title: Директива 2003/109/ЕО на Съвета от 25 ноември 2003 година относно статута на дългосрочно пребиваващи граждани от трети страни

text:
Важна правна забележка

|

32003L0109

Официален вестник n° L 016 , 23/01/2004 стр. 0044 - 0053 специално чешко издание глава 19 том 06 стр. 272  - 281 специално испанско издание глава 19 том 06 стр. 272  - 281 специално унгарско издание глава 19 том 06 стр. 272  - 281 специално литвийско издание глава 19 том 06 стр. 272  - 281 LV.ES глава 19 том 06 стр. 272  - 281 MT.ES глава 19 том 06 стр. 272  - 281 PL.ES глава 19 том 06 стр. 272  - 281 SK.ES глава 19 том 06 стр. 272  - 281 специално словенско издание глава 19 том 06 стр. 272  - 281

		20031125Директива 2003/109/ЕО на Съветаот 25 ноември 2003 годинаотносно статута на дългосрочно пребиваващи граждани от трети страниСЪВЕТЪТ НА ЕВРОПЕЙСКИЯ СЪЮЗ,като взе предвид Договора за създаване на Европейската общност, и по-специално член 63, параграфи 3 и 4 от него,като взе предвид предложението на Комисията [1],като взе предвид становището на Европейския парламент [2]като взе предвид становището на Европейския икономически и социален комитет [3],като взе предвид становището на Комитета на регионите [4],като има предвид, че:(1) С цел постепенното установяване на свобода, сигурност и правосъдие Договорът за създаване на Eвропейската общност предвижда, от една страна, приемането на мерки, целящи осигуряването на свободното движение на хора, свързани с придружаващи мерки относно контрола по външните граници, убежището и емиграцията и защита на правата на гражданите на трети страни.(2) По време на извънредното съвещание в Тампере от 15 и 16 октомври 1999 г. Европейският съвет обяви, че правният статут на гражданите на трети страни трябва да се сближи с този на гражданите на държавите-членки и че лице, легално пребиваващо в държава-членка, за неопределен срок от време, което има разрешение за дългосрочно пребиваване, следва да получи в тази държава-членка съвкупност от постоянни права, възможно най-близки с тези, от които се ползват гражданите на Европейския съюз.(3) Настоящата директива спазва основните права и принципите, признати по-конкретно от Европейската конвенция за защита на човешките права и основни свободи и Хартата за основните права в Европейския съюз.(4) Интеграцията на граждани на трети страни, трайно установени в държавите-членки, е ключов елемент за поощряване на икономическото и социално единство, основна цел на Общността, изложена в Договора.(5) Държавите-членки следва да въведат разпоредбите на настоящата директива без дискриминация, основаваща се на пол, раса, цвят, религия или убеждения, политически или други становища, принадлежност към национално малцинство, благосъстояние, произход по рождение, неравнопоставеност, възраст или сексуална ориентация.(6) Основният критерий за получаване на статут на дългосрочно пребиваващ следва да бъде продължителността на пребиваване на територията на държавата-членка. Това пребиваване следва да е било легално и непрекъснато, за да свидетелства за трайното привързване на лицето с тази страна. Необходимо е да се предвиди известна гъвкавост при отчитане на обстоятелствата, които биха накарали едно лице временно да се отдалечи от територията.(7) С цел получаване статут на дългосрочно пребиваващ гражданинът на трета страна следва да докаже, че разполага с достатъчно средства и със здравна застраховка, за се предотврати оставането му в тежест на държавата-членка. Държавите-членки, когато оценяват притежанието на устойчиви доходи с редовен характер, могат да вземат предвид и фактори като пенсионни вноски или изплащане на данъчни задължения.(8) Наред с останалото гражданите на трета страна, които желаят да придобият и запазят статута на дългосрочно пребиваващи, не следва да представляват заплаха за обществения ред и обществената сигурност. Понятието обществен ред може да обхваща и присъда за тежко престъпление.(9) Икономическите съображения не би следвало да са мотив за отреждане на статут на дългосрочно пребиваващ и не би следвало да се считат като взаимосвързани с приложимите условия.(10) Важно е да се установи система от процедурни правила, които да уреждат разглеждането на молбата за получаване на статут за дългосрочно пребиваване. Тези процедури би трябвало да са ефективни и управляеми по отношение на нормална трудова ангажираност на администрациите на държавите-членки, а също така прозрачни и справедливи, с цел да предоставят съответното ниво на правна сигурност на засегнатите лица. Те не следва да бъдат спънка за упражняването на правото на пребиваване.(11) Придобиването на статут на дългосрочно пребиваващ следва да се удостовери от разрешение за пребиваване, което да дава възможност на съответното лице лесно и незабавно да доказва своя правен статус. Това разрешение за пребиваване е необходимо да отговаря и на определени високотехнологични стандарти, а именно по отношение на защита срещу фалшифициране и подправяне, за да се избегне злоупотреба в държавата-членка, в която е придобит статутът, както и в държавите-членки, в които се упражнява правото на пребиваване.(12) С цел да се създаде истински интеграционен инструмент в обществото, в което дългосрочно пребиваващият се е установил, последният следва да се ползва от равнопоставеност с гражданите на държавата-членка по отношение на широк диапазон от икономически и социални области в зависимост от приложимите условия, определени с настоящата директива.(13) По отношение на социалното подпомагане възможността от ограничаване на придобивките на дългосрочно пребиваващия до основните такива означава, че това понятие ще покрива минималния доход за издръжка, за обезщетения в случай на заболяване, бременност, родителска помощ или дългосрочни грижи. Процедурите за отпускане на тези средства се определят от националното законодателство.(14) Държавите-членки следва да останат обект на задължението за предоставяне на система на обучение за малолетните деца при условия, аналогични на тези, предвидени за техните граждани.(15) Понятието стипендия за обучение в областта на професионалното обучение не покрива мерките, финансирани по силата на разпоредбите за социална помощ. Наред с това достъпът до стипендии може да бъде подчинен на факта, че лицето, което кандидатства за стипендия, отговаря на собствените ѝ условия за получаване на статут на дългосрочно пребиваващ. Що се отнася до отпускането на стипендии за обучение, държавите-членки могат да отчитат факта, че гражданите на Съюза биха могли да се ползват от същото предимство в държавата по произход.(16) Дългосрочно пребиваващите следва да се ползват от засилена защита срещу експулсиране. Тази защита е в духа на критериите, определени въз основа на решенията на Европейския съд по правата на човека. С цел да се осигури защита срещу експулсиране държавите-членки следва да предвидят право на ефективна правна компенсация.(17) Хармонизацията на условията за получаване на статут на дългосрочно пребиваващ благоприятства взаимното разбирателство между държавите-членки. Някои държави-членки издават разрешения за постоянно пребиваване или безсрочни разрешения при по-благоприятни условия от установените с настоящата директива. От Договора не се изключва възможността за прилагането на по-благоприятните национални разпоредби. Обаче за целите на настоящата директива е необходимо да се предвиди разрешенията, издадени при по-благоприятни условия, да не осигуряват достъп до право на пребиваване в останалите държави-членки.