title: Директива 2003/93/ЕО на Съвета от 7 октомври 2003 година за изменение на Директива 77/799/ЕИО на Съвета относно взаимопомощта между компетентните органи на държавите-членки в областта на прякото и косвеното данъчно облагане

text:
Важна правна забележка

|

32003L0093

Официален вестник n° L 264 , 15/10/2003 стр. 0023 - 0024 специално чешко издание глава 09 том 01 стр. 403  - 404 специално испанско издание глава 09 том 01 стр. 403  - 404 специално унгарско издание глава 09 том 01 стр. 403  - 404 специално литвийско издание глава 09 том 01 стр. 403  - 404 LV.ES глава 09 том 01 стр. 403  - 404 MT.ES глава 09 том 01 стр. 403  - 404 PL.ES глава 09 том 01 стр. 403  - 404 SK.ES глава 09 том 01 стр. 403  - 404 специално словенско издание глава 09 том 01 стр. 403  - 404

		20031007Директива 2003/93/ЕО на Съветаот 7 октомври 2003 годиназа изменение на Директива 77/799/ЕИО на Съвета относно взаимопомощта между компетентните органи на държавите-членки в областта на прякото и косвеното данъчно облаганеСЪВЕТЪТ НА ЕВРОПЕЙСКИЯ СЪЮЗ,като взе предвид Договора за създаване на Европейската общност, и по-специално членове 93 и 94 от него,като взе предвид предложението на Комисията [1],като взе предвид становището на Европейския парламент [2],като взе предвид становището на Европейския икономически и социален комитет [3],като има предвид, че:(1) С оглед борбата с избягване плащането на данък добавена стойност е необходимо укрепването на сътрудничеството между данъчните администрации в рамките на Общността, както и между последните и Комисията в съответствие с общоприетите принципи.(2) В тази връзка Регламент (ЕИО) № 218/92 на Съвета [4], който допълва по отношение на данък добавена стойност системата за сътрудничество, установена с Директива 77/799/ЕИО на Съвета от 19 декември 1977 г. относно взаимопомощта между компетентните органи на държавите-членки в областта на прякото и косвеното данъчно облагане [5], бе заменен с Регламент (ЕО) № 1798/2003 на Съвета от 7 октомври 2003 г. относно административното сътрудничество в областта на данък добавената стойност и за отмяна на Регламент (ЕИО) № 218/92 [6]. С последния регламент се определят всички разпоредби относно административното сътрудничество в областта на данък добавена стойност, с изключение на взаимното сътрудничество, предвидено в разпоредбите на Директива 76/308/ЕИО на Съвета от 15 март 1976 г. относно взаимопомощта при събиране на вземания за определени такси, мита, данъци и други мерки [7].(3) Необходимо е обхватът на взаимното сътрудничество, установен с Директива 77/799/ЕИО на Съвета, да се разшири, като включи и данъчното облагане на застрахователните премии, посочени в Директива 76/308/ЕИО на Съвета, с цел осигуряване на по-добра защита на финансовите интереси на държавите-членки и на неутралността на вътрешния пазар.(4) Директива 77/799/ЕИО на Съвета следва да бъде съответно изменена,ПРИЕ НАСТОЯЩАТА ДИРЕКТИВА:Член 1Директива 77/799/ЕИО на Съвета се изменя, както следва:1. Заглавието се заменя със следното:"Директива 77/799/ЕИО на Съвета от 19 декември 1977 г. относно взаимопомощта между компетентните органи на държавите-членки в областта на прякото данъчно облагане, определени акцизи и облагането на застрахователните премии".2. В член 1, параграф 1 първото тире се заменя със следното:- "— облагане на застрахователните премии, посочени в член 3, шесто тире от Директива 76/308/ЕИО на Съвета".2а. В член 1, параграф 5 изразът под заглавието "в Обединеното кралство" се заменя със следното:"The Commissioners of Customs and Excise or an authorised representative for information required concerning taxes on insurance premiums and excise duty.The Commissioners of Inland Revenue or an authorised representative for all other information."2б. В член 1, параграф 5 изразът под заглавието "в Италия" се заменя със следното:"Il ministro dell'economia e delle finanze or an authorised representative".3. Член 7, параграф 1 се заменя със следния текст:"1. Всяка информация, станала известна на държава-членка съгласно настоящата директива, се счита за поверителна в тази държава-членка по същия начин, по който и информацията, получена съгласно националното ѝ законодателство. Във всички случаи тази информация:- може да се предоставя само на лица, пряко участващи в определяне на данъка или в осъществяването на административен контрол върху това определяне;- може да се разкрива само във връзка със съдебно производство или административно производство, което включва санкции, започнато с оглед на или във връзка с определянето или преразглеждането на данъка, и само на лица, които участват пряко в подобни производства; подобна информация може обаче да се разкрива по време на открити съдебни заседания или съдебни решения, ако компетентният орган на държавата-членка, предоставяща информацията, няма възражения срещу това;- при никакви обстоятелства не може да се използва за други цели освен за тези, свързани с данъчното облагане или със съдебни или административни производства, които включват санкции, започнати с оглед на или свързани с определянето или преразглеждането на данъка.Освен това държавите-членки могат да предвидят информацията, посочена в първа алинея, да бъде използвана за определянето на други такси, мита и данъци, включени в член 2 от Директива 76/308/ЕИО [].Член 2Позоваванията на Директива 77/799/ЕИО във връзка с данък добавена стойност се считат за позовавания на Регламент (ЕО) № 1798/2003.Член 31. Държавите-членки въвеждат в сила законовите, подзаконовите и административните разпоредби, необходими, за да се съобразят с настоящата директива, най-късно до 31 декември 2003 г. Те незабавно уведомяват Комисията за това.Когато държавите-членки приемат тези разпоредби, в тях се съдържа позоваване на настоящата директива или то се извършва при официалното им публикуване. Начинът на позоваване се определя от държавите-членки.2. Държавите-членки уведомяват Комисията за текстовете на разпоредбите от националното законодателство, които те приемат в областта, уредена с настоящата директива.Член 4Настоящата директива влиза сила в деня на публикуването ѝ в Официалния вестник на Европейския съюз.Член 5Адресати на настоящата директива са държавите-членки.Съставено в Люксембург на 7 октомври 2003 година.За СъветаПредседателG. Tremonti[1] ОВ С 270 Е, 25.9.2001 г., стр. 96.[2] ОВ С 284 Е, 21.11.2002 г., стр. 121.[3] ОВ С 80, 3.4.2002 г., стр. 76.[4] ОВ L 24, 1.2.1992 г., стр. 1. Регламент, последно изменен с Регламент (ЕО) № 792/2002 (ОВ L 128, 15.5.2002 г., стр. 1).[5] ОВ L 336, 27.1.1977 г., стр. 15. Директива, последно изменена с Акта за присъединяване от 1994 г.[6] ОВ L 264, 15.10.2003 г., стр. 1.[7] ОВ L 73, 19.3.1976 г., стр. 18. Директива, последно изменена с Директива 2001/44/ЕО (ОВ L 175, 28.6.2001 г., стр. 17).[] ОВ L 73, 19.3.1976 г., стр. 18."--------------------------------------------------


title: Директива 93/67/EИО на Комисията от 20 юли 1993 година относно принципите за оценка на рисковете за хората и околната среда от вещества, нотифицирани в съответствие с Директива 67/548/ЕИО на Съвета

text:
               13/ 13

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               59

         31993L0067

               L 227/9

               ОФИЦИАЛЕН ВЕСТНИК НА ЕВРОПЕЙСКИЯ СЪЮЗ

      ДИРЕКТИВА 93/67/EИО НА КОМИСИЯТА

   от 20 юли 1993 година
   относно принципите за оценка на рисковете за хората и околната среда от вещества, нотифицирани в съответствие с Директива 67/548/ЕИО на Съвета
   КОМИСИЯТА НА ЕВРОПЕЙСКИТЕ ОБЩНОСТИ,
   като взе предвид Договора за създаване на Европейската икономическа общност,
   като взе предвид Директива 67/548/ЕИО на Съвета от 27 юни 1967 г. за сближаване на законовите, подзаконовите и административните разпоредби относно класификацията, опаковането и етикетирането на опасни вещества (1), изменена с Директива 93/21//ЕИО (2), и по-специално член 3 от нея;
   като има предвид, че в съответствие с разпоредбите на Директива 67/548/ЕИО всяко ново вещество, пуснато на пазара, трябва да бъде нотифицирано до компетентните органи на държавите-членки чрез нотификация, съдържаща определена информация;
   като има предвид, че член 16 от Директива 67/548/ЕИО изисква компетентните органи, които получават нотификацията за ново вещество, да изготвят оценка на неговите рискове за хората и околната среда в съответствие с общите принципи;
   като има предвид, че макар и отговорността за оценката на риска да се поема от държавите-членки, е уместно общите принципи да се приемат на общностно равнище, за да се избегнат несъответствията между държавите-членки, които не само засягат функционирането на вътрешния пазар, но също така не биха гарантирали същото равнище на защита за хората и околната среда в рамките на Общността; като има предвид, че вследствие на това член 3 от Директива 67/548/ЕИО на Съвета предвижда Комисията да определи общите принципи;
   като има предвид, че оценката на рисковете трябва да се основава на сравнение между потенциалните неблагоприятни въздействия на едно вещество с разумно предвидимата експозиция на хората и околната среда на това вещество;
   като има предвид неговата класификация в съответствие с Директива 67/548/ЕИО, оценката на рисковете за хората трябва да отчита физикохимичните и токсикологични свойства на веществото;
   като има предвид неговата класификация в съответствие с Директива 67/548/ЕИО, оценката на рисковете за околната среда трябва да отчита въздействието на веществото върху околната среда;
   като има предвид, че когато оценката на рисковете показва, че едно вещество представлява опасност, компетентният орган може да изиска допълнителна информация, включително резултатите от допълнителни изпитвания за определяне на присъщите на веществото опасни свойства в съответствие с Директива 67/548/ЕИО на Съвета;
   като има предвид, че резултатите от една оценка на риска трябва да бъдат принципната база за решения, приети съгласно съответното законодателство за намаляване на рисковете, възникващи от пускането на веществата на пазара;
   като има предвид, че е уместно, след като е извършена оценка на рисковете, компетентният орган да информира лицето, нотифициращо опасното вещество за своите заключения и че компетентният орган след това трябва да изпрати писмен доклад относно това на Комисията;
   като има предвид, че е уместно да се намали до минимум броят на животните, използвани за опитни цели в съответствие с Директива 86/609/ЕИО на Съвета от 24 ноември 1986 г. за сближаване на законовите, подзаконовите и административните разпоредби на държавите-членки относно защитата на животни, използвани за опитни и други научни цели (3);
   като има предвид, че разпоредбите на настоящата директива не водят до засягане на специфичното законодателство на Общността относно безопасността и защитата на здравето на работниците по време на работа, по-специално Директива 89/391/ЕИО на Съвета от 12 юни 1989 г. за въвеждане на мерки за насърчаване подобряването на безопасността и здравето на работниците на работното място (4), която определя като задължение на работодателите да оценяват рисковете за здравето и безопасността на работниците, възникващи при употребата на нови и съществуващи химични вещества и, ако е необходимо, да вземат мерки за осигуряване на подходяща защита на работниците;
   като има предвид, че мерките, заложени в настоящата директива, са в съответствие със становището на Комитета, създаден съгласно член 29 от Директива 67/548/ЕИО,
   ПРИЕ НАСТОЯЩАТА ДИРЕКТИВА:
   Член 1
   Цели
   Настоящата директива установява общите принципи за оценката на рисковете за хората и околната среда от вещества съгласно изискванията на член 3 от Директива 67/548/ЕИО.
   Член 2
   Определения
   1.   Определенията, съдържащи се в член 2 от Директива 67/548/ЕИО, се прилагат за настоящата директива.
   2.   За целите на настоящата директива:

