem k tomu, že se tyto změny týkají pouze správních ustanovení obsažených ve směrnici 77/389/EHS; že proto není nutné rušit schválení typu, která již byla podle směrnice 77/389/EHS udělena, ani bránit registraci, prodeji a uvedení do provozu nových vozidel, kterým bylo toto schválení typu uděleno;vzhledem k tomu, že opatření této směrnice jsou v souladu se stanoviskem Výboru pro přizpůsobování technickému pokroku, zřízeného směrnicí 70/156/EHS,PŘIJALA TUTO SMĚRNICI:Článek 11. Články směrnice 77/389/EHS se mění takto:- poslední slova v článku 1 se nahrazují slovy "…s výjimkou kolejových vozidel, zemědělských a lesnických traktorů a všech pojízdných strojů.",- v článku 2 se slova "v příloze" nahrazují slovy "v příloze II",- v článku 3 se slova "v příloze" nahrazují slovy "v příloze II",- v článku 4 se slovo "přílohy" nahrazuje slovem "příloh".2. Příloha směrnice 77/389/EHS se mění v souladu s přílohou této směrnice.Článek 2Od 1. října 1997 členské státy- nesmějí již udělit ES schválení typu podle čl. 4 odst. 1 směrnice 70/156/EHS a- mohou odmítnout udělit vnitrostátní schválení typupro nový typ vozidla z důvodů týkajících se jeho odtahových úchytů, pokud tento typ nesplňuje požadavky směrnice 77/389/EHS ve znění této směrnice.Tato směrnice neruší platnost schválení typu, která již byla udělena podle směrnice 77/389/EHS, ani nebrání rozšíření těchto schválení typu v souladu s podmínkami stanovenými směrnicí, podle které byla původně udělena.Článek 31. Členské státy uvedou v účinnost právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí do 1. října 1997. Neprodleně o nich uvědomí Komisi.Tato opatření přijatá členskými státy musí obsahovat odkaz na tuto směrnici nebo musí být takový odkaz učiněn při jejich úředním vyhlášení. Způsob odkazu si stanoví členské státy.2. Členské státy sdělí Komisi znění hlavních ustanovení vnitrostátních právních předpisů, které přijmou v oblasti působnosti této směrnice.Článek 4Tato směrnice vstupuje v platnost dvacátým dnem po vyhlášení v Úředním věstníku Evropských společenství.Článek 5Tato směrnice je určena členským státům.V Bruselu dne 2. října 1996.Za KomisiMartin bangemannčlen Komise[1] Úř. věst. L 145, 13.6.1977, s. 41.[2] Úř. věst. L 42, 23.2.1970, s. 1.[3] Úř. věst. L 169, 8.7.1996, s. 1.--------------------------------------------------PŘÍLOHAZMĚNY PŘÍLOHY SMĚRNICE 77/389/EHS1. Mezi články a přílohu se vkládá seznam příloh:"SEZNAM PŘÍLOHPříloha I: | Správní ustanovení pro schválení typu Dodatek 1: Informační dokument Dodatek 2: Certifikát schválení typu |Příloha II: | Odtahové úchyty |"2. Vkládá se tato nová příloha I:"PŘÍLOHA ISPRÁVNÍ USTANOVENÍ PRO SCHVÁLENÍ TYPU1. ŽÁDOST O ES SCHVÁLENÍ TYPU PRO TYP VOZIDLA1.1 Žádost o ES schválení typu podle čl. 3 odst. 4 směrnice 70/156/EHS pro typ vozidla z hlediska jeho odtahových úchytů podává výrobce.1.2 Vzor informačního dokumentu je uveden v dodatku 1.1.3 Technické zkušebně provádějící zkoušky pro schválení typu se předloží:1.3.1 vozidlo představující typ, který má být schválen.2. ES SCHVÁLENÍ TYPU VOZIDLA2.1 Jsou-li splněny odpovídající požadavky, udělí se ES schválení typu podle čl. 4 odst. 3 a popřípadě čl. 4 odst. 4 směrnice 70/156/EHS.2.2 Vzor certifikátu ES schválení typu je uveden v dodatku 2.2.3 Pro každý schválený typ vozidla se přidělí číslo schválení typu podle přílohy VII směrnice 70/156/EHS. Tentýž členský stát nesmí přidělit stejné číslo jinému typu vozidla.3. ÚPRAVY TYPU A ZMĚNY SCHVÁLENÍ TYPU3.1 V případě úprav typu schváleného podle této směrnice se použije článek 5 směrnice 70/156/EHS.4. SHODNOST VÝROBY4.1 Opatření k zajištění shodnosti výroby jsou obecně přijímána v souladu s článkem 10 směrnice 70/156/EHS."3. Vkládají se nové dodatky, které znějí:"Dodatek 1+++++ TIFF +++++Dodatek 2VZOR[Maximální formát: A4 (210 × 297 mm)]CERTIFIKÁT ES SCHVÁLENÍ TYPU+++++ TIFF +++++Doplněk k certifikátu ES schválení typu č.