(18) Установяването на условията, на които се подчинява правото на пребиваване в друга държава-членка на граждани на трети страни, които са дългосрочно пребиваващи, би следвало да допринесе за ефективната реализация на вътрешния пазар като пространство, в което е осигурено свободното движение на всички хора. То може също така да представлява важен фактор за мобилността, а именно на пазара на работна ръка в Съюза.(19) Необходимо е да се предвиди правото на пребиваване в друга държава-членка да може да се ползва с цел упражняване на професия като работник или служител или упражняване на свободна професия, или с цел образование, т.е. установяване без упражняване на някаква стопанска дейност.(20) Членовете на семейството следва също да могат да се установят заедно с дългосрочно пребиваващия в другата държава-членка с цел да се поддържа семейното единство и да не се спъва упражняването на право на дългосрочно пребиваване. Държавите-членки следва да отделят специално внимание, що се отнася до членовете на семейството, на които може да бъде разрешено да придружат или да се присъединят към дългосрочно пребиваващите, на положението на пълнолетните деца в неравностойно положение и на родителите от първо коляно по низходяща линия, които са на тяхна издръжка.(21) Държавата-членка, в която дългосрочно пребиваващият смята да упражнява своето право на пребиваване, следва да може да провери дали засегнатото лице отговаря на изискванията за пребиваване на нейна територия. Тя следва да може да провери също така дали засегнатото лице не представлява непосредствена заплаха за обществения ред и вътрешната сигурност, както и за общественото здраве.(22) За да може упражняването на правото на пребиваване да не се окаже нищожно, дългосрочно пребиваващият следва да се ползва в тази втора държава-членка от същото отношение, при условията, определени с настоящата директива, като това, от което се ползва в държавата-членка, в която е придобил статут на дългосрочно пребиваващ. Отпускането на средства за социално подпомагане не накърнява възможността държавите-членки да оттеглят разрешението за пребиваване в случаите, в които съответното лице вече не отговаря на условията, определени с настоящата директива.(23) Гражданите на трети страни следва да се ползват от предоставяне на възможността за получаване на статут на дългосрочно пребиваване в държавата-членка, в която са влезли или в която са решили да се установят, при условия, подобни на условията, които се изискват за неговото получаване в първата държава-членка.(24) Като се има предвид, че целите на планираното действие, а именно въвеждането на условия за предоставяне и отменяне на статут на дългосрочно пребиваващ, както и свързаните с него права и въвеждането на условия за упражняване на правото на пребиваване в други държави-членки на дългосрочно пребиваващите, не може да се изпълнят в достатъчна степен от държавите-членки и в този смисъл те биха могли поради измерението и въздействието на това действие да бъдат по-добре реализирани на общностно равнище, тъй като могат да се предприемат мерки съгласно принципа за субсидиарност от член 5 на Договора. Съгласно принципа за пропорционалност, както е изложен в споменатия член, настоящата директива не надхвърля строго необходимото за постигане на нейните цели.(25) Съгласно членове 1 и 2 от протокола за позицията на Обединеното кралство и Ирландия в приложение към Договора за Европейския съюз и Договора за създаване на Европейската общност и без да се засяга член 4 от споменатия протокол, тези държави-членки не участват в приемането на настоящата директива и не са обвързани, нито подчинени на нейното приложение.(26) Съгласно членове 1 и 2 от протокола за позицията на Дания в приложение към Договора за Европейския съюз и Договора за създаване на Европейската общност Дания не участвува в приемането на настоящата директива и не е обвързана, нито подчинена на нейното приложение,ПРИЕ НАСТОЯЩАТА ДИРЕКТИВА:ГЛАВА I:ОБЩИ РАЗПОРЕДБИЧлен 1ПредметНастоящата директива определя:a) условията за предоставяне и отменяне на статут на дългосрочно пребиваващ, предоставен от една държава-членка на граждани на трети страни, които пребивават легално на нейна територия, както и свързаните с това права, иб) условията за пребиваване в държави-членки, различни от тази, която е предоставила статута на дългосрочно пребиваване на граждани от трети страни, ползващи се от този статут.Член 2ОпределенияЗа целите на настоящата директива:a) "гражданин на трета страна" означава всяко лице, което не е гражданин на Съюза по смисъла на член 17, параграф 1 от Договора;б) "дългосрочно пребиваващ" означава всеки гражданин на трета страна със статут на дългосрочно пребиваващ, предвиден в членове от 4 до 7;в) "първа държава-членка" означава държавата-членка, която е предоставила за първи път статут на дългосрочно пребиваващ на гражданин от трета страна;г) "втора държава-членка" означава всяка държава-членка, различна от тази, която е предоставила за първи път статут на дългосрочно пребиваващ на гражданин от трета страна, и в която този дългосрочно пребиваващ упражнява правото си на пребиваване;д) "член на семейството" означава гражданин на трета страна, който пребивава в съответната държава-членка съгласно Директива 2003/86/ЕО на Съвета от 22 септември 2003 г. за правото на събиране на семейството [5];е) "бежанец" означава всеки гражданин на трета страна, който се ползва от статут на бежанец, определен с Женевската конвенция за статута на бежанците от 28 юли 1951 г., изменена с Протокола от Ню Йорк от 31 януари 1967 г.;ж) "разрешение за пребиваване на дългосрочно пребиваващ в ЕО" означава разрешение за пребиваване, издадено от съответната държава-членка при получаване на статут на дългосрочно пребиваващ.Член 3Приложно поле1. Настоящата директива се прилага спрямо граждани на трети страни, които легално пребивават на територията на една от държавите-членки.2. Настоящата директива не се прилага спрямо граждани на трети страни, които:a) пребивават с цел образование или професионална квалификация;б) имат разрешение за пребиваване в държавата-членка по линията на временна закрила или са поискали разрешение за пребиваване със същия мотив и очакват решение по своя статут;в) имат разрешение за пребиваване в държавата-членка по линията на субсидиарна форма на защита съгласно международните задължения, местното законодателство или практиките на държавите-членки или са поискали разрешение за пребиваване със същия мотив и очакват решение по своя статут;г) са бежанци или са поискали да бъдат признати в качеството си на бежанци и молбата им все още не е обект на окончателно решение;д) пребиваване изключително на основание от временно естество, например в качеството им на работещи по програми au pair или сезонни работници, или в качеството им на работници или служители, командировани от доставчик на услуги, за осигуряване на презгранични услуги, или в качеството им на доставчик на презгранични услуги или когато разрешението им за пребиваване е формално ограничено;е) са с правен статут, който се урежда от разпоредбите на Виенската конвенция от 1961 г. за дипломатическите отношения, Виенската конвенция от 1963 г. за консулските отношения, Конвенцията от 1969 г. за специалните мисии или Виенската конвенция от 1975 г. за държавното представителство във взаимоотношенията с международните организации от всеобщ характер.3. Настоящата директива се прилага, без да накърняват по-благоприятните разпоредби от:a) двустранни и многостранни спогодби между Общността или Общността и нейните държави-членки, от една страна, и трети страни — от друга страна;б) от вече сключените двустранни спогодби между държава-членка и трета страна преди датата на влизане в сила на настоящата директива;в) Европейската конвенция за установяването от 13 декември 1955 г., Европейската социална харта от 18 октомври 1961 г., изменената Европейска социална харта от 3 май 1987 г. и Европейската конвенция за правния статут на работника емигрант от 24 ноември 1977 г.