               а)

               „идентификация на опасностите“ е идентификацията на неблагоприятните въздействия, които едно вещество може да причини поради присъщите си свойства;

               б)

               „оценка на съотношението доза (концентрация) — реакция (въздействие)“ е оценката на връзката между дозата или нивото на експозиция на едно вещество и обсега и остротата на въздействие;

               в)

               „оценка на експозиция“ е определянето на емисиите, пътищата и скоростите на движение на едно вещество и неговото преобразуване или разлагане, с цел да се изчислят концентрациите/дозите, на които са или могат да бъдат експонирани хората или компонентите на околната среда;

               г)

               „охарактеризиране на риска“ е оценката на обсега и остротата на неблагоприятните въздействия, които могат да възникнат при дадена група население или компонент на околната среда поради действителна или очаквана експозиция на дадено вещество и може да включва „оценка на риска“, т.е. количествено определяне на тази възможност;

               д)

               „препоръки за намаляване на риска“ е препоръката за мерки, които биха позволили да се намалят рисковете за хората и/или околната среда във връзка с продажбата на веществото. Те могат да включват:

                           i)

                           модификации в класификацията, опаковката или етикетирането на веществото, предложени от нотифициращото лице в нотификацията, изпратена в съответствие с член 7, параграф 1, с член 8, параграф 1 или с член 8, параграф 2 от Директива 67/548/ЕИО;

                           ii)

                           модификации в инструкцията за безопасност, предложена от нотифициращото лице в нотификацията, изпратена в съответствие с член 7, параграф 1, с член 8, параграф 1 или с член 8, параграф 2 от Директива 67/548/ЕИО;

                           iii)

                           модификации в препоръчваните методи и предпазни или аварийни мерки, посочени в части 2.3, 2.4 и 2.5 на приложения VIIA, VIIБ или VIIВ, предложени от нотифициращото лице в техническото досие на нотификацията, изпратена в съответствие с член 7, параграф 1, с член 8, параграф 1 или с член 8, параграф 2 от Директива 67/548/ЕИО;

                           iv)

                           съвет към съответните контролни органи за обсъждане на подходящи мерки за защита на хората и/или околната среда от посочените рискове.

         Член 3
   Принципи за оценка на риска
   1.   Оценката на риска изисква идентификация на опасността и ако е уместно, оценка на съотношението доза (концентрация) — реакция (въздействие), оценка на експозицията и характеристика на риска. Обикновено тя се прави в съответствие с процедурите, предвидени в членове 4 и 5.
   2.   Без да се засяга параграф 1, във връзка със специфичните въздействия като например намаляване на озона, за които процедурите, предвидени в членове 4 и 5 са неприложими, рисковете, свързани с такива въздействия, се оценяват индивидуално и компетентният орган включва пълно описание и основанията за тези оценки в писмен доклад, който се изпраща до Комисията в съответствие с член 7.
   3.   При извършване на оценка на експозицията компетентният орган отчита онези особености на групите население или компонентите на околната среда, за които експозицията на веществото е разумно предвидима в светлината на наличната информация за веществото, и по-специално относно съхранението му, включването му в препарат или друга обработка, употребата и изхвърлянето или рециклирането му.
   4.   Оценката на риска посочва едно или повече от следните заключения:

               i)

               Веществото не представлява пряка опасност и не следва да се проучва повече, докато не се изготви нова информация в съответствие с член 7, параграф 2, член 8, параграф 3, член 8, параграф 4 или член 14, параграф 1 от Директива 67/548/ЕИО.

               ii)

               Веществото представлява опасност и компетентният орган решава каква допълнителна информация е необходима за преразглеждане на оценката, но отлага искането за тази информация докато количеството, пуснато на пазара, достигне следващата граница на тонаж, както е посочено в член 7, параграф 2, член 8, параграф 3 или член 8, параграф 4 от Директива 67/548/ЕИО.

               iii)

               Веществото представлява опасност и веднага се изисква допълнителна информация.

               iv)

               Веществото представлява опасност и компетентният орган незабавно прави препоръки за намаляване на риска.

         5.   Когато оценката на риска посочва, че се прилагат заключенията по параграф 4, ii), iii) или iv) по-горе, компетентният орган може да информира нотифициращото лице за своите заключения и да му даде възможност да коментира тези заключения и да предостави допълнителна информация. Компетентният орган използва всякаква подходяща информация за преразглеждане на оценката на риска, преди да я изпрати на Комисията в съответствие с член 17 от Директива 67/548/ЕИО.
   6.   При изготвянето на препоръки за намаляване на риска, свързан с дадено вещество, компетентният орган отчита възможността намаляването на експозицията на някои групи население или компоненти на околната среда да доведат до увеличаване на експозицията на други групи население или компоненти на околната среда.
   Член 4
   Оценка на риска: човешко здраве
   1.   За всяко вещество, нотифицирано съгласно член 7, параграф 1, член 8, параграф 1 или член 8, параграф 2 от Директива 67/548/ЕИО, компетентният орган изготвя оценка на риска, първата фаза от която е идентификация на опасността, която се отнася, като минимум, до свойствата и потенциалните неблагоприятни въздействия, посочени в приложения IA и IIA. След като се извърши идентификацията на опасността, компетентният орган продължава в следната последователност от действия, които се извършват съгласно насоките, дадени в приложения IБ и IIБ:

               а)

                           i)

                           оценка на съотношението доза (концентрация) — реакция (въздействие), когато е уместно;

                           ii)

                           оценка на експозицията за които и да са групи население (т.е. работници, потребители и хора, изложени индиректно чрез околната среда), които биха могли да бъдат изложени на въздействието на веществото;

               б)

               характеристика на риска.

         2.   Чрез дерогация от параграф 1:

               i)

               ако изпитването, предназначено за идентификация на опасността относно индивидуално въздействие или свойство, е извършено и резултатите не са довели до класификация на веществото съгласно Директива 67/548/ЕИО, не е необходимо оценката на риска относно това въздействие или свойство да включва действията по параграф 1, букви а) и б), а се прилага заключението по член 3, параграф 4, i), освен ако няма други основателни причини за безпокойство; и

               ii)

               ако изпитването, предназначено за идентификация на опасността относно индивидуално въздействие или свойство, не е извършено, това въздействие или свойство не се отчита при оценката на риска, освен ако няма други основателни причини за безпокойство.

         Член 5
   Оценка на риска: околна среда
   1.   За всяко вещество, нотифицирано съгласно член 7, параграф 1, член 8, параграф 1 или член 8, параграф 2 от Директива 67/548/ЕИО, компетентният орган изготвя оценка на риска относно неговите въздействия върху околната среда, първата фаза от която е идентификация на опасността. След като се извърши идентификацията на опасността, компетентният орган продължава в следната последователност от действия, които се извършват съгласно насоките, дадени в приложение III:

               а)

                           i)

                           оценка на съотношението доза (концентрация) — реакция (въздействие), когато е уместно;

                           ii)

                           оценка на експозицията за компонентите на околната среда (т.е. вода, почва и въздух), които биха могли да бъдат експонирани на въздействието на веществото;

               б)

               характеристика на риска.

         2.   Чрез дерогация от параграф 1:

               i)

               за вещества, нотифицирани съгласно член 7, параграф 1 от Директива 67/548/ЕИО, но некласифицирани като опасни за околната среда, не е необходимо оценката на риска да включва действията по параграф 1, букви а) и б), а се прилага заключението по член 3, параграф 4, i), освен ако няма други основателни причини за безпокойство; и

               ii)

               за вещества, нотифицирани съгласно член 8, параграф 1 или член 8, параграф 2 от Директива 67/548/ЕИО, ако няма достатъчно данни, за да се определи дали класификацията им като опасни за околната среда е подходяща, оценката на риска налага да се отчете дали има основателни причини за безпокойство относно въздействията върху околната среда на база други данни, например данни за физикохимичните и токсичните свойства. Ако няма такива основателни причини, не е необходимо оценката на риска да включва действията по параграф 1, букви а) и б), а се прилага заключението по член 3, параграф 4, i).

         Член 6
   Оценка на риска: заключения
   1.   След изготвянето на оценка на риска съгласно членове 4 и 5 и в съответствие с приложения I, II и III, компетентният орган определя, в съответствие с приложение IV, кое/кои от четирите заключения на член 3, параграф 4 е/са приложимо/и и предприема действия, както е описано в член 3, параграф 5, ако е уместно.
   2.   Независимо дали е получена или не допълнителна информация съгласно член 7, параграф 2, член 8, параграф 3, член 8, параграф 4, член 14, параграф 1 или член 16 от Директива 67/548/ЕИО, оценка на риска, извършена съгласно членове 4 и 5 и в съответствие с приложения I, II и III, се преразглежда и ако е необходимо, се променя.
   Член 7
   Съдържание на писмения доклад до Комисията
   1.   След като оценката на риска е извършена съгласно членове 4 и 5 и са направени заключенията съгласно член 6, компетентният орган изготвя писмен доклад, съдържащ най-малко информацията, дадена в приложение V. Този доклад се изпраща на Комисията съгласно член 17 от Директива 67/548/ЕИО. Той се актуализира след всяко преразглеждане на оценката в светлината на допълнителна информация и актуализираният доклад се изпраща на Комисията.
   2.   Когато съгласно член 18 от Директива 67/548/ЕИО компетентните органи са постигнали съгласие по писмения доклад за оценката на риска или по което и да е негово преразглеждане, на нотификатора може да се представи копие от него, срещу поискване.
   Член 8
   Заключителни разпоредби
   1.   Държавите-членки въвеждат в сила разпоредбите, необходими, за да се съобразят с настоящата директива, до 31 октомври 1993 г. Те незабавно информират Комисията за това.
   2.   Когато държавите-членки приемат тези разпоредби, в тях се съдържа позоваване на настоящата директива или те се придружават от такова позоваване при официалното им публикуване. Условията и редът на позоваване се определят от държавите-членки.
   Член 9
   Адресати на настоящата директива са държавите-членки.

      Съставено в Брюксел на 20 юли 1993 година.

            За Комисията

         Yannis PALEOKRASSAS

            Член на Комисията

      (1)  ОВ 196, 16.8.1967 г., стр. 1.

      (2)  ОВ L 110, 4.5.1993 г., стр. 20.

      (3)  ОВ L 358, 18.12.1986 г., стр. 1.

      (4)  ОВ L 183, 29.6.1989 г., стр. 1.
   ПРИЛОЖЕНИЕ I
   ОЦЕНКА НА РИСКА: ЧОВЕШКО ЗДРАВЕ (ТОКСИЧНОСТ)
   ЧАСТ А
   Оценката на риска, извършена съгласно член 4, взема под внимание следните потенциални токсични въздействия и групите население, подлежащи на експозиция:
   Въздействия

               1.

               Остра токсичност

               2.

               Дразнение

               3.

               Разяждане

               4.

               Изострена чувствителност

               5.

               Токсичност при многократна доза

               6.

               Мутагенност

               7.

               Канцерогенност

               8.

               Токсичност при репродукция

         Групи население

               1.

               Работници

               2.

               Потребители

               3.