………týkajícímu se schválení typu vozidla podle směrnice 77/389/EHS naposledy pozměněné směrnicí…/…/ES1.+++++ TIFF +++++"4. Dosavadní příloha se označuje jako příloha II.V bodu 1.2 se slova "„v příloze I“" nahrazují slovy "„v příloze II části A“".--------------------------------------------------


title: Směrnice Rady ze dne 1. března 1971 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se zpětných zrcátek motorových vozidel

text:
Důležité právní upozornění

|

31971L0127

Úřední věstník L 068 , 22/03/1971 S. 0001 - 0017 Finské zvláštní vydání: Kapitola 13 Svazek 1 S. 0165  Dánské zvláštní vydání: Řada I Kapitola 1971(I) S. 0122  Švédské zvláštní vydání: Kapitola 13 Svazek 1 S. 0165  Anglické zvláštní vydání: Řada I Kapitola 1971(I) S. 0136  - 0151 Řecké zvláštní vydání: Kapitola 13 Svazek 1 S. 0110  Španělské zvláštní vydání: Kapitola 13 Svazek 1 S. 0247  Portugalské zvláštní vydání Kapitola 13 Svazek 1 S. 0247

		Směrnice Radyze dne 1. března 1971o sbližování právních předpisů členských států týkajících se zpětných zrcátek motorových vozidel(71/127/EHS)RADA EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ,s ohledem na Smlouvu o založení Evropského hospodářského společenství, a zejména na článek 100 této smlouvy,s ohledem na návrh Komise,s ohledem na stanovisko Evropského parlamentu [1],s ohledem na stanovisko Hospodářského a sociálního výboru [2],vzhledem k tomu, že technické požadavky, které musí motorová vozidla podle vnitrostátních právních předpisů splňovat, se mimo jiné vztahují na zpětná zrcátka;vzhledem k tomu, že se tyto požadavky v jednotlivých členských státech liší; že je proto nutné, aby všechny členské státy zavedly stejné požadavky vedle nebo namísto svých stávajících právních předpisů, zejména aby bylo možné použít u všech typů vozidel postup EHS schvalování typu, který je předmětem směrnice Rady 70/156/EHS ze dne 6. února 1970 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se schvalování typu motorových vozidel a jejich přípojných vozidel [3];vzhledem k tomu, že předpisy o zpětných zrcátkách by měly stanovit požadavky nejen na montáž zrcátek na vozidlo, ale také na jejich konstrukci;vzhledem k tomu, že harmonizovaný postup schvalování typu zpětných zrcátek umožní každému členskému státu ověřovat plnění společných požadavků na konstrukci a zkoušení a informovat o výsledku ostatní členské státy zasláním kopie certifikátu schválení typu konstrukční části vystaveného pro každý typ zpětného zrcátka; že umístění značky EHS schválení typu konstrukční části na všechna zrcátka, která byla vyrobena ve shodě se schváleným typem, vyloučí nutnost technického ověření těchto zrcátek v ostatních členských státech,PŘIJALA TUTO SMĚRNICI:Článek 11. Každý členský stát udělí schválení typu pro každý typ zpětného zrcátka, který splňuje požadavky na konstrukci a zkoušení stanovené v bodu 2 přílohy I.2. Členský stát, který uděluje schválení typu, přijme podle potřeby a popřípadě ve spolupráci s příslušnými orgány ostatních členských států nezbytná opatření k ověření, že vyráběné typy jsou shodné se schváleným typem. Toto ověření se omezí na namátkovou kontrolu.Článek 2Pro každý typ zpětného zrcátka, který schválí podle článku 1, přidělí členské státy výrobci nebo jeho pověřenému zástupci značku EHS schválení typu konstrukční části podle vzoru uvedeného v bodu 2.6 přílohy I.