ГЛАВА IIСТАТУТ НА ДЪЛГОСРОЧНО ПРЕБИВАВАЩ В ДЪРЖАВА-ЧЛЕНКАЧлен 4Продължителност на пребиваване1. Държавите-членки предоставят статут на дългосрочно пребиваващ на граждани на трети страни, които са пребивавали легално и без прекъсване на територията в рамките на пет години преди подаване на въпросната молба.2. Периодите на пребиваване поради споменатите в член 3, параграф 2, букви д) и е) причини, не се отчитат при изчисляване на периода, посочен в параграф 1.Относно случаите, покрити от член 3, параграф 2, буква а), когато някой гражданин на трета страна е получил разрешение за пребиваване, коeто му дава възможност да получи статут на дългосрочно пребиваващ, при изчисляването на периода, посочен в параграф 1, се отчита само половината от времето на пребиваване с образователна цел или професионална квалификация.3. Периодите на отсъствие от територията на засегнатата държава-членка не прекъсват периода, посочен в параграф 1, и се отчитат при изчисляването му, когато са под шест последователни месеца и не надхвърлят общо десет месеца за посочения в параграф 1 период.В случаите, основаващи се на особени или извънредни причини с временен характер и съгласно националното законодателство, държавите-членки могат да приемат, че даденият период на отсъствие, по-дълъг от посочения в първа алинея, не прекъсва периода, посочен в параграф 1. При тези условия държавите-членки не отчитат въпросния период на отсъствие при изчислението на посочения в параграф 1 период.Чрез дерогация от втора алинея държавите-членки могат да отчитат при изчисляването на посочения в параграф 1 период периодите на отсъствие поради служебен ангажимент, включително в рамките на предоставяне на презгранични услуги.Член 5Условия, свързани с получаването на статут на дългосрочно пребиваващ1. Държавите-членки изискват от гражданина на трета страна да представи доказателство, че разполага, за себе си и за членовете на своето семейство на негова издръжка:a) с устойчиви и редовни доходи, достатъчни за покриване на собствените му и тази на членовете на семейството му издръжка, без да се прибягва до системата за социално подпомагане на съответната държава-членка. Държавите-членки изчисляват тези средства в съответствие с тяхното естество и постоянен характер и могат да вземат предвид минималното равнище на работната заплата и пенсията преди депозирането на молбата за получаване на статут на дългосрочно пребиваващ;б) със здравна осигуровка, покриваща всички обичайни осигурителни случаи за гражданите на съответната държава-членка.2. Държавите-членки могат да изискат гражданите на третите страни да отговарят на условията за интеграция съгласно тяхното национално право.Член 6Обществен ред и обществена сигурност1. Държавите-членки могат да откажат предоставяне на статут на дългосрочно пребиваващ по причини, свързани с обществения ред и сигурност.Когато се взема подобно решение, държавата-членка отчита сериозността или естеството на нарушението на обществения ред или обществената сигурност или опасността, която представлява съответното лице, като се взема предвид също и продължителността на пребиваване и съществуването на връзки с държавата, в която пребивава.2. Отказът, посочен в параграф 1, не може да се оправдае с икономически съображения.Член 7Получаване на статут на дългосрочно пребиваващ1. С цел получаване на статут на дългосрочно пребиваващ гражданинът на трета държава депозира молба при компетентния орган на държавата-членка, в която пребивава. Молбата се придружава от доказателствен материал, уточнен в националното законодателство, и с който се доказва изпълнението на условията, изброени в членове 4 и 5, както и при необходимост от валиден пътнически документ или легализирано копие на същия.Между доказателствените материали, посочени в първа алинея, могат да фигурират и документи, които удостоверяват съответните жилищни условия.2. При първа възможност и при всички случаи най-късно шест месеца след датата на депозиране на молбата компетентните национални органи уведомяват писмено заявителя за решението, което го засяга. Това решение се оповестява на съответния гражданин на трета страна съгласно процедурите за уведомяване на релевантното национално право.В извънредни случаи, свързани със сложността при разглеждането на молбата, срокът, посочен в първа алинея, може да бъде продължен.Наред с това засегнатото лице се информира за правата и задълженията си по силата на настоящата директива.Всяко последствие от липса на решение при изтичането на срока, посочен в настоящата разпоредба, се урежда от националното законодателство на съответната държава-членка.3. Ако условията, предвидени в членове 4 и 5 са изпълнени и ако лицето не представлява заплаха по смисъла на член 6, държавата-членка предоставя статут на дългосрочно пребиваващ на съответния гражданин на трета страна.Член 8Разрешение за пребиваване на дългосрочно пребиваващ в ЕО1. Статутът на дългосрочно пребиваващ е постоянен, като се спазват условията на член 9.2. Държавите-членки издават на дългосрочно пребиваващия разрешение за пребиваване на дългосрочно пребиваващ в ЕО. Това разрешение е със срок на валидност най-малко пет години, като при изтичането му може да бъде автоматично подновено, а при необходимост това да става след представяне на молба.3. Разрешението за пребиваване на дългосрочно пребиваващ в ЕО може да бъде издадено под формата на винетка-стикер или отделен документ. То се издава в съответствие с правилата и образеца, предвидени с Регламент (ЕО) № 1030/2002 на Съвета от 13 юни 2002 г. относно единния формат на разрешенията за пребиваване за гражданите на трети страни [6]. В графата "категория на разрешението за пребиваване" държавите-членки вписват "дългосрочно пребиваващ в ЕО".