               Хора, експонирани индиректно чрез околната среда

         ЧАСТ Б
   1.   Идентификация на опасността
   1.1.   В онези случаи, когато изпитването, предназначено за идентификация на опасността относно индивидуално потенциално въздействие, е извършено, но резултатите не са довели до класификация (член 4, параграф 2, i)), охарактеризиране на риска относно това въздействие не е необходимо, освен ако няма други основателни причини за безпокойство, например положителни ин витро резултати за мутагенност.
   1.2.   В онези случаи, когато изпитването, предназначено за идентификация на опасността относно индивидуално потенциално въздействие, още не е извършено (член 4, параграф 2, ii)), охарактеризиране на риска относно това въздействие не е необходимо, освен ако няма други основателни причини за безпокойство, например съображения за експозиция или индикации за потенциална токсичност от взаимовръзки на структурна дейност.
   2.   Оценка на съотношението доза (концентрация) — реакция (въздействие)
   2.1.   За токсичност при многократна доза и токсичност при репродукция се оценява връзката доза-реакция и когато е възможно, се идентифицира ниво, на което не се наблюдава неблагоприятно въздействие (NOAEL). Ако не е възможно да се идентифицира NOAEL, се идентифицира най-ниската доза/концентрация, свързана с неблагоприятното въздействие, т.е. най-ниското ниво, на което се наблюдава неблагоприятното въздействие (LOAEL).
   2.2.   За остра токсичност, разяждане и дразнение обикновено не е възможно да се установи NOAEL или LOAEL въз основа резултатите от изпитванията, извършени съгласно Директива 67/548/ЕИО. За остра токсичност се установява стойността LD50 или LC50 или когато се използва процедура с фиксирана доза, се установява отличителна доза. За другите въздействия е достатъчно да се определи дали веществото има присъщ капацитет да причинява такива въздействия.
   2.3.   За мутагеннност и канцерогенност е достатъчно да се определи дали веществото има присъщ капацитет да причинява такива въздействия. Ако обаче трябва да се докаже, че едно вещество, идентифицирано като канцерогенно, не е генотоксично, ще бъде уместно да се идентифицира NOAEL/LOAEL, както е описано в параграф 2.1.
   2.4.   По отношение на кожната и респираторната чувствителност дотолкова, доколкото не се наблюдава единно мнение за възможността да се идентифицира доза/концентрация, под която е малко вероятно да настъпят неблагоприятни въздействия върху обект, който вече е чувствителен към определено вещество, е достатъчно да се оцени дали веществото има присъщ капацитет да причинява такива въздействия.
   3.   Оценка на експозиция
   3.1.   Оценка на експозиция се извършва за всяка от групите население (работници, потребители и хора, подложени на експозиция индиректно чрез околната среда), за които може логично да се предвиди експозиция на веществото. Целта на оценката е да се направи качествена или количествена преценка на доза/концентрация от веществото, на която населението е или може да бъде изложено. Такава оценка взема предвид пространствените и времеви изменения в особеностите на експозицията.
   3.2.   Оценката на експозиция се базира на информацията в техническото досие, предоставено в съответствие с точка 2 от приложение VII A, VII Б или VII В към Директива 67/548/ЕИО и на всякаква друга налична и подходяща информация. В частност трябва да се вземе предвид, ако е уместно:

               i)

               подходящо измерените данни за експозиция;

               ii)

               количеството от веществото на пазара;

               iii)

               формата, под която веществото се продава и/или използва; (например, самостоятелно вещество или като съставка на препарат);

               iv)

               използваните категории и степен на съдържане;

               v)

               данните от обработката, когато е уместно;

               vi)

               физикохимичните свойства на веществото, включително, когато е уместно, онези, придавани от процеса на обработка(например образуване на аерозол);

               vii)

               вероятен път на експозиция и потенциал за абсорбция;

               viii)

               честота и продължителност на експозиция;

               ix)

               вид и брой на групите население, подложени на специфична експозиция, когато съществува такава информация.

         3.3.   Когато се използват прогнозни методи за преценка на нивата на експозиция, се дава предимство на съответните данни за мониторинг на веществата с аналогично приложение и пътища на експозиция.
   3.4.   Ако едно вещество се съдържа в препарат, експозицията на веществото в този препарат е необходимо да се отчете, само ако препаратът е класифициран на базата на токсикологичните свойства на веществото в съответствие с Директива 88/379/ЕИО на Съвета (1), освен ако няма други основателни причини за безпокойство.
   4.   Охарактеризиране на риска
   4.1.   Когато за което и да е от въздействията, посочени в приложение IА, са идентифицирани NOAEL или LOAEL, охарактеризирането на риска относно тези въздействия изисква сравнение между NOAEL или LOAEL и преценката за доза-концентрация, на която ще бъде изложено населението. Ако има качествена преценка на експозиция, се получава съотношение между ниво на експозиция и N(L)OAEL. На базата на сравнението между качествената и количествената преценка на експозиция и N(L)OAEL, компетентният орган решава кое от четирите заключения в член 3, параграф 4 е приложимо.
   4.2.   Когато за което и да е от въздействията, посочени в приложение IА не е определен N(L)OAEL, охарактеризирането на риска относно всяко от тези въздействия изисква преценка на вероятността това въздействие да настъпи (2), на база качествена и количествена информация за експозиция, съответстваща на населението, което се взема предвид. След тази преценка компетентният орган решава кое от четирите заключения в член 3, параграф 4 е приложимо.
   4.3.   Когато компетентният орган решава кое от четирите заключения в член 3, параграф 4 е приложимо, той взема предвид, inter alia:

               i)

               нарастващата несигурност, дължаща се по-специално на променливостта на експерименталните данни и измененията вътре във видовете и между видовете;

               ii)

               характера и остротата на въздействието;

               iii)

               човешкото население, за което се прилага качествената и/или количествена информация.

         5.   Обединяване
   Съгласно разпоредбите на член 4, параграф 1 охарактеризиране на риска може да се извърши за повече от едно потенциално неблагоприятно въздействие или група население. В такива случаи компетентният орган отсъжда кое от четирите заключения в член 3, параграф 4 е приложимо за всяко въздействие. След като представи различните заключения, той прави обединени заключения относно общата токсичност на веществото.

      (1)  ОВ L 187, 16.7.1988 г., стр. 14.

      (2)  Когато, независимо дали е определен N(L)OAEL, резултатите от изпитванията показват връзка между доза/концентрация и острота на неблагоприятното въздействие или когато във връзка с изпитвателен метод, който изисква използването само на доза или концентрация, е възможно да се прецени относителната острота на въздействието, такава информация също се взема предвид при преценката на вероятността въздействието да настъпи.
   ПРИЛОЖЕНИЕ II
   ОЦЕНКА НА РИСКА: ЧОВЕШКО ЗДРАВЕ (ФИЗИКОХИМИЧНИ СВОЙСТВА)
   ЧАСТ А
   Оценката на риска съгласно член 4 отчита потенциалните неблагоприятни въздействия, които могат да възникнат при следните групи населения, подложени на експозиция на вещества със следните свойства.
   Свойства

               1.

               Експлозивност

               2.

               Запалимост

               3.

               Окисляващ потенциал

         Групи население

               1.

               Работници

               2.

               Потребители

               3.

               Хора, експонирани индиректно чрез околната среда

         ЧАСТ Б
   1.   Идентификация на опасността
   1.1.   В онези случаи, когато изпитването, предназначено за идентификация на опасността относно индивидуално потенциално въздействие, е извършено, но резултатите не са довели до класификация (член 4, параграф 2, i)), охарактеризиране на риска относно това въздействие не е необходимо, освен ако няма други основателни причини за безпокойство;
   1.2.   В онези случаи, когато изпитването, предназначено за идентификация на опасността относно индивидуално потенциално въздействие, още не е извършено, охарактеризиране на риска относно това въздействие не е необходимо, освен ако няма други основателни причини за безпокойство.
   2.   Оценка на експозиция
   2.1.   Ако охарактеризирането на риска трябва да се извърши съгласно член 4, параграф 2, то е необходимо да се определят само основателните предвидими условия за употреба на базата на информацията за веществото, включена в техническото досие, както е посочено в точка 2 от приложение VII A, VII Б или VII В към Директива 67/548/ЕИО.
   3.   Охарактеризиране на риска
   3.1.   Охарактеризирането на риска изисква преценка на вероятността дадено неблагоприятно въздействие да възникне при разумно предвидими условия за употреба. Ако тази преценка показва, че дадено неблагоприятно въздействие няма да възникне, обикновено се прилага заключението от член 3, параграф 4, i). Ако преценката показва, че неблагоприятното въздействие ще възникне, обикновено се прилага заключението от член 3, параграф 4, iv).
   4.   Обединяване
   4.1.   Ако има различни препоръки за намаляване на риска, направени относно различните въздействия или групи население, те се преразглеждат когато оценката на риска е завършена и компетентният орган прави обединени препоръки.
   ПРИЛОЖЕНИЕ III
   ОЦЕНКА НА РИСКА: ОКОЛНА СРЕДА
   1.   Идентификация на опасността
   1.1.   За вещества, които не са класифицирани като опасни за околната среда (член 5, параграф 2, i)), компетентният орган обсъжда дали има други основателни причини за извършване на охарактеризиране на риска и взема предвид по-специално следното:

               i)

               индикациите за биоакумулационен потенциал;

               ii)

               формата на кривата токсичност/време при екотоксични изпитвания;

               iii)

               индикациите за други неблагоприятни въздействия въз основа на изследванията за токсичност, например класификация на веществото като мутаген, токсично или много токсично или вредно с обозначение за риск R 40 („Възможен риск с необратими въздействия“) или R 48 („Опасност от сериозно увреждане на здравето при продължителна експозиция“);

               iv)

               данните за вещества с аналогична структура.

         1.2.   Ако компетентният орган прецени, че има основателни причини за извършване на охарактеризиране на риска за вещество, което не е класифицирано като опасно за околната среда и за което няма достатъчно данни за въздействието му върху организми (член 5, параграф 2, ii)), тогава, ако е необходимо, се предприемат действия съгласно член 3, параграф 4, ii) или iii).
   2.   Оценка на съотношението доза (концентрация) — реакция (въздействие)
   2.1.   Целта е да се предвиди концентрацията на веществото, под която не се очаква да възникнат неблагоприятни въздействия в компонента на околната среда. Тази концентрация е позната като предвидима концентрация без въздействие (PNEC).
   2.2.   PNEC се определя на базата на информацията в нотификационното досие, която се отнася до въздействия върху организми, както е посочено в точка 5 от приложение VII A или VII Б към Директива 67/548/ЕИО и в изследванията за екотоксичност, дадени в приложение VIII (нива 1 и 2) към настоящата директива.
   2.3.   PNEC се изчислява чрез прилагане на коефициент за оценка спрямо стойностите, получени от изпитвания върху организми, например LD50 (артерийна летална доза), LC50 (медианна летална концентрация), EC50 (медианна ефективна концентрация), IC50 (концентрация, причиняваща 50 % задържане на даден параметър, например растеж), NOEL(C) (ниво, на което не се наблюдава неблагоприятно въздействие (концентрация)) или LOEL(C) (най-ниско ниво, на което се наблюдава неблагоприятно въздействие (концентрация)).
   2.4.   Коефициентът на оценка е изражение на степента на несигурност при екстраполация от данните от изпитванията на ограничен брой видове спрямо реалната околна среда. Следователно в общия случай, колкото по-обширни са данните и колкото по-голяма е продължителността на изпитванията, толкова по-малка е степента на несигурност и големината на коефициента на оценка (1).
   3.   Оценка на експозиция
   3.1.   Целта на оценката на експозиция е да предвиди концентрацията на веществото, което евентуално ще бъде намерено в околната среда. Тази концентрация е позната като предвидима концентрация в околната среда (PEC). В някои случаи обаче може да не е възможно да се установи РЕС и тогава ще трябва да се направи качествена преценка на експозицията.
   3.2.   РЕС, или когато е необходимо, качествена преценка на експозицията, трябва да бъде определяна само за компоненти на околната среда, за които емисиите, изпускането, изхвърлянето или разпространението са разумно предвидими.
   3.3.   РЕС или качествена преценка на експозицията се прави на базата на информацията, включена в техническото досие, както е посочено в приложение VII A, VII Б, VII В или приложение VIII към Директива 67/548/ЕИО, включително, както следва:

               i)

               подходящо измерени данни за експозиция;

               ii)

               количество от веществото на пазара;

               iii)

               формата, под която веществото се продава и/или използва (например, веществото самостоятелно или като съставка на препарат);

               iv)

               използвани категории и степен на съдържане;

               v)

               данни от обработката, когато е уместно;

               vi)

               физикохимични свойства на веществото, по-специално точка на топене, точка на кипене, парно налягане, повърхностно напрежение, разтворимост във вода, коефициент на разделяне октанол/вода;

               vii)

               вероятни пътища към компонентите на околната среда и потенциал за абсорбция/десорбция и разлагане;

               viii)

               честота и продължителност на експозиция.