Členské státy přijmou veškerá vhodná opatření, aby zabránily užívání značek, které by mohly vést k záměně zpětných zrcátek, jejichž typ byl schválen podle článku 1, s jinými zrcátky.Článek 31. Členské státy nesmějí zakázat uvedení zpětných zrcátek na trh z důvodů týkajících se jejich konstrukce nebo funkčního principu, pokud jsou opatřena značkou EHS schválení typu konstrukční části.2. Toto ustanovení však nebrání členskému státu, aby taková opatření přijal proti zpětným zrcátkům, která jsou opatřena značkou EHS schválení typu konstrukční části, jestliže soustavně nevykazují shodu se schváleným typem.O přijatých opatřeních dotyčný členský stát neprodleně uvědomí ostatní členské státy a Komisi a uvede důvody svého rozhodnutí. Rovněž se použije článek 5.Neshodnost se schváleným typem ve smyslu prvního pododstavce nastane, pokud nejsou splněny požadavky bodů 2.1, 2.2 nebo 2.4 přílohy 1.Článek 4Příslušný orgán každého členského státu zašle do jednoho měsíce příslušným orgánům ostatních členských států kopie certifikátu schválení typu konstrukční části pro každý typ zpětného zrcátka, pro který schválení typu udělil nebo udělit odmítl.Článek 51. Pokud členský stát, který udělil EHS schválení typu konstrukční části, zjistí, že se více zpětných zrcátek opatřených touž značkou schválení typu konstrukční části neshoduje s typem, který byl schválen, přijme nezbytná opatření, aby byla znovu zajištěna shodnost vyráběných zařízení se schváleným typem. O přijatých opatřeních, která mohou vést až k odejmutí EHS schválení typu konstrukční části, uvědomí příslušný orgán dotyčného státu příslušné orgány ostatních členských států. Stejná opatření tento orgán přijme, jestliže je o takové neshodnosti informován příslušnými orgány jiného členského státu.2. Příslušné orgány členských států se do jednoho měsíce vzájemně informují o každém odejmutí EHS schválení typu s uvedením důvodů.3. Pokud členský stát, který udělil EHS schválení typu, popírá závadu ve shodnosti, o které byl uvědoměn, usilují dotyčné členské státy o urovnání sporu. Průběžně o tom informují Komisi. V případě potřeby uskuteční Komise vhodná jednání s cílem dosáhnout urovnání sporu.Článek 6Veškerá rozhodnutí o odmítnutí nebo odejmutí schválení typu konstrukční části pro typ zpětného zrcátka nebo o zákazu jeho užívání, učiněná na základě předpisů přijatých k provedení této směrnice, musí být podrobně odůvodněna. Rozhodnutí se oznamuje dotčené osobě s uvedením možnosti podat opravné prostředky, která jsou jí podle platných právních předpisů členských států k dispozici, a o lhůtách pro jejich podání.Článek 7Členské státy nesmějí odmítnout udělit EHS schválení typu nebo vnitrostátní schválení typu pro určitý typ vozidla z důvodů týkajících se zpětných zrcátek, jestliže jsou tato zrcátka opatřena značkou EHS schválení typu konstrukční části a jestliže jsou namontována v souladu s požadavky bodu 3 přílohy I.Článek 8Pro účely této směrnice se "vozidlem" rozumí každé motorové vozidlo určené k provozu na pozemních komunikacích, s karoserií nebo bez karoserie, které má nejméně čtyři kola a maximální konstrukční rychlost vyšší než 25 km/h, s výjimkou kolejových vozidel, zemědělských traktorů a strojů a strojů pro veřejné práce.Článek 9Změny nezbytné pro přizpůsobení požadavků příloh I, II a III technickému pokroku se přijímají postupem stanoveným v článku 13 směrnice Rady ze dne 6. února 1970 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se schvalování typu motorových vozidel a jejich přípojných vozidel.