Член 9Отнемане или загуба на статут1. Дългосрочно пребиваващият губи правото си на статут на дългосрочно пребиваващ в следните случаи:a) констатиране на придобиване по нечестен начин на статут на дългосрочно пребиваващ;б) приемане на мерки за експулсиране при условията, предвидени с член 12;в) отсъствие от територията на Общността за период от дванадесет последователни месеца.2. Чрез дерогация от параграф 1, буква в) поради особени причини или поради извънредни обстоятелства държавите-членки могат да предвидят отсъствия над дванадесет последователни месеца да не са причина за отнемане или загуба на статута.3. Държавите-членки могат да предвидят дългосрочно пребиваващият да загубва правото си на статут на дългосрочно пребиваващ, в случаите, когато поради сериозното естество на извършените от него нарушения той представлява заплаха за обществения ред, дори това да не е основание за експулсиране по смисъла на член 124. Дългосрочно пребиваващият, който пребивава в друга държава-членка, съгласно глава III, губи правото си на статут на дългосрочно пребиваващ, получено в първата държава, веднага след като този статут му е предоставен в друга държава-членка по смисъла на член 23.Във всички случаи след шестгодишно отсъствие от територията на държавата-членка, която му е предоставила статут на дългосрочно пребиваващ, съответното лице губи правото си на статут на дългосрочно пребиваващ в споменатата държава-членка.Чрез дерогация от втора алинея съответната държава-членка може да предвиди поради особени причини дългосрочно пребиваващият да запази своя статут в споменатата държава-членка в случай на отсъствие над шест години.5. По отношение на случаите, посочени в параграф 1, буква в) и в параграф 4, държавите-членки, които са предоставили статута, предвиждат опростена процедура за възстановяването на статут на дългосрочно пребиваващ.Споменатата процедура се прилага, по-специално, спрямо лица, които са пребивавали във втората държава-членка за провеждане на обучение.Условията и процедурата за възстановяване на статут на дългосрочно пребиваващ се определят от националното право.6. Изтичането на разрешението за пребиваване на дългосрочно пребиваващ в ЕО не води по никакъв начин до отнемане или загуба на статут на дългосрочно пребиваващ.7. Когато отнемането или загубата на статут на дългосрочно пребиваващ не води до експулсиране, държавата-членка разрешава на съответното лице да остане на нейна територия, ако то отговаря на условията, установени в националното законодателство и ако не представлява заплаха за обществения ред и обществената сигурност.Член 10Процедурни гаранции1. Всяко решение за отхвърляне на молба за придобиване на статут на дългосрочно пребиваване или за отнемане на този статут следва да се обоснове. Това решение се оповестява на съответния гражданин на трета страна съгласно процедурите за уведомяване на националното право в тази област. В уведомлението се посочват начините за възражение, които има на разположение заинтересованото лице, както и срокът, в който може да го направи.2. В случай на отхвърляне на молбата за придобиване на статут на дългосрочно пребиваващ, отнемане на този статут или неподновяване на разрешението за пребиваване съответното лице има право да упражни правото си на възражение пред съда на съответната държава-членка.Член 11Равноправно третиране1. Дългосрочно пребиваващият се ползва от равноправно третиране с гражданите на държавата-членка по отношение на:a) условията за достъп до работа по трудови правоотношения и работа на свободна практика, при условие че тези дейности не са дори временно свързани с упражняването на публична власт, както и с условията на заетост и работа, включително условията на освобождаване от работа и заплащане;б) образованието и професионалната квалификация, включително осигуровки, стипендии за обучение съгласно националното законодателство;в) признаването на дипломи, удостоверения и други професионални квалификации съгласно приложимите национални процедури;г) социалното осигуряване, социалното подпомагане и социалната закрила, така както са дефинирани в националното законодателство;д) данъчните облекчения;e) достъпа до стоки и услуги и предлагането на разположение на обществото на стоки и услуги, както и достъпът до процедурите за отпускане на жилище;ж) свободата на съюзяване, сдружаване и членство в организация на трудещите се или на работодателите или всяка друга професионална организация, включително предимствата, които те предлагат, без да се засягат националните разпоредби в областта на обществения ред и обществената сигурност;з) свободния достъп до цялата територия на съответната държава-членка, в границите, предвидени от националното законодателство по съображения за сигурност.2. Относно разпоредбите на параграф 1, букви б), г), д), e) и ж) съответната държава-членка може да сведе равноправното третиране до случаите, в които мястото на регистриране или обичайно местопребиваване на дългосрочно пребиваващия или на членовете на неговото семейство, за придобиването на което той претендира, е на територията на държавата-членка.3. Държавата-членка може да ограничи третирането наравно със своите граждани в следните случаи:a) държавата-членка може да запази ограничения по отношение достъпа до работа на трудови правоотношения или работа на свободна практика, когато съгласно нейното национално законодателство или действащото право на Общността тези дейности са запазени за нейните граждани, гражданите на Европейския съюз или Европейското икономическо пространство;б) за предоставяне на достъп до образование или професионално обучение държавите-членки могат да изискат доказателство за съответно владеене на езика. Достъпът до висше образование е подчинен на предварителни специални условия в областта на образованието.4. В областта на социалното подпомагане държавите-членки могат да сведат равноправното третиране до основните придобивки.5. Държавите-членки могат да решат предоставянето на достъп до допълнителни придобивки в областите, посочени в параграф 1.Държавите-членки могат също така да решат да предоставят равноправно третиране в областите, покрити от параграф 1.Член 12Закрила срещу експулсиране1. Държавите-членки могат да вземат решение за експулсиране по отношение на дългосрочно пребиваващ само ако той представлява реална и достатъчно сериозна заплаха за обществения ред и обществената сигурност.2. Решението, посочено в параграф 1, не следва да се основава на икономически съображения.3. Преди вземането на решение за експулсиране по отношение на дългосрочно пребиваващ държавите-членки отчитат следните фактори:a) продължителност на пребиваване на тяхна територия;б) възраст на съответното лице;в) последствия за него и за членовете на неговото семейство;г) връзки с държавата, в която пребивава или липсата на връзки с държавата по произход.4. Когато е постановено решение за експулсиране, дългосрочно пребиваващият може да упражни правото си на възражение пред съда в съответната държава-членка.5. На дългосрочно пребиваващия, който не разполага с достатъчно средства, се предлага съдебна помощ, равностойна на тази, която се полага на гражданите на държавата, в която пребивава.Член 13По-благоприятни национални разпоредбиДържавите-членки могат да издават разрешения за постоянно пребиваване или безсрочна валидност при по-благоприятни условия от установените с настоящата директива. Тези разрешения за пребиваване не предоставят достъп до право на пребиваване в останалите държави-членки, както е предвидено в глава III.