         3.4.   За вещества, пуснати в продажба в количества 10 тона или под 10 тона годишно (или 50 тона с натрупване) РЕС или качествена преценка на експозиция обикновено се определя за общата околна среда, в която може да настъпи изпускане на веществото.
   4.   Охарактеризиране на риска.
   4.1.   За всеки един компонент на околната среда охарактеризирането на риска изисква, доколкото е възможно, сравнение на РЕС с PNEC така, че да се получи съотношението PEC/PNEC. Ако съотношението PEC/PNEC е равно на или по-малко от единица, се прилага заключението на член 3, параграф 4, i). Ако е по-голямо от единица, компетентният орган отсъжда на базата на големината на това съотношение и други подходящи фактори като тези, дадени в параграф 1.1, i) — iv), в зависимост от това кое от заключенията на член 3, параграф 4, ii), iii) или iv) е подходящо.
   4.2.   Ако не е възможно да се получи съотношението PEC/PNEC, охарактеризирането на риска изисква качествена преценка на вероятността дадено въздействие да възникне при очакваните условия на експозиция. При така направена преценка и като взема предвид съответните фактори като онези, посочени в параграф 1, компетентният орган решава кое от четирите заключения на член 3, параграф 4 е подходящо.
   5.   Обединяване
   5.1.   Съгласно разпоредбите на член 5, параграф 1 охарактеризиране на риска може да се извърши относно повече от един компонент на околната среда. В такива случаи компетентният орган отсъжда кое от четирите заключения на член 3, параграф 4 е подходящо за всеки компонент. При така направена оценка на риска компетентният орган преразглежда различните заключения и представя обединени заключения относно цялостното въздействие на веществото върху околната среда.

      (1)  Коефициент за оценка от порядъка на 1 000 обикновено се прилага към L(E)C50 стойност, получена от резултатите от изпитването за остра токсичност, но този коефициент може да бъде намален в светлината на друга подходяща информация. По-нисък коефициент на оценка обикновено се прилага към NOEC, получен от резултатите от изпитванията за остра токсичност.
   ПРИЛОЖЕНИЕ IV
   ОБЩО ОБЕДИНЯВАНЕ НА ЗАКЛЮЧЕНИЯТА
   1.   Заключенията, направени в съответствие с точка 5.1 от приложение I, точка 4.1 от приложение II и точка 5.1 от приложение III се преразглеждат от компетентния орган и се обединяват относно всички рискове, идентифицирани в оценката на риска.
   2.   Допълнителните изисквания за информация (член 3, параграф 4, ii) и iii)) или препоръките за намаляване на риска (член 3, параграф 4, iv)) се обосновават. При препоръките се взема предвид член 3, параграф 6.
   ПРИЛОЖЕНИЕ V
   ИНФОРМАЦИЯ, КОЯТО ТРЯБВА ДА СЕ ВКЛЮЧИ В РЕЗЮМЕТО НА ОЦЕНКАТА НА РИСКА
   1.   Писменият доклад, предоставен на Комисията в съответствие с член 7 включва следните елементи:

               i)

               общо резюме на заключенията, направени съгласно член 6 и в съответствие с приложение IV;

               ii)

               изявление, че на базата на наличната информация веществото не представлява пряка опасност и че допълнително разглеждане не е необходимо, докато нотификаторът не представи допълнителна информация съгласно член 7, параграф 2, член 8, параграф 3 или член 14, параграф 1 от Директива 67/548/ЕИО, ако заключението по член 3, параграф 4, i) се прилага за веществото относно всички потенциални неблагоприятни въздействия, групи население и компоненти на околната среда;

               iii)

               описание и обосноваване за изискваната допълнителна информация, ако заключението по член 3, параграф 4, ii) или iii) се прилага за веществото относно едно или повече потенциални неблагоприятни въздействия, групи население и компоненти на околната среда;

               iv)

               описание и обосноваване на препоръките за намаляване на риска, ако заключението по член 3, параграф 4, iv) се прилага относно едно или повече неблагоприятно въздействие/я, група/и население или компонент/и на околната среда;

               v)

               резюме на коментарите на нотифициращото лице относно предложенията на компетентния орган и за всякаква допълнителна налична информация, ако е предприето действие, предвидено в член 3, параграф 5.

         2.   Когато охарактеризирането на риска изисква използването на съотношения експозиция/въздействие, както е описано в точка 4 от приложение I Б и точка 4 от приложение III, или използването на коефициенти за оценка, както е описано в точка 2 от приложение III, тези съотношения или коефициенти се посочват.


title: Втора директива на Комисията от 18 ноември 1971 година относно установяване на общностни методи за анализ за целите на официалния контрол на храните за животни

text:
Важна правна забележка

|

31971L0393

Официален вестник n° L 279 , 20/12/1971 стр. 0007 - 0018 специално финландско издание: глава 3 том 4 стр. 0049  специално датско издание поредица I глава 1971(III) стр. 0858  специално шведско издание: глава 3 том 4 стр. 0049  специално английско издание: поредица I глава 1971(III) стр. 0987  специално гръцко издание: глава 03 том 7 стр. 0084  специално испанско издание: глава 03 том 5 стр. 0117  специално португалско издание глава 03 том 5 стр. 0117  специално чешко издание глава 3 том 01 стр. 277  - 287 специално испанско издание глава 3 том 01 стр. 277  - 287 специално унгарско издание глава 3 том 01 стр. 277  - 287 специално литвийско издание глава 3 том 01 стр. 277  - 287 LV.ES глава 3 том 01 стр. 277  - 287 MT.ES глава 3 том 01 стр. 277  - 287 PL.ES глава 3 том 01 стр. 277  - 287 SK.ES глава 3 том 01 стр. 277  - 287 специално словенско издание глава 3 том 01 стр. 277  - 287