Článek 101. Členské státy uvedou v účinnost předpisy nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí do 18 měsíců od jejího oznámení a neprodleně o nich uvědomí Komisi.2. Členské státy zajistí, aby Komisi bylo sděleno znění hlavních ustanovení vnitrostátních právních předpisů, které přijmou v oblasti působnosti této směrnice.Článek 11Tato směrnice je určena členským státům.V Bruselu dne 1. března 1971.Za RadupředsedaM. Schumann[1] Úř. věst. C 160, 18.12.1969, s. 7.[2] Úř. věst. C 48, 16.4.1969, s. 16.[3] Úř. věst. L 42, 23.2.1970, s. 1.--------------------------------------------------PŘÍLOHA I1. DEFINICE1.1 "Zpětným zrcátkem" se rozumí zařízení, jehož účelem je poskytovat v poli výhledu geometricky definovaném v bodu 3.5 jasný pohled směrem dozadu, který není v přijatelných mezích omezen konstrukčními částmi vozidla nebo cestujícími tohoto vozidla.1.2 "Vnitřním zpětným zrcátkem" se rozumí zařízení podle bodu 1.1, které je namontováno ve vozidle v prostoru pro cestující.1.3 "Vnějším zpětným zrcátkem" se rozumí zařízení podle bodu 1.1, které je namontováno na vnější povrch vozidla.1.4 "Třídou zpětných zrcátek" se rozumějí všechna zpětná zrcátka, která mají jednu nebo více společných vlastností nebo funkcí. Vnitřní zpětná zrcátka jsou zařazena do třídy I, vnější zpětná zrcátka do tříd II a III.1.5 "Vozidlem kategorie A" se rozumějí všechna vozidla, jejichž maximální přípustná hmotnost přesahuje 3500 kg.1.6 "Vozidlem kategorie B" se rozumějí všechna vozidla, jejichž maximální přípustná hmotnost nepřesahuje 3500 kg.1.7 "Zornými body řidiče" se rozumějí dva body vzdálené od sebe 65 mm a nacházející se 635 mm svisle nad H-bodem sedadla řidiče, definovaným v příloze III. Přímka spojující tyto body je kolmá ke střední podélné svislé rovině vozidla. Střed úsečky spojující oba zorné body leží v podélné svislé rovině procházející středem volantu. Jestliže tato rovina neprochází středem sedadla řidiče, musí být příčná poloha této roviny vhodně korigována.1.8 Poloměrem "R" se rozumí střední hodnota hlavního poloměru křivosti měřeného od středu zrcátka, vyjádřená v milimetrech.2. POŽADAVKY TÝKAJÍCÍ SE EHS SCHVÁLENÍ TYPU ZPĚTNÝCH ZRCÁTEK2.1 Obecné požadavky2.1.1 Všechna zpětná zrcátka musí být seřiditelná.2.1.2 Okraj odrazného povrchu musí být uložen v ochranném pouzdře, které musí být na svém obvodu zaobleno minimálním poloměrem 3,5 mm.2.1.3 Žádná část vnějšího zpětného zrcátka nesmí mít výčnělky o poloměru zaoblení menším než 3,5 mm.2.2 Rozměry2.2.1 Vnitřní zpětná zrcátka (třída I)15 cm ×1 +2.2.2 Vnější zpětná zrcátka (třídy II a III)2.2.2.1 Rozměry odrazného povrchu musí být takové, aby bylo možné do něj vepsat:- obdélník o výšce 4 cm a délce základny, která, měřená v centimetrech, má hodnotu "a",- úsečku, která je rovnoběžná s výškou obdélníku a jejíž délka, vyjádřená v centimetrech, má hodnotu "b".2.2.2.2 Minimální hodnoty "a" a "b" jsou uvedeny v tabulce:Třída zpětného zrcátka | Kategorie vozidel, pro něž jsou zpětná zrcátka určena | a | b |II | A | 171 + 1000R | 20 |III | B | 131 + 1000R | 7 |2.3 Odrazný povrch a součinitel odrazivosti2.3.1 Odrazný povrch zpětného zrcátka musí být omezen zakřivením jednoduchého vypuklého tvaru.2.3.2 Za běžných podmínek užívání si odrazný povrch musí zachovat vlastnosti uvedené v bodu 2.3.5 navzdory nepříznivým povětrnostním podmínkám.2.3.3 Odrazné povrchy musí být tvořeny plochými nebo sféricky vypuklými zrcátky. Rozdíly mezi hlavními poloměry křivosti v kterémkoli bodě střední části zrcátka nesmějí být větší než 0,25 R.2.3.4 Střední hodnota poloměru křivosti R definovaného v bodu 1.8 nesmí být menší než:- 1800 mm u zpětných zrcátek třídy II,- 1200 mm u zpětných zrcátek třídy I a III.2.3.5 Normálový součinitel odrazivosti odrazného