ГЛАВА IIIПРЕБИВАВАНЕ В ДРУГИ ДЪРЖАВИ-ЧЛЕНКИЧлен 14Принцип1. Дългосрочно пребиваващият придобива право на пребиваване за повече от три месеца на територията на държавите-членки, различни от тази, която му е предоставила статут на дългосрочно пребиваващ, доколкото определените в настоящата глава условия са изпълнени.2. Дългосрочно пребиваващият може да пребивава във втора държава-членка на следните основания:a) упражняване на стопанска дейност в качеството си на работник или служител по трудови правоотношения или на свободна практика;б) с учебна или професионално-квалификационна цел;в) с друга цел.3. Когато става дума за стопанска дейност в качеството му на работник или служител по трудови правоотношения или на свободна практика, посочени в параграф 2, буква a), държавите-членки могат да направят преглед на положението на пазара на труда у тях и да приложат националните процедури относно изискванията, свързани с назначаването на вакантно място или упражняването на такива дейности.По съображения, свързани с политиката в областта на пазара на труда, държавите-членки могат да предоставят привилегии на граждани на Съюза, на граждани на трети страни, когато това се предвижда от законодателството на Общността, както и на граждани на трети страни, които пребивават легално и получават обезщетение за безработица в съответната държава-членка.4. Чрез дерогация от параграф 1 държавите-членки могат да ограничат общия брой лица, които биха могли да получат право на пребиваване, при условие че приемът на граждани на трети страни стане обект на такива ограничения по силата на действащата правна уредба към момента на приемането на настоящата директива.5. Настоящата глава не засяга пребиваването на дългосрочно пребиваващите на територията на държавите-членки:a) в качеството им на работещи или служители по трудови правоотношения, командировани от доставчик на услуги в рамките на презгранично предоставяне на услуги;б) в качеството им на доставчици на презгранични услуги.Държавите-членки могат да вземат решение, в съответствие с националното си право, за условията, при които дългосрочно пребиваващите, желаещи да отидат във втора държава-членка, могат да упражняват стопанска дейност в качеството им на сезонни работници в тази държава-членка. Работещите на границата могат също да бъдат обект на особените разпоредби на националното право.6. Настоящата глава не засяга законодателството на Общността в областта на приложимото спрямо граждани на трети страни обществено осигуряване.Член 15Условия за пребиваване във втора държава-членка1. В най-кратки срокове и най-късно до три месеца от влизането си на територията на втора държава-членка дългосрочно пребиваващият депозира молба за разрешение за пребиваване пред компетентните органи на тази държава-членка.Държавите-членки могат да приемат дългосрочно пребиваващият да представи молба за разрешение за пребиваване пред компетентните власти на втората държава-членка, като в същото време пребивава на територията на първата държава-членка.2. Държавите-членки имат право да изискват от съответното лице да представи доказателствата, с които разполага, за:a) устойчиви и редовни доходи, достатъчни за неговата издръжка и тази на членовете на неговото семейство, без да има нужда да прибягва до системата за социално подпомагане на съответната държава-членка. За всяка от категориите, посочени в член 14, параграф 2, държавите-членки изчисляват тези средства в съответствие с тяхното естество и постоянен характер и могат да вземат предвид минималното равнище на работните заплати и пенсии;б) здравна осигуровка, обхващаща всички обичайни осигурителни случаи за гражданите на съответната държава-членка.3. Държавите-членки могат да изискат гражданите на третите страни да отговарят на условията за интеграция съгласно тяхното национално право.Това условие не се прилага, ако гражданите на трети страни са били длъжни да отговарят на тези условия за интеграция при получаването на статут на дългосрочно пребиваващи съгласно член 5, параграф 2.Без да се засяга втора алинея, съответните лица могат да бъдат задължени да преминат езиков курс.4. Молбата се придружава от доказателствени материали, които се определят от националното право и показват, че съответното лице отговаря на приложимите условия, както и от неговото разрешение за пребиваване и валиден пътнически документ или легализирани копия на същия.Посочените в първа алинея документи може да включват и документи, свързани със съответното жилище.По-конкретно:a) в случай на упражняване на стопанска дейност втората държава-членка може да изиска от съответното лице представянето на:i) когато е работник или служител по трудови правоотношения, доказателство, че разполага с трудов договор, декларация от работодателя, в която се уточнява, че лицето е назначено или предложение за трудов договор, съгласно условията, предвидени от националното законодателство. Държавите-членки уточняват коя от двете форми на доказване се изисква;ii) когато е на свободна практика, доказателство, че разполага с необходимите средства, които се изискват съгласно националното право, за упражняване на стопанска дейност в това качество, като представи необходимите документи и разрешения;б) когато се провежда учебен процес или професионална квалификация, втората държава-членка може да изиска от засегнатото лице да представи доказателство за записване в лицензирано заведение за провеждане на учебен процес или професионална квалификация.Член 16Членове на семейството1. Когато дългосрочно пребиваващият упражни своето право на пребиваване във втора държава-членка и има вече създадено семейство в първата държава-членка, членовете на неговото семейство, които изпълняват изискванията, посочени в член 4, параграф 1 от Директива 2003/86/ЕО, имат право да го придружат или да се присъединят към него.2. Когато дългосрочно пребиваващият упражни своето право на пребиваване във втора държава-членка и има вече създадено семейство в първата държава-членка, членовете на неговото семейство, различни от тези, посочени в член 4, параграф 1 от Директива 2003/86/ЕО, също могат да получат правото да го придружат или да се присъединят към него.3. Относно депозирането на молбата за разрешение за пребиваване се прилага член 15, параграф 1.4. Втората държава-членка може да изиска от членовете на семейството на дългосрочно пребиваващия да прибавят към неговата молба за разрешение за пребиваване:a) своето разрешение за пребиваване на дългосрочно пребиваващ в ЕО или своето разрешение за пребиваване и валиден пътнически документ или легализирано копие на същия;б) доказателство, че е пребивавал в качеството си на член на семейството на дългосрочно пребиваващ в първата държава-членка;в) доказателство, че разполага с устойчиви и редовни доходи, покриващи неговата издръжка, без да има нужда да прибягва до социално подпомагане от съответната държава-членка или че дългосрочно пребиваващият разполага с такова за себе си, както и със здравна осигуровка, която покрива всички осигурителни случаи, валидни във втората държава-членка. Държавите-членки изчисляват тези средства в съответствие с тяхното естество и постоянен характер и могат да вземат предвид минималното равнище на работната заплата и пенсията.5. Когато не е създадено семейство в първата държава-членка, се прилага Директива 2003/86/ЕО.