		19711118Втора директива на Комисиятаот 18 ноември 1971 годинаотносно установяване на общностни методи за анализ за целите на официалния контрол на храните за животни(71/393/ЕИО)КОМИСИЯТА НА ЕВРОПЕЙСКИТЕ ОБЩНОСТИ,като взе предвид Договора за създаване на Европейската икономическа общност,като взе предвид Директивата на Съвета от 20 юли 1970 г. [1] относно въвеждането на общностни методи за вземане на проби и анализ за целите на официалния контрол на храните за животни, и по-специално член 2 от нея,като има предвид, че посочената директива изисква официалният контрол на храни за животни да се провежда, като се прилагат общностни методи за вземане на проби и анализ, с цел проверка за спазването на изискванията на законовите, подзаконовите и административните разпоредби относно качеството и състава на храните за животни;като има предвид, че Директива 71/250/ЕИО на Комисията от 15 юни 1971 г. [2] вече установи редица общностни методи за анализ; като има предвид, че вследствие напредъка на работата оттогава е препоръчително приемането на втори набор от методи;като има предвид, че предвидените в настоящата директива мерки са в съответствие със становището на Постоянния комитет по храните за животни,ПРИЕ НАСТОЯЩАТА ДИРЕКТИВА:Член 1Държавите-членки изискват анализите за целите на официалния контрол на храните за животни по отношение на тяхното съдържание на влага, летливи азотни основи, общо съдържание на фосфор и съдържание на непреработени масла и мазнини да се провеждат в съответствие с методите, описани в приложението към настоящата директива.Общите разпоредби, съдържащи се в част I (Въведение) от приложението към Първа директива 71/250/ЕИО на Комисията от 15 юни 1971 г. относно установяване на общностни методи за анализ за целите на официалния контрол на храните за животни, се прилагат за методите, описани в приложението към настоящата директива.Член 2Държавите-членки въвеждат в сила законовите, подзаконовите и административните разпоредби, необходими, за да се съобразят с настоящата директива, не по-късно от 1 януари 1973 г. Те незабавно уведомяват Комисията за това.Член 3Адресати на настоящата директива са държавите-членки.Съставено в Брюксел на 18 ноември 1971 година.За КомисиятаПредседателFranco M. Malfatti[1] ОВ L 170, 3.8.1970 г., стр. 2.[2] ОВ L 155, 12.7.1971 г., стр. 13.--------------------------------------------------19711118ПРИЛОЖЕНИЕI. ОПРЕДЕЛЯНЕ СЪДЪРЖАНИЕТО НА ВЛАГА1. Цел и обхватТози метод дава възможност да се определи съдържанието на влага в храните за животни. Той не обхваща анализа на млечни продукти, използвани като прости храни за животни, анализа на минерални вещества и на смеси, състоящи се главно от минерални вещества, както и анализа на маслодайни семена и плодове, дефинирани в Регламент № 136/66/ЕИО на Съвета от 22 септември 1966 г. относно създаването на обща организация на пазара за масла и мазнини [1].Определянето на съдържанието на влага в маслодайните семена и плодове е описано в приложение III към Регламент (ЕИО) № 1470/68 на Комисията от 23 септември 1968 г. относно вземането и редуцирането на проби и определянето съдържанието на мазнини, примеси и влага в маслодайните семена [2].2. ПринципПробата се изсушава при специфично указани условия, които могат да варират в зависимост от вида храна за животни. Загубата в теглото се определя посредством претегляне. При работа с твърди храни за животни, които имат високо съдържание на влага, е необходимо да се извърши предварително сушене.3. Уреди3.1. Мелница от неабсорбиращ влага материал, която е лесна за почистване, позволява бързо, равномерно раздробяване без забележимо загряване, предотвратява контакта с външния въздух, доколкото това е възможно, и отговаря на изискванията, определени в 4.1.1 и 4.1.2 (например микромелници с чукче или с водно охлаждане, сглобяеми конусовидни мелници, мелници с ниски обороти или мелници със зъбни колела).3.2. Аналитична везна с точност до 0,5 mg.3.3. Сухи съдове от некорозиращ метал или от стъкло, с капаци, осигуряващи херметично затваряне; работна повърхност, позволяваща разстилане на контролната проба около 0,3 g/cm2.3.4. Електрическа изотермична пещ (± 1 °C) с подходяща вентилация и осигуряваща бързо регулиране на температурата [3].3.5. Регулируема електрическа вакуумна пещ, оборудвана с маслена помпа и/или с механизъм за вкарване на горещ сух въздух, или с изсушаващ агент (например калциев окис).3.6. Ексикатор с дебела перфорирана метална или порцеланова плоча, съдържащ ефективен изсушаващ агент.4. ПроцедураNB: Описаните в този раздел операции следва да се извършват незабавно след отварянето на опаковките с проби. Провежда се най-малко двукратен анализ.4.1. Подготовка4.1.1. Храни за животни, различни от изброените в 4.1.2 и 4.1.3.Вземат се най-малко 50 g от пробата. При необходимост това количество се раздробява или разделя, така че да се избегне промяна в съдържанието на влага (виж точка 6).4.1.2. Зърнени култури и булгур.Вземат се най-малко 50 g от пробата. Смилат се на ситни частици, от които поне 50 % могат да минат през 0,5-милиметрово мрежесто сито и от които най-много 10 % не могат да преминат през сито с кръгли отвори с диаметър 1 mm.4.1.3. Фуражи в течно или пастообразно състояние и храни за животни, състоящи се предимно от масла и мазнини.Вземат се около 25 g от пробата, претеглят се с точност до 10 mg, добавя се съответното количество безводен пясък, претеглено с точност до 10 mg, и се разбърква до получаването на хомогенен продукт.4.2. Сушене4.2.1. Фуражи, различни от посочените в 4.2.2 и 4.2.3.Теглото на съд с капак (3.3) се установява с точност до 0,5 mg. В тарирания съд се поставят около 5 g от пробата, претеглени с точност до 1 mg, и се разстилат равномерно. Съдът, без капака, се поставя в предварително загрятата до 103 °C пещ. За да се предотврати нежелателното спадане на температурата, съдът се поставя в пещта възможно най-бързо. Пробата се оставя да съхне четири часа, считано от времето на връщане на температурата на 103 °C. Капакът се поставя върху съда, последният се изважда от пещта, оставя се да изстива 30—45 минути в ексикатора (3.6) и се претегля с точност до 1 mg.За храни за животни, състоящи се предимно от масла и мазнини, пробите се сушат 30 минути по-дълго при температура 130 °C. Разликата между резултатите, отчетени при двете претегляния, не бива да надвишава 0,1 % влага.4.2.2. Зърнени култури, брашно, булгур и грис.Теглото на съд с капак (3.3) се установява с точност до 0,5 mg. В тарирания съд се поставят около 5 g от пробата, претеглени с точност до 1 mg, и се разстилат равномерно. Съдът, без капака, се поставя в предварително загрятата до 130 °C пещ. За да се предотврати нежелателното спадане на температурата, съдът се поставя в пещта възможно най-бързо. Пробата се оставя да съхне два часа, считано от времето на връщане на температурата на 130 °C. Капакът се поставя върху съда, последният се изважда от пещта, оставя се да изстива 30—45 минути в ексикатора (3.6) и се претегля с точност до 1 mg.4.2.3. Комбинирани храни за животни, съдържащи повече от 4 % захароза или лактоза: храни за животни, като рожкови, хидролизирани зърнени продукти, малцови семена, парченца изсушено цвекло, рибни и захарни разтворими компоненти; комбинирани храни за животни, съдържащи повече от 25 % минерални соли, включително вода от кристализация.Съдът с капак (3.3) се претегля с точност до 0,5 mg. В тарирания съд се поставят около 5 g от пробата, претеглени с точност до 1 mg, и се разстилат равномерно. Съдът, без капака, се поставя в предварително загрятата от 80 °С до 85 °C вакуумна пещ (3.5). За да се предотврати нежелателното спадане на температурата, съдът се поставя в пещта възможно най-бързо.Налягането се увеличава до 100 Torr и пробата се оставя да се суши четири часа при това налягане — или на поток горещ, сух въздух, или посредством изсушаващ агент (около 300 g за 20 проби). Във втория случай вакуумната помпа се изключва, когато се достигне предписаното налягане. Времето на сушене се отчита от момента на връщане на температурата в пещта на 80—85 °C. Налягането в пещта внимателно се понижава и изравнява с атмосферното. Пещта се отваря, капакът незабавно се слага върху съда, последният се изважда от пещта, оставя се да изстива 30—45 минути в ексикатора (3.6) и се претегля с точност до 1 mg. След това се суши още 30 минути във вакуумната пещ при температура 80—85 °C и отново се претегля. Разликата между стойностите, получени от двете претегляния, не бива да надвишава 0,1 % влага.4.3. Предварително сушене4.3.1. Фуражи, различни от посочените в 4.3.2.Твърди храни за животни с високо съдържание на влага, което затруднява раздробяването, трябва да се подлагат на предварително сушене по следния начин.50 g нераздробена проба се претеглят с точност до 10 mg (компресирани или слепени храни за животни при необходимост могат да бъдат грубо разделени) в подходящ съд (например алуминиева плоча с размери 20 × 12 cm и височина на ръба 0,5 cm). Пробата се оставя да съхне в пещ при температура 60—70 °C, докато съдържанието на влага спадне до 8—12 %. Пробата се изважда от пещта, оставя се да изстива без капак в лабораторията един час и след това се претегля с точност до 10 mg. Незабавно след това се раздробява, както е указано в 4.1.1, и се изсушава, както е указано в 4.2.1 или 4.2.3, в зависимост от вида храна за животни.4.3.2. Зърнени културиЗърно със съдържание на влага над 17 % трябва да се подложи на предварително сушене по следния начин.50 g несмляно зърно се претеглят с точност до 10 mg в подходящ съд (например алуминиева плоча с размери 20 × 12 cm и височина на ръба 0,5 cm). Пробата се оставя да съхне 5—7 минути в пещ при температура 130 °C. Изважда се от пещта, оставя се да изстива без капак в лабораторията два часа и след това се претегля с точност до 10 mg. Незабавно след това се смила, както е указано в 4.1.2, и се изсушава, както е указано в 4.2.2.5. Изчисляване на резултатитеСъдържанието на влага като процент от пробата се изчислява по следните формули:5.1. Изсушаване без предварително сушене·100Eкъдето:E = първоначална маса на контролната проба, в грамовеm = маса на сухата контролна проба, в грамове.5.2. Изсушаване с предварително сушенеM·= 1001 – MmEM′където:E = първоначална маса на контролната проба, в грамове,M = маса на контролната проба след предварителното сушене, в грамове,M′ = маса на контролната проба след раздробяване/смилане, в грамове,m = маса на сухата контролна проба, в грамове.5.3. ПовторяемостРазликата между резултатите от две паралелни измервания, проведени върху една и съща проба, не бива да надвишава 0,2 % влага.6. ЗабележкиВ случай, че се наложи раздробяване, и ако това промени съдържанието на влага в продукта, резултатите от анализа на компонентите на храни за животни следва да бъдат коригирани въз основа съдържанието на влага на пробата в първоначалното ѝ състояние.II. ОПРЕДЕЛЯНЕ СЪДЪРЖАНИЕТО НА ЛЕТЛИВИ АЗОТНИ ОСНОВИА. МИКРОДИФУЗИЯ1. Цел и обхватТози метод дава възможност да се определи съдържанието в храните за животни на летливи азотни основи под формата на амоняк.2. ПринципПробата се извлича с вода и разтворът се избистря и филтрира. Летливите азотни основи се извличат чрез микродифузия, като се използва калиев карбонат, събират се в разтвор на борна киселина и се титруват със сярна киселина.3. Реагенти3.1. 20 % (т/о) разтвор на трихлорооцетна киселина.3.2. Индикатор: 33 mg бромокрезолово зелено и 65 mg метилово червено се разтварят в 100 ml 95—96 % (о/о) етанол.3.3. Разтвор на борна киселина: в еднолитрова градуирана колба 10 g борна киселина ч.з.а. се разтварят в 200 ml 95—96 % етанол и 700 ml вода. Добавят се 10 ml индикатор (3.2). Разбърква се и, ако е необходимо, цветът на разтвора се коригира до получаване на светлочервено, като са добавя разтвор на натриев хидроокис. 1 ml от този разтвор свързва максимум 300 µg NH3.3.4. Наситен разтвор на калиев карбонат: 100 g калиев карбонат ч.з.а. се разтварят в 100 ml вряща вода. Оставя се да изстине и се филтрира.3.5 Сярна киселина 0,02 N.4. Уреди4.1. Смесител (барабанен): приблизително 35—40 об/мин.4.2. Стъклени или пластмасови съдове на Конуей (виж диаграмата).4.3. Микробюрети, градуирани на 1/100 ml.5. Процедура10 g от пробата се претеглят с точност до 1 mg и заедно със 100 ml вода се поставят в градуирана колба от 200 ml. Разбъркват се в смесителя около 30 минути. Добавят се 50 ml разтвор на трихлорооцетна киселина (3.1), обемът се допълва с вода, съдържанието силно се разклаща и се филтрира през нагънат филтър.С помощта на пипета 1 ml разтвор на борна киселина (3.3) се вкарва в централната част на съда на Конуей, а 1 ml от филтрата на пробата се вкарва във венеца на съда. Частично се покрива със смазания капак. 1 ml от наситения разтвор на калиев карбонат (3.4) бързо се вкарва във венеца и съдът се затваря херметически с капака. След това той се завърта върху хоризонтална плоскост, така че двата реагента да се смесят. Оставя се да инкубира най-малко за четири часа при стайна температура или за един час при температура 40 °C.С помощта на микробюрета (4.3) летливите основи в разтвора на борна киселина се титруват със сярна киселина 0,02 N (3.5).Провежда се контролен опит посредством същата процедура, но без проба за анализ.6. Изчисляване на резултатите1 ml H2SO4 0,02 N съответства на 0,34 mg амоняк.Резултатът се представя като процент от пробата.ПовторяемостРазликата между резултатите от две паралелни измервания, проведени върху една и съща проба, не бива да надвишава:10 % в относителна стойност за съдържание на амоняк под 1,0 %;0,1 % в абсолютна стойност за съдържание на амоняк 1,0 % или повече.7. ЗабележкиПри условие че съдържанието на амоняк в пробата надвишава 0,6 %, първоначалният филтрат се разрежда.СЪД НА КОНУЕЙСкала 1:1+++++ TIFF +++++Б. ЧРЕЗ ДЕСТИЛАЦИЯ1. Цел и обхватТози метод дава възможност да се определи съдържанието на летливи азотни основи под формата на амоняк в рибено брашно, което на практика не съдържа урея. Той е приложим само тогава, когато съдържанието на амоняк е по-ниско от 0,25 %.2. ПринципПробата се извлича с вода и разтворът се избистря и филтрира. Летливите азотни основи се извличат в точката на кипене чрез добавяне на магнезиев окис и се събират в точно определено количество сярна киселина, излишъкът от която се ретитрува с разтвор на натриев хидроокис.3. Реагенти3.1. 20 % (т/о) разтвор на трихлорооцетна киселина.3.2. Магнезиев окис ч.