povrchu nesmí být menší než 35 %. Má-li zrcátko dvě polohy ("denní" a "noční"), nesmí být normálový součinitel odrazivosti při "noční" poloze menší než 4 %. Zpětné zrcátko nesmí bránit rozeznávání barev signálů užívaných k řízení silniční dopravy.2.4 Zkoušky2.4.1 Reakce zpětných zrcátek na náraz a ohyb ochranného pouzdra upevněného ke stopce nebo k držáku se zkouší podle bodů 2.4.2 a 2.4.3.2.4.2 Nárazová zkouška2.4.2.1 Popis zkušebního zařízení2.4.2.1.1 Zkušební zařízení má podobu kyvadla, které se skládá z tyče a z kladiva na jejím konci. K přidržování zkušebních vzorků se používá podpěra pevně spojená s podstavcem kyvadla (obrázek 1).Hlavní rozměry zařízení pro nárazovou zkoušku+++++ TIFF +++++2.4.2.1.2 Čelo kladiva užívaného k nárazu musí mít tvar koule o průměru (165 ± 5) mm. Musí být pevné a potažené pryží tloušťky 5 mm a tvrdosti 50 podle Shoreho stupnice A.2.4.2.1.3 m= m1a).2.4.2.2 Popis zkoušky2.4.2.2.1 Zpětná zrcátka se připevní k podpěře tak, aby podpěra nebránila případnému pohybu pohyblivých částí zpětného zrcátka. Zpětné zrcátko se k podpěře připevní a rameno se umístí tak, jak doporučí osoba, která dodala zpětné zrcátko ke zkoušce.2.4.2.2.2 Má-li zpětné zrcátko zařízení k seřizování vzdálenosti od základny, nastaví se toto zařízení do polohy, při níž je vzdálenost zrcátka od základny nejmenší.2.4.2.2.3 Zkouška se provede tak, že se kladivo nechá spadnout z výšky odpovídající úhlu kyvadla 60° od svislice tak, aby narazilo na zpětné zrcátko v okamžiku, kdy kyvadlo dosáhlo svislé polohy; bod nárazu kyvadla je na vodorovné přímce procházející středem úderu kladiva.2.4.2.2.4 Zpětná zrcátka se podrobí nárazu za těchto různých podmínek:2.4.2.2.4.1 Vnitřní zpětná zrcátkaZkouška 1 – Náraz je veden kolmo k povrchu zrcátka, přičemž bod nárazu se volí tak, aby náraz na zrcátko směřoval na bod, ve kterém je ochranné pouzdro zrcátka připevněno ke stopce nebo držáku zrcátka. Náraz směřuje na odrazný povrch.Zkouška 2 – Náraz je veden na okraj ochranného pouzdra tak, aby náraz směřoval pod úhlem 45° k rovině odrazného povrchu zrcátka a probíhal ve vodorovné rovině procházející bodem, ve kterém je ochranné pouzdro zrcátka připevněno ke stopce nebo držáku zrcátka. Náraz směřuje na odrazný povrch.2.4.2.2.4.2 Vnější zpětná zrcátkaZkouška 1 – Náraz je veden kolmo k povrchu zrcátka, přičemž bod nárazu se volí tak, aby náraz na zrcátko procházel bodem, ve kterém je ochranné pouzdro zrcátka připevněno ke stopce nebo držáku zrcátka.Zkouška 1' – Náraz je veden na zadní stranu zrcátka, na jeho stopku nebo držák (kladivo je ve stejné vzdálenosti od montážní roviny jako u zkoušky 1 a zrcátko je kolmé k trajektorii středu úderu kladiva).Zkouška 2 – Náraz je veden na okraj ochranného pouzdra tak, aby náraz směřoval pod úhlem 45° k rovině odrazného povrchu zrcátka a probíhal ve vodorovné rovině procházející bodem, ve kterém je ochranné pouzdro zrcátka připevněno ke stopce nebo držáku zrcátka. Náraz směřuje na odrazný povrch.2.4.2.2.4.3 Obecné připomínky2.4.2.2.4.3.1 Jestliže zkoušený vzorek nemá jasně definovanou stopku nebo držák nebo jestliže bod připevnění je na okraji zrcátka, volí se jako vztažný bod střed zrcátka.2.4.2.2.4.3.2 Jestliže není možné provést zkoušku podle bodu 2.4.2.2, posune se bod nárazu v rovině souměrnosti kyvadla tak, aby nejnižší bod kyvadla byl vzdálen 40 mm od montážní roviny.2.4.3 Ohybová zkouška ochranného pouzdra připevněného ke stopce2.4.3.1 Popis zkouškyOchranné pouzdro se vodorovně uloží do zkušebního zařízení tak, aby stopku nebo držák zrcátka bylo možno spolehlivě upnout. Konec ochranného pouzdra, který je ve směru největšího rozměru