Член 17Обществен ред и обществена сигурност1. Държавите-членки могат да откажат пребиваване на дългосрочно пребиваващ или на членове на неговото семейство, когато заинтересованият представлява заплаха за обществения ред или обществената сигурност.При вземане на съответното решение държавата-членка взема предвид сериозността на нарушението, било то на дългосрочно пребиваващия или на членове на неговото семейство срещу обществения ред или обществената сигурност или заплахата, която представлява въпросното лице.2. Решението, посочено в параграф 1, не следва да се основава на икономически съображения.Член 18Обществено здраве1. Държавите-членки могат да отхвърлят молба за пребиваване, депозирана от дългосрочно пребиваващ или от член от неговото семейство, ако въпросното лице представлява заплаха за общественото здраве.2. Единствените заболявания, които биха могли да обосноват отказ за влизане и престой на територията на втората държава-членка, са болестите, определени в прилаганите документи на Световната здравна организация, както и други заразни инфекциозни или паразитни заболявания, доколкото в приемащата страна те са обект на разпоредби за защита по отношение на нейните граждани. Държавите-членки не могат да въвеждат нови ограничителни разпоредби и практики.3. Появата на заболявания след издаването на първоначалното разрешение за пребиваване във втората държава-членка не може да бъде основание за отказ за подновяване на разрешението или експулсиране от територията ѝ.4. Държавата-членка има право да изисква медицински преглед на лицата, посочени в настоящата директива, с цел да се увери, че те не страдат от болестите, посочени в параграф 2. Този медицински преглед, който може да бъде безплатен, няма редовен характер.Член 19Разглеждане на молбата и издаване на разрешение за пребиваване1. За разглеждане на молбата компетентните национални органи разполагат със срок от четири месеца от датата на нейното депозиране.Ако молбата не се придружава от изброените в членове 15 и 16 доказателствени материали или в извънредни случаи, свързани със сложността на разглеждането на молбата, посоченият в първа алинея срок може да бъде удължен за период не повече от три месеца. В този случай компетентните национални органи информират подалия молбата.2. Ако условията, посочени в членове 14, 15 и 16 са изпълнени и при условията на разпоредбите, касаещи обществения ред, обществената сигурност и общественото здраве, посочени в членове 17 и 18, втората държава-членка издава на дългосрочно пребиваващия подновяемо разрешение за пребиваване. Това разрешение за пребиваване се подновява след изтичането на неговия срок, след подаване на молба, ако това се налага. Втората държава-членка информира първата държава-членка за своето решение.3. Втората държава-членка издава на членовете на семейството на дългосрочно пребиваващия подновяемо разрешение за пребиваване със същия срок като това на дългосрочно пребиваващия.Член 20Процедурни гаранции1. Всяко решение за отхвърляне на молбата за разрешение за пребиваване трябва да се обоснове. То се съобщава на съответния гражданин на трета страна съгласно процедурите за уведомяване на националното право в тази област. В уведомлението се посочват начините за възражение, които има на разположение заинтересованото лице, както и срокът, в който може да го направи.Всички последствия от отсъствие на решение при изтичане на срока по член 19, параграф 1 следва да се уреждат от националното законодателство на съответната държава-членка.2. В случай на отхвърляне на молбата за разрешение за пребиваване, неподновяването на разрешението за пребиваване или отнемането му, съответното лице има право да упражни правото си на възражение пред съда на съответната държава-членка.Член 21Режим на третиране във втората държава-членка1. При получаването на разрешение за пребиваване, предмет на член 19, във втората държава-членка, дългосрочно пребиваващият се ползва в тази държава-членка с равноправно третиране в областите и в съответствие с условията, посочени в член 11.2. Дългосрочно пребиваващите имат достъп до пазара на труда съгласно параграф 1.Държавите-членки могат да предвидят лицата, посочени в член 14, параграф 2, буква a), да бъдат обект на ограничения по отношение на дейности като работници или служители по трудовоправни отношения, различни от тези, за които са получили право на пребиваване, при условията, уредени от националното законодателство и за период не повече от дванадесет месеца.Държавите-членки могат да решат в съответствие с националното право условията, при които лицата, посочени в член 14, параграф 2, буква б) или в), могат да се ползват от достъп до работа по трудовоправни отношения или на свободна практика.3. При получаването на разрешението за пребиваване, предвидено по силата на член 19, във втората държава-членка, членовете на семейството на дългосрочно пребиваващия се ползват в тази държава-членка от правата, предвидени с член 14 от Директива 2003/86/ЕО.Член 22Отнемане на разрешение за пребиваване и задължение за реадмисия1. Доколкото гражданинът на трета страна не е получил статут на дългосрочно пребиваващ, втората държава-членка може да вземе решение за отказ от подновяване на разрешението за пребиваване или отнемане на разрешението и задължаване на съответното лице и членовете на неговото семейство да напуснат нейната територия съгласно процедурите, включително експулсиране, в следните случаи:a) по съображения, свързани с обществения ред или обществената сигурност, като определените в член 17;б) когато условията, предвидени в членове 14, 15 и 16, не са изпълнени;в) когато гражданинът от трета страна не пребивава легално в съответната държава-членка.2. Ако втората държава-членка предприеме една от мерките, посочени в параграф 1, първата държава-членка незабавно приема обратно и без формалности дългосрочно пребиваващия и членовете на неговото семейство. Втората държава-членка информира първата държава-членка за своето решение.3. Докато гражданинът на трета страна не е получил статут на дългосрочно пребиваващ и без да засяга задължението за реадмисия, посочено в параграф 2, втората държава-членка може да приеме по отношение на него решение за експулсиране от територията на съюза съгласно член 12 и при предвидените в него гаранции само по сериозни съображения, свързани с обществения ред или обществената сигурност.В този случай, когато се приема споменатото решение, втората държава-членка се съветва с първата държава-членка.Когато втората държава-членка приема решение за експулсиране на гражданин на трета страна, тя взема необходимите мерки за ефективното изпълнение на това решение. При тези обстоятелства, втората държава-членка предоставя на първата държава-членка съответната информация относно прилагането на решението за експулсиране.4. Решенията за експулсиране не могат да се съчетават със забрана за постоянен престой в случаите, посочени в параграф 1, букви б) и в).5. Задължението за реадмисия, посочено в параграф 2, се прилага без оглед на оставената възможност на дългосрочно пребиваващия и членовете на неговото семейство за установяването му в трета държава-членка.