з.а.3.3. Антипенителна емулсия (например силикон).3.4. Сярна киселина 0,1 N.3.5. Разтвор на натриев хидроокис 0,1 N.3.6. 0,3 % (т/о) разтвор на метилово червено в 95—96 % (о/о) етанол.4. Уреди4.1. Смесител (барабанен): приблизително 35—40 об/мин.4.2. Апарат за дестилация тип Кьелдал.5. Процедура10 g от пробата се претеглят с точност до 1 mg и заедно със 100 ml вода се поставят в градуирана колба от 200 ml. Разбъркват се в смесителя за около 30 минути. Добавят се 50 ml разтвор на трихлорооцетна киселина (3.1), обемът се допълва с вода, съдържанието силно се разклаща и се филтрира през нагънат филтър.Взема се количество избистрен филтрат, подходящо за предполагаемото съдържание на летливи азотни основи (100 ml обикновено са достатъчни). Разрежда се до 200 ml и се добавят 2 g магнезиев оксид (3.2) и няколко капки антипенителна емулсия (3.3). Разтворът трябва да бъде алкален при проба с лакмусова хартия; в противен случай се добавя магнезиев оксид (3.2). Около 150 ml от разтвора се дестилират в Кьелдал апарата и дестилатът се събира в ерленмайерова колба, съдържаща точно измерено количество (25 до 50 ml) сярна киселина 0,1 N (3.4). По време на дестилацията следва да се избягва прекомерното загряване на стените. Разтворът на сярна киселина се оставя да кипи две минути, след което се охлажда и излишъкът от сярна киселина се ретитрува с разтвора на натриев хидроокис 0,1 N (3.5) при наличието на индикатора от метилово червено (3.6).Провежда се контролен опит по същата процедура, но без проба за анализ.6. Изчисляване на резултатите1 ml H2SO4 0,1 N съответства на 1,7 mg амоняк.Резултатът се представя като процент от пробата.ПовторяемостРазликата между резултатите от две паралелни измервания, проведени върху една и съща проба, не бива да надвишава в относителна стойност 10 % амоняк.III. ОПРЕДЕЛЯНЕ НА ОБЩОТО КОЛИЧЕСТВО ФОСФОРФОТОМЕТРИЧЕН МЕТОД1. Цел и обхватТози метод дава възможност да се определи общото съдържание на фосфор в храните за животни. Той е особено подходящ за анализ на продукти с ниско съдържание на фосфор. В някои случаи (при богати на фосфор продукти) може да се използва гравиметричен метод.2. ПринципПробата се минерализира посредством сухо горене (за органични храни за животни) или киселинно разтваряне (за минерални смеси и течни храни за животни), след което се поставя в киселинен разтвор. Разтворът се обработва с молибденово-ванадатен реагент. Оптичната плътност на така образувания жълт разтвор се измерва със спектрофотометър при 430 nm.3. Реагенти3.1. Калциев карбонат ч.з.а.3.2. Солна киселина ч.з.а., d: 1,1 (приблизително 6 N).3.3. Азотна киселина ч.з.а., d: 1,045.3.4. Азотна киселина ч.з.а., d: 1,38—1,42.3.5. Сярна киселина ч.з.а., d: 1,84.3.6. Молибденово-ванадатен реагент: в градуирана еднолитрова колба се смесват 200 ml разтвор на амониев хептамолибдат (3.6.1), 200 ml разтвор на амониев монованадат (3.6.2) и 134 ml азотна киселина (3.4). Обемът се допълва с вода.3.6.1. Разтвор на амониев хептамолибдат: в гореща вода се разтварят 100 g амониев хептамолибдат ч.з.а.(NH4) 6Mo7О24 4H20. Добавят се 10 ml амоняк (d: 0,91) и обемът се допълва до 1 l с вода.3.6.2. Разтвор на амониев монованадат: 2,35 g амониев монованадат ч.з.а. NH4VO3 се разтварят в 400 ml гореща вода. При постоянно бъркане бавно се добавят 20 ml разредена азотна киселина (7 ml HNO3 (3.4) + 13 ml H2O) и обемът се допълва до 1 l с вода.3.7. Стандартен разтвор от 1 mg фосфор на ml: 4,387 g калиев двуводорен фосфат ч.з.а. KH2PO4 се разтварят във вода. Обемът се допълва до 1 l с вода.4. Уреди4.1. Кварцови или порцеланови тигли за опепеляване.4.2. Електрическа муфелна пещ с термостат, настроен на 550 °C.4.3. Колба тип Кьелдал с обем 250 ml.4.4. Градуирани колби и прецизни пипети.4.5. Спектрофотометър.4.6. Епруветки с приблизителен диаметър 16 mm и запушалки, степенувани до диаметър 14,5 mm; вместимост: 25—30 ml.5. Процедура5.1. Приготвяне на разтвораСпоред вида проба разтворът се приготвя по начина, указан в 5.1.1 или 5.1.2.5.1.1. Обикновена процедура1 g или повече от пробата се претеглят с точност до 1 mg. Контролната проба се поставя в колба тип Кбелдал, добавят се 20 ml сярна киселина (3.5), колбата се разклаща с цел веществото напълно да се импрегнира с киселина и да се предотврати полепването по стените ѝ; сместа се загрява и се поддържа да кипи в продължение на 10 минути. Оставя се да изстине леко, добавят се 2 ml азотна киселина (3.4), леко се нагрява, оставя се да изстине леко, добавя се още малко азотна киселина (3.4) и отново се довежда до точката на кипене. Тази процедура се повтаря до получаване на безцветен разтвор. Последният се охлажда, добавя се малко вода, течността се прелива в градуирана колба с обем 500 ml, като Кьелдаловата колба се изплаква с гореща вода. Оставя се да изстине, след което обемът се допълва с вода и разтворът се хомогенизира и филтрира.5.1.2. Проби, съдържащи органични вещества и свободни от калций и магнезиеви двуводородни фосфатиОколо 2,5 g от пробата се претеглят с точност до 1 mg в съд за опепеляване. Контролната проба се бърка до пълно смесване с 1 g калциев карбонат (3.1). Опепелява се в пещта при температура 550 °C ± 5 °C до получаване на бяла или сива пепел (малко количество въглен не е от значение). Пепелта се пресипва в мензура с обем 250 ml. Добавят се 20 ml вода и солна киселина (3.2), докато престане отделянето на газ. Добавят се още 10 ml солна киселина (3.2). Мензурата се поставя на пясъчна баня и се оставя съдържанието ѝ да се сгъстява чрез изпарение, докато изсъхне, така че силицият да стане неразтворим. Остатъкът се разтваря отново в 10 ml азотна киселина (3.3) и се оставя да кипи на пясъчната баня 5 минути без да се изпарява до изсъхване. Течността се прелива в градуирана колба с обем 500 ml, като мензурата се изплаква няколко пъти с гореща вода. Оставя се да изстине, след което обемът се допълва с вода и течността се хомогенизира и филтрира.5.2. Получаване на оцветяването и измерване на оптичната плътностАликвотна част от филтрата, получен по 5.1.1 или 5.1.2, се разрежда до получаване на фосфорна концентрация, не по-висока от 40 µg/ml. 10 ml от този разтвор се поставят в епруветка (4.6), след което се добавят 10 ml молибденово-ванадатен реагент (3.6). Сместа се хомогенизира и се оставя да престои най-малко 10 минути на температура 20 °C. Оптичната плътност се измерва в спектрофотометър при 430 nm спрямо разтвор, получен чрез добавяне на 10 ml от молибденово-ванадатния реагент (3.6) към 10 ml вода.5.3. Калибровъчна криваОт стандартния разтвор (3.7) се приготвят разтвори, съдържащи съответно 5, 10, 20, 30 и 40 µg фосфор на ml. Вземат се по 10 ml от всеки от тези разтвори и към тях се добавят по 10 ml молибденово-ванадатен реагент (3.6). Хомогенизират се и се оставят да престоят най-малко 10 минути на температура 20 °C. Измерва се оптичната плътност, както е указано в 5.2.Калибровъчната крива се очертава, като различните стойности на оптична плътност се нанасят спрямо съответните количества фосфор. За концентрации между 0—40 µg/ml кривата е линейна.6. Изчисляване на резултатитеКоличеството фосфор в контролната проба се определя с помощта на калибровъчната крива.Резултатът се представя като процент от пробата.ПовторяемостРазликата между резултатите от две паралелни измервания, проведени върху една и съща проба, не бива да надвишава:3 % в относителна стойност за съдържание на фосфор под 5 %;0,15 % в абсолютна стойност за съдържание на фосфор от 5 % или повече.IV. ОПРЕДЕЛЯНЕ СЪДЪРЖАНИЕТО НА НЕПРЕРАБОТЕНИ МАСЛА И МАЗНИНИ1. Цел и обхватТози метод дава възможност да се определи общото съдържание на непреработени масла и мазнини в храните за животни. Той не включва анализа на маслодайните семена и плодове, определен в Регламент № 136/66/ЕИО на Съвета от 22 септември 1966 г. Определянето на съдържанието на мазнини в тези продукти е описано в приложение V към Регламент (ЕИО) № 1470/68 на Комисията от 23 септември 1968 г.Може да се използва един от два метода в зависимост от вида храна за животни.1.1. Метод А (извличане с етер): приложим за всички храни за животни, с изключение на посочените в 1.2.1.2. Метод Б: приложим за онези храни за животни, при които е невъзможно пълно извличане на маслата и мазнините с диетилов етер без предварителна хидролиза, за храни за животни от животински произход, глутени, изсушен картофен пулп, изсушени утайки и отпадъци от варене и дестилиране, сушена мая, отпадъци от тестени изделия, хляб и готвени храни, млечни продукти и храни за животни с високо съдържание на такива продукти (поне 40 %), както и комбинирани храни за животни, обогатени с мазнини.2. Принцип2.1. Метод А: Маслата и мазнините се извличат с диетилов етер. Разтворителят се дестилира, след което остатъкът се изсушава и претегля.2.2. Метод Б: Пробата се хидролизира със солна киселина, докато е гореща. Разтворът се охлажда и филтрира. Остатъкът се измива и изсушава, след което се извлича с диетилов етер по метод А.3. Реагенти3.1. Безводен диетилов етер, d: 0,720, точка на кипене: 34,5 °C, фактически свободен от прекиси.3.2. Безводен натриев сулфат ч.з.а.3.3. Солна киселина 3N.3.4. Филтратор, например кизелгур, хифло-суперсел.3.5. Въглероден тетрахлорид ч.з.а.4. Уреди4.1. Сокслетов екстрактор или еквивалентен уред.4.2. Защитен от експлодиране уред за загряване с температурен контрол.4.3. Вакуумна пещ за сушене (с налягане по-ниско от 100 Torr).5. Процедура5.1. Метод А: (виж7.1)5 g от пробата се претеглят с точност до 1 mg и се смесват с 2—3 g (или повече при необходимост) безводен натриев сулфат (3.2). Сместа се поставя в екстракционна гилза, свободна от масла и мазнини, и се покрива със свободен от мазнини памучен тампон. (Смесването може да се извърши в гилзата.)Гилзата се поставя в екстрактора (4.1) и се извършва екстракция (извличане) с диетилов етер (3.1) в продължение на шест часа. Ако се използва сокслетов екстрактор, нагряването се регулира с оглед получаване на поне 15 източвания на час. Етерният екстракт се събира в суха, претеглена колба, съдържаща парчета пемза [4].Етерът се дестилира и остатъкът от изпаряването се суши във вакуумната пещ за сушене (4.3) в продължение на час и половина при температура 75 °C. Охлажда се в ексикатора, след което се претегля. Отново се суши в продължение на 30 минути, за да се гарантира, че теглото на маслото и мазнината е постоянно (загубата на тегло трябва да бъде по-малка от 1 mg).5.2. Метод Б2,5 g от пробата се претеглят с точност до 1 mg (виж 7.2) и се поставят в мензура с обем 400 ml или в ерленмайерова колба с обем 300 ml. Добавят се 100 ml солна киселина 3 N (3.3) и парчета пемза. Мензурата се покрива с часовниково стъкло или към ерленмайеровата колба се прикрепва кондензатор за отливаните количества. Сместа се загрява до лек кипеж на слаб огън и се оставя така в продължение на един час, като не се позволява на продукта да полепва по стените на съда.Когато маслото или мазнината следва да преминат през последващи тестове за качество, елементите на пемзата се заменят със стъклени мъниста. Съдържанието се охлажда, добавя се количество филтратор (3.4), достатъчно, за да се предотврати загубата на масло или мазнина по време на филтрирането. Сместа се филтрира през навлажнена, свободна от мазнини двойна филтърна хартия. Остатъкът се измива със студена вода до прекратяване на киселинната реакция. Проверява се дали филтратът не съдържа масла или мазнини. Тяхното наличие във филтрата указва, че преди извършването на хидролиза пробата следва да се извлече с диетилов етер по метода, указан в 5.1.Двойната филтърна хартия, съдържаща сухия остатък, се поставя върху часовниково стъкло и се суши в продължение на час и половина в пещта при температура 95—98 °C.Двойната филтърна хартия и сухият остатък се поставят в екстракционна гилза, прави се извличане с диетилов етер и се процедира съобразно втора алинея на 5.1.6. Изчисляване на резултатитеРезултатът се представя като процент от пробата.ПовторяемостРазликата между резултатите от две паралелни измервания, проведени върху една и съща проба, не бива да надвишава 0,3 % масло или мазнина.7. Забележки7.1 За продукти с високо съдържание на масла и мазнини, които трудно се раздробяват или са неподходящи за извличане на хомогенна редуцирана контролна проба, се процедира, както следва. 20 g от пробата се претеглят с точност до 1 mg и се смесват с 10 g или повече безводен натриев сулфат (3.2). Извлича се с диетилов етер (3.1), както е указано в 5.1. Полученият екстракт се допълва до обем 500 ml с въглероден тетрахлорид (3.5) и сместа се хомогенизира. Вземат се 50 ml от разтвора и се поставят в малка, суха претеглена колба, съдържаща парчета пемза [5]. Разтворителят се дестилира и се изсушава, след което се процедира, както е указано в последния параграф на 5.1. Разтворителят се елиминира от екстрактния остатък в гилзата и остатъкът се раздробява на частици с размер 1 mm. Продуктът се поставя обратно в екстракционната гилза (не се добавя натриев сулфат), извлича се с диетилов етер, след което се процедира, както е указано във втори и трети параграф на 5.1.Резултатът се изчислява като процент от пробата, като се взема предвид аликвотната част, употребена при първото извличане. Използва се следната формула:· 5,където:a = етерен екстракт от аликвотната част след първото извличане, в грамове;b = етерен екстракт след второто извличане, в грамове.7.2. За продукти с ниско съдържание на масла и мазнини контролната проба може да се увеличи на 5 g.[1] ОВ 127, 30.9.1966 г., стр. 3025/66.[2] ОВ L 239, 28.9.1968 г., стр. 2.[3] За сушенето на зърнени култури, брашно, булгур и грис пещта следва да бъде с такъв термичен капацитет, че когато бъде настроена на 131 °C, да се връща към тази температура за по-малко от 45 минути след поставянето в нея на максималния брой контролни проби за едновременно сушене. Вентилацията трябва да бъде такава, че разликата между резултатите от двучасово сушене на максималния брой проби на обикновена пшеница и резултатите от четиричасовото им сушене да бъде по-малка от 0,15 %.[4] Ако е необходимо маслото или мазнината да бъдат подложени на последващи тестове за качество, парчетата пемза се заместват със стъклени мъниста.[5] Ако е необходимо маслото или мазнината да бъдат подложени на последващи тестове за качество, парчетата пемза се заместват със стъклени мъниста.--------------------------------------------------