ochranného pouzdra nejblíže k bodu připevnění stopky, se znehybní pevnou zarážkou šířky 15 mm překrývající celou šířku ochranného pouzdra.Na opačný konec ochranného pouzdra se umístí stejná zarážka tak, aby se na ni mohlo působit stanoveným zkušebním zatížením (obrázek 2).Příklad zařízení pro ohybovou zkoušku ochranných pouzder zpětných zrcátek+++++ TIFF +++++2.4.3.2 Zkušební zatížení je 25 kg a udržuje se po dobu jedné minuty.2.5 Vyhodnocení výsledků2.5.1 Při všech zkouškách podle bodu 2.4.2 musí kyvadlo po nárazu pokračovat v kyvu do polohy svírající se svislicí úhel nejméně 2°.2.5.2 Jestliže se při zkouškách podle bodu 2.4.2 ulomí stopka nebo držák zpětného zrcátka, nesmí zbývající část přečnívat od základny více než o 1 cm. Jestliže se stopka nebo držák ulomí, nesmí zbývající část základny vytvářet nebezpečné výčnělky.2.5.3 Při zkouškách podle bodů 2.4.2 a 2.4.3 se odrazný povrch zrcátka nesmí rozbít. Rozbití zrcátka je však přípustné, je-li splněna některá z těchto podmínek:2.5.3.1 Úlomky skla nadále lnou k zadní části ochranného pouzdra nebo k povrchu pevně spojenému s ochranným pouzdrem za předpokladu, že šířka úlomků není větší než 5 mm.2.5.3.2 Zrcátko je zhotoveno z bezpečnostního skla.2.6 Značka schválení typu konstrukční části2.6.1 Značku schválení typu konstrukční části tvoří obdélník, ve kterém je vepsáno malé písmeno "e" a rozlišovací číslo nebo písmena členského státu, který udělil schválení typu (1 pro Německo, 2 pro Francii, 3 pro Itálii, 4 pro Nizozemsko, 6 pro Belgii a L pro Lucembursko). Kdekoli v blízkosti obdélníku je umístěno číslo schválení typu, které odpovídá číslu certifikátu schválení typu konstrukční části vystavenému pro dotyčný typ.2.6.2 Značka schválení typu konstrukční části (znak a číslo) musí být připojena k hlavní části zpětného zrcátka takovým způsobem, aby byla nesmazatelná a zřetelně viditelná i po namontování zpětného zrcátka na vozidlo.Příklad značky EHS schválení typu konstrukční části [1]+++++ TIFF +++++LegendaZpětné zrcátko opatřené výše uvedenou značkou EHS schválení typu konstrukční části je zrcátko třídy I (vnitřní zpětné zrcátko), jehož typ byl schválen v Německu (e1) pod číslem 1471.3. POŽADAVKY NA MONTÁŽ NA VOZIDLA3.1 Obecně3.1.1 Zpětná zrcátka musí být namontována takovým způsobem, aby se za běžných jízdních podmínek nechvěla.3.1.2 Na vozidla kategorie A musí být namontována vnější zpětná zrcátka třídy II a na vozidla kategorie B musí být namontována zpětná zrcátka třídy III.3.2 Počet3.2.1 Všechna vozidla musí být vybavena jak vnitřním, tak vnějším zpětným zrcátkem; vnější zrcátko musí být namontováno na levou stranu vozidla.3.2.2 Nejsou-li splněny podmínky týkající se pole výhledu vnitřního zpětného zrcátka stanovené v bodu 3.5, musí být na pravé straně vozidla namontováno vnější zpětné zrcátko. V tomto případě nemusí být vnitřní zpětné zrcátko namontováno, jestliže neumožňuje výhled směrem dozadu.3.3 Umístění3.3.1. Zpětná zrcátka musí být umístěna tak, aby řidič sedící na sedadle řidiče v obvyklé jízdní poloze měl jasný výhled na silnici za vozidlem.3.3.2. Vnější zpětná zrcátka musí být viditelná bočními okny nebo částí čelního skla stíranou stíračem. Toto ustanovení neplatí pro vnější zpětná zrcátka namontovaná na pravé straně vozidel mezinárodních kategorií M2 a M3 podle definice ve směrnici Rady o sbližování právních předpisů členských států týkajících se schvalování typu motorových vozidel a jejich přípojných vozidel.3.3.3 V případě vozidel s levostranným řízením musí být předepsané vnější zpětné zrcátko namontováno na levé straně vozidla tak, aby úhel mezi střední podélnou svislou rovinou