Член 23Придобиване на статут на дългосрочно пребиваващ във втората държава-членка1. При поискване втората държава-членка предоставя на дългосрочно пребиваващия статута, предвиден с член 7, при условията на членове 3, 4, 5 и 6. Втората държава-членка известява първата държава-членка за решението си.2. Процедурата, определена в член 7, се прилага към депозирането и разглеждането на молба за придобиване на статут на дългосрочно пребиваващ във втората държава-членка. Член 8 се прилага към издаване на разрешението за пребиваване. В случай на отхвърляне на молбата са предвидени съответните процедурни гаранции, предвидени в член 10.ГЛАВА IVЗАКЛЮЧИТЕЛНИ РАЗПОРЕДБИЧлен 24Докладване и клауза за преразглежданеПериодично, но и първоначално не по-късно от 23 януари 2011 г., Комисията изготвя доклад до Европейския парламент и Съвета за прилагането на настоящата директива в държавите-членки и предлага, когато това се налага, необходимите изменения. Тези предложения за изменение се отнасят с приоритет до членове 4, 5, 9 и 11, както и до глава III.Член 25Точки за контактДържавите-членки определят точките за контакт, които отговарят за получаване и предаване на информацията, посочена в член 19, параграф 2, член 22, параграф 2 и член 23, параграф 1.Държавите-членки осигуряват необходимото сътрудничество за обмен на информация и документите, посочени в първи параграф.Член 26ТранспониранеДържавите-членки въвеждат в сила законовите, подзаконовите и административните разпоредби, необходими, за да се съобразят с настоящата директива, най-късно до 23 януари 2006 г. Те незабавно информират Комисията за това.Когато държавите-членки приемат тези мерки, последните съдържат позоваване на настоящата директива или то се извършва при официалното им публикуване. Условията и редът на позоваване се определят от държавите-членки.Член 27Влизане в силаНастоящата директива влиза в сила в деня на публикуването ѝ в Официален вестник на Европейския съюз.Член 28АдресатиАдресати на настоящата директива са държавите-членки в съответствие с Договора за създаване на Европейската общност.Съставено в Брюксел на 25 ноември 2003 година.За СъветаПредседателG. Tremonti[1] ОВ С 240 Е, 28.8.2001 г., стр. 79.[2] ОВ С 284 Е, 21.11.2002 г., стр. 102.[3] ОВ С 36, 8.2.2002 г., стр. 59.[4] ОВ С 19, 22.1.2002 г., стр. 18.[5] ОВ L 251, 3.10.2003 г., стр. 12.[6] ОВ L 157, 15.6.2002 г., стр. 1.--------------------------------------------------


title: Директива на Съвета от 4 декември 1990 година относно оперативната защита на външни работници, изложени на риск от йонизиращо лъчение по време на работа в контролирани зони

text:
Важна правна забележка

|

31990L0641

Официален вестник n° L 349 , 13/12/1990 стр. 0021 - 0025 специално финландско издание: глава 15 том 10 стр. 0013  специално шведско издание: глава 15 том 10 стр. 0013  специално чешко издание глава 05 том 01 стр. 405  - 409 специално испанско издание глава 05 том 01 стр. 405  - 409 специално унгарско издание глава 05 том 01 стр. 405  - 409 специално литвийско издание глава 05 том 01 стр. 405  - 409 LV.ES глава 05 том 01 стр. 405  - 409 MT.ES глава 05 том 01 стр. 405  - 409 PL.ES глава 05 том 01 стр. 405  - 409 SK.ES глава 05 том 01 стр. 405  - 409 специално словенско издание глава 05 том 01 стр. 405  - 409

		19901204Директива на Съветаот 4 декември 1990 годинаотносно оперативната защита на външни работници, изложени на риск от йонизиращо лъчение по време на работа в контролирани зони(90/641/Евратом)СЪВЕТЪТ НА ЕВРОПЕЙСКИТЕ ОБЩНОСТИ,като взе предвид Договора за създаване на Европейската общност за атомна енергия, и по-специално членове 31 и 32 от него,като взе предвид предложението на Комисията, представено след консултации с група лица, определени от Научния и технически комитет измежду научни експерти от държавите-членки, както е предвидено в член 31 от Договора,като взе предвид становището на Европейския парламент [1],като взе предвид становището на Икономическия и социален комитет [2],като има предвид, че член 2, буква б) от Договора предвижда Общността да установи еднакви стандарти за опазване на здравето на работниците и на широката общественост и да гарантира, че те се прилагат в съответствие с процедурите, установени в глава III на дял II от Договора;като има предвид, че на 2 февруари 1959 г. Съветът прие директиви относно основните стандарти за опазване на здравето на работниците и на широката общественост от опасностите, свързани с йонизиращите лъчения [3], изменени с Директиви 80/836/Евратом [4] и 84/467/Евратом [5];като има предвид, че дял VI от Директива 80/836/Евратом определя основните принципи, уреждащи оперативната защита на облъчваните работници;като има предвид, че член 40, параграф 1 от споменатата директива предвижда всяка държава-членка да предприема всички необходими мерки, за да осигури ефективна защита на облъчваните работници;като има предвид, че членове 20 и 23 от гореспоменатата директива установяват класификация на условията за работа и категории на облъчваните работници в съответствие със степента на облъчване;като има предвид, че работниците, които извършват дейности в контролирана зона по смисъла на споменатите членове 20 и 23, могат да се числят към персонала на оператора или да бъдат външни работници;като има предвид, че член 3 от Директива 80/836/Евратом относно дейностите, посочени в член 2 от тази директива, предвижда те да се докладват или да са обект на предварително разрешение в случаите, за които решава всяка държава-членка;като има предвид, че привлечените външни работници могат да са изложени на йонизиращо облъчване в различни контролирани зони последователно в една и съща държава-членка или в различни държави-членки; като има предвид, че специфичните работни условия изискват подходяща система за радиологичен мониторинг;като има предвид, че всяка система за радиологичен мониторинг на външните работници трябва да предвижда равностойна защита, като тази на установените работници на оператора посредством общи средства;като има предвид, че до въвеждането на единна система в Общността, трябва да се имат предвид и радиологичните системи за мониторинг на външни работници, които могат да съществуват в държавите-членки;като има предвид, че за да се оптимизира защитата на външните работници, е необходимо да се регламентират ясно задълженията на външните предприятия и операторите, без да се накърнява приносът, който външните работници следва сами да направят за своята защита;като има предвид, че системата за радиологична защита на външните работници се прилага, доколкото практически е осъществимо, също и в случай на самостоятелно зает работник със статута на външно предприятие,ПРИЕ НАСТОЯЩАТА ДИРЕКТИВА:ДЯЛ IЦел и определенияЧлен 1Целта на настоящата директива е да допълни Директива 80/836/Евратом, като оптимизира на общностно равнище условията на оперативна защита на външни работници, извършващи дейности в контролирани зони.