title: Директива на Съвета от 15 март 1976 година относно взаимопомощта при изплащането на вземания, произтичащи от операции, представляващи част от системата за финансиране на Европейския фонд за ориентиране и гарантиране на земеделието, както и от селскостопански такси и мита

text:
Важна правна забележка

|

31976L0308

Официален вестник n° L 073 , 19/03/1976 стр. 0018 - 0023 специално финландско издание: глава 2 том 2 стр. 0066  специално гръцко издание: глава 02 том 2 стр. 0126  специално шведско издание: глава 2 том 2 стр. 0066  специално испанско издание: глава 02 том 3 стр. 0046  специално португалско издание глава 02 том 3 стр. 0046  специално чешко издание глава 02 том 01 стр. 44  - 49 специално испанско издание глава 02 том 01 стр. 44  - 49 специално унгарско издание глава 02 том 01 стр. 44  - 49 специално литвийско издание глава 02 том 01 стр. 44  - 49 LV.ES глава 02 том 01 стр. 44  - 49 MT.ES глава 02 том 01 стр. 44  - 49 PL.ES глава 02 том 01 стр. 44  - 49 SK.ES глава 02 том 01 стр. 44  - 49 специално словенско издание глава 02 том 01 стр. 44  - 49

		19760315Директива на Съветаот 15 март 1976 годинаотносно взаимопомощта при изплащането на вземания, произтичащи от операции, представляващи част от системата за финансиране на Европейския фонд за ориентиране и гарантиране на земеделието, както и от селскостопански такси и мита(76/308/ЕИО)СЪВЕТЪТ НА ЕВРОПЕЙСКИТЕ ОБЩНОСТИ,като взе предвид Договора за създаване на Европейската икономическа общност, и по-специално член 100 от него,като взе предвид Регламент (ЕИО) № 729/70 на Съвета от 21 април 1970 г. относно финансирането на общата селскостопанска политика [1], последно изменен с Регламент (ЕИО) № 2788/72 [2], и по-специално член 8, параграф 3 от него,като взе предвид предложението на Комисията,като взе предвид становището на Европейския парламент [3],като взе предвид становището на Икономическия и социален комитет [4],като има предвид, че по принцип понастоящем е невъзможно в една държава-членка да се изплати вземане, предмет на документ, издаден от органите на друга държава-членка;като има предвид, че фактът, че националните разпоредби, свързани с изплащането, се прилагат единствено на територията на съответната държава-членка, сам по себе си представлява пречка за създаването и функционирането на общия пазар; като има предвид, че това положение възпрепятства пълното и справедливо прилагане на правилата на Общността, по-специално в областта на единната селскостопанска политика и улеснява действията с цел измама;като има предвид, че, следователно, е необходимо приемане на общи правила относно взаимопомощта при изплащането;като има предвид, че тези правила трябва да бъдат приложими както по отношение на изплащането на вземанията, произтичащи от различните мерки, съставляващи част от системата на пълно и частично финансиране на Европейския фонд за ориентиране и гарантиране на земеделието, така и спрямо изплащането на селскостопански такси и и мита по смисъла на член 2 от Решение 70/243/ЕОВС, ЕИО, Евратом от 21 април 1970 г. относно заместването на финансовите вноски на държавите-членки със собствени средства на Общностите [5] и на член 128 от Акта за присъединяване; като има предвид, че те трябва да бъдат прилагани също и спрямо изплащането на лихви и разходи, произтичащи от такива вземания;като има предвид, че взаимопомощта трябва да включва следното: орган, който подава молбата, трябва, от една страна, да предостави на получаващия молбата орган, необходимата му информация за изплащането на вземанията, възникнали в държавата-членка по местонахождението му и да нотифицира длъжника относно всички инструменти, свързани с такива искания, издадени от тази държава-членка, а от друга страна, по молба на органа, подаващ молбата, трябва да изплати вземанията, възникващи в държавата-членка по местонахождение му;като има предвид, че гореупоменатите различни форми на взаимопомощ трябва да бъдат предоставени от органа, получаващ молбата, в съответствие със законите, наредбите и административните разпоредби, управляващи тези въпроси в държавата-членка по местонахождението му;като има предвид, че е необходимо да бъдат определени условията, в съответствие с които се изготвят молбите за взаимопомощ от страна на органа, подаващ молбата, както и да бъде дадена ограничителна дефиниция на конкретните обстоятелства, при които органа, получаващ молбата, може да откаже съдействие във всеки един случай;като има предвид, че органът, получаващ молбата, е длъжен да предприеме действия от името на органа, подаващ молбата за изплащане на вземане, в случай че действащите в държавата-членка по местонахождението му разпоредби позволяват това и в съгласие с органа, подаващ молбата, той трябва да може да определи на длъжника срок да заплати или да нареди срок на плащане или разсрочено плащане; като има предвид, че лихвите, начислени върху такова плащане, трябва да бъдат прехвърлени на държавата-членка по местонахождението на органа, подаващ молбата;като има предвид, че при мотивирана молба от страна на органа, подаващ молбата, органът, получаващ молбата, трябва също да може, дотолкова доколкото позволяват разпоредбите, действащи в държавата-членка по местонахождението му, да предприеме предпазни мерки, които да гарантират изплащането на вземания, възникнали в държавата-членка, подаваща молбата; като има предвид обаче, че такива искания не се обслужват с преференции в държавата-членка по местонахождение на органа, получаващ молбата;като има предвид, че е възможно по време на процедурата за изплащане в държавата-членка по местонахождение на органа, получаващ молбата, вземането или инструментът, който дава право за изпълнение, издаден в държавата-членка по местонахождение на органа, подаващ молбата, могат да бъдат оспорени от заинтересованото лице; като има предвид, че в такива случаи трябва да бъде постановено, че заинтересованото лице следва да предприеме действия за оспорване на вземането пред компетентния орган на държавата-членка по местонахождение на органа, подаващ молбата, а органът, получаващ молбата, трябва да суспендира всякакви започнати процедури по изпълнение, докато гореупоменатият орган вземе решение;като има предвид, че следва да бъде постановено, че документите и информацията, обменени в хода на взаимопомощта във връзка с изплащането, не могат да бъдат използвани за други цели;като има предвид, че настоящата директива не следва да поставя ограничения върху взаимопомощта между държавите-членки, сключили двустранни, многостранни споразумения или спогодби;като има предвид, че е необходимо да се гарантира гладкото функциониране на взаимопомощта и за тази цел да се установи процедура на Общността, която да определи подробни правила за прилагането на такова сътрудничество в рамките на целесъобразния срок; като има предвид, че е необходимо да се създаде комитет, който да организира тясно и ефикасно сътрудничество между държавите-членки и Комисията в тази област,ПРИЕ НАСТОЯЩАТА ДИРЕКТИВА:Член 1Настоящата директива определя правилата, които да бъдат включени в законовите, подзаконовите и административните разпоредби на държавите-членки за гарантиране на изплащането в една държава-членка на вземанията, посочени в член 2, възникнали в друга държава-членка.Член 2Настоящата директива се прилага спрямо всички вземания, свързани с:а) възстановявания, интервенции и други мерки, съставляващи част от системата за пълно или частично финансиране на Европейския фонд за ориентиране и гарантиране на земеделието, включително сумите, подлежащи на събиране във връзка с тези действия;б) селскостопански такси по смисъла на член 2, буква а) от Решение 70/243/ЕОВС, ЕИО, Евратом и член 128, буква а) от Акта за присъединяване;в) мита по смисъла на член 2, буква б) от посочената директива и член 128, буква б) от Акта за присъединяване;г) лихви и разходи, произтичащи от изплащането на вземанията, посочени по-горе.Член 3В настоящата директива:- "орган, подаващ молбата", означава компетентният орган на една държава-членка, който подава молба заопомощ по отношение на вземането, посочено в член 2,- "орган, получаващ молбата", означава компетентният орган на една държава-членка, до който се отправя молба запомощ.Член 41. По молба на органа, подаващ молбата, органът, получаващ молбата, предоставя всякаква информация, която е от полза за органа, подаващ молбата, във връзка с изплащането на дадено вземане.За да получи тази информация, органът, получаващ молбата, използва правомощията, предоставени му от законовите, подзаконовите и административните разпоредби, приложими спрямо изплащането на подобни вземания, възникващи в държавата-членка по местонахождението му.2. Молбата за информация посочва името и адреса на лицето, с което е свързана тази информация, както и характера и размера на вземането, по повод на което се отправя молбата.3. Органът, получаващ молбата, не е длъжен да предоставя информация:a) с която не би могъл да се сдобие за целите на изплащането на подобни вземания, възникващи в държавата-членка по местонахождението му;б) която би представлявала разкриване на търговска, промишлена или професионална тайни; илив) чието разкриване може да накърни сигурността или да противоречи на обществения ред на държавата.4. Органът, получаващ молбата, уведомява органа, подаващ молбата, относно мотивите за отказ на молбата за предоставяне на информация.Член 51. По молба на органа, подаващ молбата, и в съответствие с действащите законови правила за уведомяване относно подобни инструменти или решения в държавата-членка по местонахождение на органа, получаващ молбата, той уведомява адресата за всякакви инструменти и решения, включително тези от съдебен характер, издадени от държавата-членка по местонахождение на органа, подаващ молбата, и свързани с вземане и/или с неговото изплащане.2. Молбата за уведомяване посочва името и адреса на съответния адресат, естеството и предмета на инструмента или решението, подлежащо на уведомяване, ако е необходимо, имeто и адреса на длъжника и вземането, за което се отнася инструментът или решението, както и всякаква друга полезна информация.3. Органът, получаващ молбата, своевременно информира органа, подаващ молбата, относно действията, предприети във връзка с молбата за уведомяване, и по-специално относно датата на изпращане на инструмента или решението на адресата.Член 61. По молба на органа, подаващ молбата, и в съответствие със законовите, подзаконовите или административните разпоредби, приложими по отношение на изплащането на подобни вземания, възникнали в държавата-членка по местонахождение на органа, получаващ молбата, последният изплаща вземанията, които са предмет на инструмента, позволяващ тяхното изпълнение.2. За тази цел всяко вземане, във връзка с което се подава молба за изплащане, се счита за вземане на държавата-членка по местонахождение на органа, получаващ молбата, освен в случаите когато се прилагат разпоредбите, предвидени в член 12.