vozidla a svislou rovinou, která prochází středem zpětného zrcátka a středem úsečky mezi zornými body řidiče, nebyl větší než 55°.3.3.4 Zpětná zrcátka nesmějí přečnívat vnější obrys karoserie vozidla více, než je nezbytné k dosažení pole výhledu stanoveného v bodu 3.5.3.3.5 Je-li spodní okraj vnějšího zpětného zrcátka při naloženém vozidle vzdálen od vozovky méně než 2 m, nesmí toto zpětné zrcátko přečnívat celkovou šířku vozidla, měřenou bez vnějších zrcátek, o více než 0,2 m.3.3.6 Za podmínek stanovených v bodech 3.3.4 a 3.3.5 mohou zpětná zrcátka přesahovat přes maximální přípustnou šířku vozidla.3.4 Seřizování3.4.1 Řidič musí být schopen seřizovat vnitřní zpětné zrcátko ze své jízdní polohy.3.4.2 Seřízení vnějšího zpětného zrcátka umístěného na straně řidiče musí být možné zevnitř vozidla při zavřených dveřích. Poloha zrcátka se však může aretovat zvenčí [2].3.4.3 Bod 3.4.2 se nevztahuje na vnější zpětná zrcátka, která mohou být po vysunutí ze sklopené polohy bez seřizování vrácena do původní polohy.3.5 Pole výhledu3.5.1 ObecněNíže definovaná pole výhledu se stanoví při binokulárním vidění, kdy jsou oči pozorující osoby v poloze "zorných bodů řidiče" definovaných výše v bodu 1.7. Pole výhledu se stanoví na nenaloženém vozidle s výjimkou přítomné měřící osoby a musí být stanoveny průhledem oken, jejichž celkový součinitel průchodu světla měřený kolmo k povrchu je nejméně 70 %.3.5.2 Vnitřní zpětné zrcátkoPole výhledu musí být takové, aby řidič byl schopen vidět přinejmenším 20 m širokou rovinnou a vodorovnou část vozovky, která má střed na střední podélné svislé rovině vozidla a sahá od obzoru do vzdálenosti 60 m za vozidlem (obrázek 3).3.5.3 Levé vnější zpětné zrcátkoPole výhledu musí být takové, aby řidič byl schopen vidět přinejmenším 2,5 m širokou rovinnou a vodorovnou část vozovky, která je vpravo ohraničena rovinou rovnoběžnou se střední podélnou svislou rovinou vozidla, prochází krajním levým bodem celkové šířky vozidla a sahá od obzoru k místu vzdálenému 10 m od zorných bodů řidiče (obrázek 4).3.5.4 Pravé vnější zpětné zrcátkoPole výhledu musí být takové, aby řidič byl schopen vidět přinejmenším 3,5 m širokou rovinnou a vodorovnou část vozovky, která je vlevo ohraničena rovinou rovnoběžnou se střední podélnou svislou rovinou vozidla, prochází krajním pravým bodem celkové šířky vozidla a sahá od obzoru k místu vzdálenému 30 m od zorných bodů řidiče.Mimo to musí být vozovka řidičem viditelná v šíři 0,75 m, počínaje bodem vzdáleným 4 m směrem dozadu od svislé roviny, která prochází zornými body řidiče (obrázek 4).Vnitřní zpětné zrcátko+++++ TIFF +++++Vnější zpětné zrcátko+++++ TIFF +++++[1] Čísla na obrázku jsou pouze orientační.[2] V budoucnu by bylo žádoucí, aby vnější zpětné zrcátko, které nemá systém aretace, bylo seřiditelné řidičem v normální jízdní poloze uvnitř vozidla při zavřených dveřích.Jakmile to díky technickému pokroku umožní ekonomické metody výroby a montáže zrcátek na vozidlo, použije se ke zdokonalení této směrnice postup podle článku 9.--------------------------------------------------PŘÍLOHA IICERTIFIKÁT SCHVÁLENÍ TYPU KONSTRUKČNÍ ČÁSTI+++++ TIFF +++++--------------------------------------------------PŘÍLOHA III [1]ZKUŠEBNÍ POSTUP STANOVENÍ H-BODU1. DefiniceH-bodem, který určuje polohu osoby sedící v prostoru pro cestující, je stopa teoretické osy otáčení nohou vůči trupu lidského těla představovaného zařízením 3DH na podélné svislé rovině.2. Stanovení H-bodů2.1 H-bod se stanoví pro sedadlo řidiče.(2.1.1) (2.1.2) 2.2 Pro každé stanovení H-bodu se uvažované sedadlo umístí do obvyklé jízdní polohy určené výrobcem a opěradlo sedadla, je-li jeho sklon seřiditelný, se nastaví do polohy blízké svislé poloze.3. Popis zařízení 3DH3.1 Použije se zařízení 3DH hmotnosti a tvaru dospělého muže střední výšky. Toto zařízení 3DH je znázorněno na obrázcích 1 a 2.3.2 Zřízení 3DH se skládá:3.2.1 ze dvou částí, z nichž jedna napodobuje zádovou část a druhá sedací část, přičemž obě jsou otočné kolem osy, která představuje osu otáčení mezi trupem a stehny. Stopa této osy na bočním povrchu zařízení 3DH je H-bodem tohoto zařízení;3.2.2 ze dvou částí, které napodobují nohy a jsou otočné vůči části napodobující sedací část;3.2.3 ze dvou částí, které napodobují chodidla a jsou spojeny s nohama závěsy představujícími kotníky;3.2.4 dále z části, která představuje sedací část a je opatřena libelou umožňující kontrolovat její sklon v příčném směru.3.3 Ve vhodných bodech odpovídajících příslušným těžištím se umístí závaží představující hmotnosti jednotlivých části těla tak, aby celková hmotnost zařízení 3DH dosáhla cca 75,8 kg (74,4 daN). Podrobnosti o jednotlivých závažích jsou uvedeny v tabulce na obrázku 2.4. Usazení zařízení 3DHZařízení 3DH se usazuje takto:4.1 Vozidlo se umístí na vodorovnou rovinu a sedadlo se seřídí, jak je popsáno v bodu 2.2.4.2 Zkoušené sedadlo se pokryje kusem látky, aby se usnadnilo správné usazení zařízení 3DH.4.3 Zařízení 3DH se umístí na sedadlo.4.4 Chodidla zařízení 3DH se umístí takto:4.4.1 pravé chodidlo se položí na pedál akcelerátoru v jeho nestlačené poloze a levé chodidlo se umístí tak, aby libela kontrolující příčnou polohu sedací části zařízení 3DH byla ve vodorovné poloze.(4.4.2) (4.4.3) 4.5 Na stehna se umístí závaží, příčná libela sedací části se znovu ustaví do vodorovné polohy a na sedací část zařízení 3DH se umístí závaží.4.6 Zařízení 3DH se odsune od opěradla sedadla pomocí tyče spojující kolenní klouby a zádová část zařízení 3DH se sklopí dopředu. Zařízení 3DH se opět usadí na sedadle vozidla posouváním sedací části zařízení 3DH směrem dozadu, dokud se nenarazí na odpor, načež se zádová část zařízení 3DH zatlačí proti opěradlu sedadla.4.7 Na zařízení 3DH se dvakrát působí vodorovnou silou 10,2 kp (10 daN). Směr a působiště této síly jsou na obrázku 2 vyznačeny černou šipkou.4.8 Na pravý a levý bok se zavěsí závaží a pak se umístí závaží na trup, příčná libela zařízení 3DH se při tom udržuje ve vodorovné poloze.4.9 Zádová část zařízení 3DH se sklopí dopředu tak, že závaží trupu jsou nad H-bodem, aby se vyloučilo tření na opěradle sedadla, příčná libela zařízení 3DH se přitom udržuje ve vodorovné poloze.4.10 Zádová část zařízení 3DH se jemně posune vzad, čímž se usazení zařízení 3DH dokončí. Příčná libela zařízení 3DH by měla být vodorovná. Pokud není, výše popsaný postup se opakuje.5. Výsledky5.1 Po usazení zařízení 3DH postupem podle bodu 4 je H-bodem sedadla H-bod zařízení 3DH.5.2 Kartézské souřadnice H-bodu musí být změřeny s přesností 1 mm, stejně jako souřadnice vztažných a přesně definovaných bodů prostoru pro cestující. Průměty těchto bodů do podélné svislé roviny se vynesou do diagramu.Části zařízení 3DH+++++ TIFF +++++Rozměry a hmotnost zařízení 3DH+++++ TIFF +++++Hmotnost zařízení 3DH | kg |Část představující zádovou a sedací část zařízení 3DH | 16,6 |Závaží trupu | 31,2 |Závaží sedací části | 7,8 |Závaží stehen | 6,8 |Závaží dolních končetin | 13,2 |Celkem | 75,6 |[1] Znění prílohy III je podobné znění předpisu EHK c. 14; zejména rozdělení do bodu je totožné. Proto tam, kde body předpisu 14 nemají v této smernici svůj protějšek, jsou jejich čísla v příloze III uvedena v závorkách pro informaci.--------------------------------------------------