Член 71. Молбата за изплащане на вземане, адресирана от органа, който я подава до органа, който я получава, трябва да бъде придружена от официално или сертифицирано копие на инструмента, позволяващ нейното прилагане, издаден в държавата-членка по местонахождение на подаващия орган и, ако е целесъобразно, от оригинал или сертифицирано копие на други документи, необходими за изплащането.2. Подаващият орган няма право да подава молба за изплащане, в случай че:a) вземането и/или инструментът, позволяващ изпълнението, са оспорвани в държавата-членка по неговото местонахождение;б) е приложил процедурата за изплащане, действаща в държавата-членка по неговото местонахождение, въз основа на инструмента, предвиден в параграф 1, и предприетите мерки не са довели до пълно изплащане на вземането.3. Молбата за изплащане посочва името и адреса на заинтересованото лице, характера на вземането, размера на главницата, дължимите лихви и разходи, както и всякаква друга приложима информация.4. Молбата за изплащане също така съдържа изявление на органа, подаващ молбата, в което се посочва датата, от която изпълнението е възможно съгласно разпоредбите, действащи в държавата-членка по местонахождението му, и се потвърждава, че са налице условията, предвидени в параграф 2.5. Незабавно след като всякаква информация по въпроса, довел до молбата за изплащане, стане известна на органа, подаващ молбата, той трябва да я препрати до получаващия орган.Член 8Когато е целесъобразно и в съответствие с разпоредбите, които действат в държавата-членка по местонахождение на органа, получаващ молбата, инструментът, позволяващ изпълнение на вземането се приема, признава, добавя или заменя от инструмент, който оторизира изпълнението на територията на съответната държава-членка.Такова приемане, признаване, добавяне или замяна трябва да бъде извършено непосредствено след датата на получаване на молбата за изплащане. То не може да бъде отказано, в случай че инструментът, позволяващ изпълнението в държавата-членка по местонахождение на органа, подаващ молбата, е надлежно изготвен.В случай че някоя от тези формалности даде повод за проверка или оспорване във връзка с вземането и/или инструмента, позволяващ изпълнението, издаден от органа, подаващ молбата, се прилагат разпоредбите на член 12.Член 91. Вземанията подлежат на изплащане във валутата на държавата-членка по местонахождение на органа, получаващ молбата.2. Органът, който получава молбата, има право, в случай че законовите, подзаконовите или административните разпоредби, действащи в държавата-членка по местонахождението му, позволяват това и след консултации с органа, подаващ молбата, да даде срок на длъжника да заплати или нареди разсрочено плащане. Лихвата, начислена от органа, до който се отправя молбата, по време на този допълнителен срок също подлежи на заплащане на държавата-членка по местонахождение на органа, подаващ молбата.Всякакви други лихви, начислени за забавено плащане съгласно законовите, подзаконовите и административните разпоредби, които действат в държавата-членка по местонахождение на органа, получаващ молбата, също подлежат на изплащане в държавата-членка по местонахождение на органа, подаващ молбата.Член 10Вземанията, подлежащи на изплащане, не се обслужват с преференции в държавата-членка по местонахождение на органа, получаващ молбата.Член 11Органът, получаващ молбата, незабавно информира органа, подаващ молбата, относно предприетите действия по отношение на молбата за изплащане.Член 121. Ако в хода на процедурата по изплащане, вземането и/или инструментът, позволяващ неговото изпълнение, издаден в държавата-членка по местонахождение на органа, подаващ молбата, бъдат оспорени от заинтересованата страна, тя трябва да доведе действията до знанието на компетентния орган на държавата-членка по местонахождение на органа, подаващ молбата, в съответствие със съществуващите там разпоредби. Органът, подаващ молбата, трябва да нотифицира органа, получаващ молбата относно тези действия. Заинтересованата страна има право също да уведоми органа, получаващ молбата относно предприетите действия.2. Веднага след получаване на уведомяването, посочено в параграф 1, изпратено от органа, подаващ молбата, или от заинтересованата страна, органът, получаващ молбата, спира процедурата по изпълнение в очакване на решение от страна на органа, който е компетентен по въпроса. В случай че органът, получаващ молбата, сметне за необходимо и без да се засягат разпоредбите на член 13, той може да предприеме предпазни мерки, с които да гарантира изплащането, дотолкова доколкото законовите и подзаконовите разпоредби, действащи в държавата-членка по неговото местонахождение, позволяват подобни действия по отношение на такива вземания.3. В случая когато мерките по изпълнение, предприети в държавата-членка по местонахождение на органа, получаващ молбата, са предмет на оспорване, действията се отнасят до компетентния орган на тази държава-членка, съгласно действащите там законови и подзаконови разпоредби.4. В случая когато компетентният орган, до който са отнесени действията в съответствие с параграф 1, е съдебен или административен правораздавателен орган, неговото решение, стига да е благоприятно за органа, подаващ молбата, и да позволява изплащането на вземането в държавата-членка по местонахождението на последния, представлява "инструмент, позволяващ изпълнението" по смисъла на член 6, член 7 и член 8, и изплащането на вземането се извършва въз основа на това решение.Член 13Въз основа на мотивирана молба от страна на органа, подаващ молбата, органът, който я получава, предприема предпазни мерки, с които да гарантира изплащането, доколкото позволяват законовите или подзаконовите разпоредби, действащи в държавата-членка по неговото местонахождение.Член 6, член 7, параграфи 1, 3 и 5, член 8, член 11, член 12 и член 14 се прилагат mutatis mutandis, за да влязат в сила разпоредбите на първа алинея.Член 14Органът, получаващ молбата, не е задължен:a) да предоставя помощта, предвидена в членове от 6 до 13, в случай че поради състоянието на длъжника изплащането на вземането може да създаде сериозни икономически или социални затруднения в държавата-членка по местонахождение на този орган;б) да предприеме изплащане на дадено вземане, в случай че органът, подаващ молбата, не е изчерпал всички средства за изплащане на територията на държавата-членка по местохождението му.Органът, получаващ молбата информира органа, подаващ молбата, относно основанията за отказ на молбата за помощ. Този мотивиран отказ се изпраща и на Комисията.Член 151. Въпросите, свързани с давностните срокове, се ръководят единствено от разпоредбите, действащи в държавата-членка по местонахождение на органа, подаващ молбата.2. Действията, предприети от страна на органа, получаващ молбата, за изплащане на вземане, във връзка с молба за помощ, които ако са били извършени от органа, подаващ молбата, биха имали ефекта на суспендиране или прекъсване на давностния срок, съгласно разпоредбите, действащи в държавата-членка по местонахождение на органа, подаващ молбата, се считат за предприети в тази държава-членка по отношение на този ефект.Член 16В съответствие с настоящата директива документите и информацията, изпратени на органа, получаващ молбата, могат да бъдат препращани от него единствено на:a) лицето, посочено в молбата за помощ;б) лицата и органите, които отговарят за изплащането на вземания, и единствено с тази цел;в) съдебните органи, които се заминават с въпросите, свързани с изплащането на вземания.Член 17Молбите за помощ и приложимите документи се придружават от превод на официалния език или на един от официалните езици в държавата-членка по местонахождение на органа, получаващ молбата, без да се накърнява правото на този орган да се откаже от превода.Член 18Държавите-членки се отказват взаимно от всякакви претенции една спрямо друга относно възстановяване на разходите, произтичащи от помощта, която си оказват в съответствие с настоящата директива.Независимо от това обаче държавата-членка по местонахождение на органа, подаващ молбата, остава отговорна пред държавата-членка по местонахождение на органа, получаващ молбата, по отношение на разходите, произтичащи в резултат от действията, които са сметнати за неоснователни във връзка със съдържанието на вземането или на валидността на инструмента, издаден от органа, подаващ молбата.Член 19Държавите-членки предоставят една на друга списък на органите, които имат право да подават или да получават молби за помощ.Член 201. Създава се Комитет по изплащането (наричан по-долу "комитетът"), който се състои от представители на държавите-членки с председател — представител на Комисията.2. Комитетът приема свой процедурен правилник.Член 21Комитетът има право да проучи всякакъв въпрос, свързан с прилагането на настоящата директива, повдигнат от председателя по негова собствена инициатива или по молба на представителя на една държава-членка.Член 221. Подробните правила за прилагане на член 4, параграфи 2 и 4, член 5, параграфи 2 и 3, член 7, параграфи 1, 3 и 5, член 9, член 11 и член 12, параграф 1, и правилата за конвертиране, прехвърляне на изплатените суми, както и за определяне на минимален размер на вземанията, които могат да доведат до подаване на молба за помощ, се приемат в съответствие с процедурата, предвидена в параграфи 2 и 3.2. Представителят на Комисията изпраща на Комитета проект на мерките, които да бъдат приети. Комитетът представя становището си относно проекта в рамките на срока, определен от председателя, като взема предвид неотложността на въпроса. Становищата се приемат с мнозинство от 41 гласа, като гласовете на държавите-членки се претеглят, както е предвидено в член 148, параграф 2 от Договора. Председателят не гласува.3. a) Комисията приема предложените мерки, ако са в съответствие със становището на Комитета.б) В случаите, когато предложените мерки не са в съответствие със становището на Комитета или не е представено становище, Комисията незабавно предлага на Съвета мерките, които трябва да бъдат приети. Съветът се произнася с квалифицирано мнозинство.в) Ако в срок от три месеца след получаване на предложението Съветът не се е произнесъл, предложените мерки се приемат от Комисията.Член 23Разпоредбите на настоящата директива не изключват установяването на по-голяма степен на взаимопомощ сега или в бъдеще от определени държави-членки съгласно споразумения или ангажименти, включително такива за нотифициране на съдебни или извънсъдебни актове.Член 24Държавите-членки въвеждат в сила мерките, необходими, за да се съобразят с настоящата директива, най-късно до 1 януари 1978 г.Член 25Всяка държава-членка уведомява незабавно Комисията за приетите мерки за прилагането на настоящата директива. Комисията уведомява останалите държави-членки за тези мерки.Член 26Адресати на настоящата директива са държавите членки.Съставено в Брюксел на 15 март 1976 година.За СъветаПредседателR. Vouel[1] ОВ L 94, 28.4.1970 г., стр. 13.[2] ОВ L 295, 30.12.1972 г., стр. 1.[3] ОВ C 19, 12.4.1973 г., стр. 38.[4] ОВ C 69, 28.8.1973 г., стр. 3.[5] ОВ L 94, 28.4.1970 г., стр. 19.--------------------------------------------------