Член 2По смисъла на настоящата директива:- "контролирана зона" означава всяка зона, обект на специални правила за целите на защитата от йонизиращо лъчение, достъпът до която се контролира, както е посочено в член 20 от Директива 80/836/Евратом;- "оператор" означава всяко физическо или юридическо лице, което съгласно националното законодателство отговаря за контролираната зона, в която се извършва дейност, за която се изисква докладване съгласно член 3 от Директива 80/836/Евратом;- "външно предприятие" означава всяко физическо или юридическо лице, различно от оператор, включително членовете на неговия персонал, извършващо дейности от всякакъв характер в контролирана зона;- "външен работник" означава всеки работник от категория А, както е определено в член 23 от Директива 80/836/Евратом, който извършва каквато и да е дейност в контролирана зона, независимо дали е нает временно или за постоянно от външно предприятие, включително учащи, чираци и студенти по смисъла на член 10 от споменатата директива, или предоставя услуги като самостоятелно зает работник;- "система за радиологичен мониторинг" означава мерките за прилагане на условията, определени в Директива 80/836/Евратом, и по-специално в дял VI от нея, по време на дейностите на външните работници;- "дейности, извършвани от работник" означава всяка услуга или услуги, предоставяна/и от външен работник в контролирана зона, за която е отговорен операторът.ДЯЛ IIЗадължения на компетентните органи на държавите-членкиЧлен 3Всяка държава-членка поставя изпълнението на дейностите, посочени в член 2 от Директива 80/836/Евратом, извършвани от външни предприятия, в зависимост от докладване или първоначално разрешение, както е посочено в съответствие с дял II от горепосочената директива и по-специално в член 3 от нея.Член 41. Всяка държава-членка гарантира, че системата за радиологичен мониторинг предоставя на външните работници еквивалентна защита, като тази на постоянно наетите от оператора работници.2. До установяването на общностно равнище на единна система за радиологична защита на външните работници, като например компютърна мрежа, се прилага:а) временно, в съответствие с общите разпоредби, посочени в приложение I:- централизирана национална мрежа, или- издаване на отделен документ за радиологичен мониторинг на всеки външен работник, в който случай също следва да се прилагат общите разпоредби на приложение II;б) в случай на външни трансгранични работници и до датата за установяване на система по смисъла на параграф 2, индивидуалният документ, посочен в буква а).ГЛАВА IIIЗадължения на външните предприятия и операторитеЧлен 5Външните предприятия директно или въз основа на договорни споразумения с оператори гарантират радиационната защита на своите работници в съответствие с изискванията на дялове от III до VI от Директива 80/836/Евратом и по-специално:а) осигуряват спазването на общите принципи и граници на дозите, посочени в членове от 6 до 11 от гореспоменатата директива;б) осигуряват информация и обучение в областта на радиационната защита, посочена в член 24 от гореспоменатата директива;в) гарантират, че техните работници подлежат на оценка на облъчването и медицинско наблюдение при условията, посочени в членове 26 и от 28 до 38 от гореспоменатата директива;г) гарантират, че радиологичните данни от индивидуалния мониторинг на облъчването на всеки от техните работници по смисъла на приложение I, част II от настоящата директива се актуализират в мрежите и индивидуалните документи, посочени в член 4, параграф 2.Член 61. Операторът на контролираната зона, в която външните работници извършват дейности, отговаря пряко или въз основа на договорни споразумения за оперативните аспекти на тяхната радиологична защита, които имат пряко отношение към контролираната зона и естеството на дейностите.2. В частност, за всеки външен работник, извършващ дейности в контролирана зона, операторът трябва:а) да установи, че съответният работник е медицински годен за работата, която му е възложена;б) да се увери, че в допълнение към основното обучение по радиационна защита, посочено в член 5, параграф 1, буква б), той е преминал специално обучение във връзка с характеристиките както на контролираната зона, така и на дейностите;в) да се увери, че е снабден с необходимите средства за индивидуална защита;г) също да се увери, че той е подложен на индивидуален мониторинг на облъчването в съответствие с естеството на работата и при необходимост, на всякакъв оперативен дозиметричен мониторинг;д) да осигури съответствие с основните принципи и граници на дозите, посочени в членове от 6 до 11 от Директива 80/836/Евратом;е) да се увери или да предприеме всички подходящи стъпки, за да гарантира, че след всяка дейност радиологичните данни от индивидуалния мониторинг на облъчването на всеки външен работник по смисъла на приложение I, част III се записват.ГЛАВА IVЗадължения на външните работнициЧлен 7Всеки външен работник е длъжен да даде своя принос, доколкото това е практически възможно, по отношение на защитата, която системата за радиологичен мониторинг, посочена в член 4, може да му осигури.ГЛАВА VЗаключителни разпоредбиЧлен 81. Държавите-членки въвеждат в сила законовите, подзаконовите и административните разпоредби, необходими, за да се съобразят с настоящата директива, най-късно до 31 декември 1993 г. Те незабавно информират Комисията за това.2. Когато държавите-членки приемат разпоредбите, посочени в параграф 1, в тях се съдържа позоваване на настоящата директива или то се извършва при официалното им публикуване. Условията и редът на позоваване се определят от държавите-членки.3. Държавите-членки съобщават на Комисията основните разпоредби от националното законодателство, които те приемат в областта, уредена с настоящата директива.Член 9Адресати на настоящата директива са държавите-членки.Съставено в Брюксел на 4 декември 1990 година.За СъветаПредседателG. De Michelis[1] Становище от 11 октомври 1990 г. (все още непубликувано в Официален вестник).[2] ОВ С 56, 7.3.1990 г., стр. 1.[3] ОВ 11, 20.2.1959 г., стр. 221/59.[4] ОВ L 246, 17.9.1980 г., стр. 1.[5] ОВ L 265, 5.10.1984 г., стр. 4.--------------------------------------------------19901204ПРИЛОЖЕНИЕ IОБЩИ РАЗПОРЕДБИ ЗА МРЕЖИТЕ И ИНДИВИДУАЛНИТЕ ДОКУМЕНТИ, ПОСОЧЕНИ В ЧЛЕН 4, ПАРАГРАФ 2ЧАСТ I1. Всяка система за радиологичен мониторинг на държавите-членки за външни работници трябва да съдържа следните три раздела:- данни за идентифициране на личността на външните работници;- данни, които следва да се предоставят преди началото на всяка дейност;- данни, които следва да се предоставят след завършване на всяка дейност.2. Компетентните органи на държавите-членки вземат необходимите мерки срещу всяка фалшификация, злоупотреба или незаконно влизане в системата за радиологичен мониторинг.3. Данните за самоличността на външните работници трябва да включват също така пола и датата на раждане.ЧАСТ IIПреди започването на каквато и да е дейност данните, които следва да се предоставят чрез системата за радиологичен мониторинг на оператора или на неговия одобрен лекар от външното предприятие или оправомощен орган, трябва да бъдат, както следва:- наименование и адрес на външното предприятие;- медицинска класификация на външния работник в съответствие с член 35 от Директива 80/836/Евратом;- дата на последния периодичен медицински преглед;- резултати от мониторинга на индивидуалното облъчване на външния работник.ЧАСТ IIIДанните, които операторът трябва да запише или да се запишат от оправомощения орган за тази цел за системата на радиологичен мониторинг след приключването на всякаква работа, са следните:- периодът, за който е извършена работата;- оценка на всяка ефективна доза, получена от външния работник;- в случай на нееднакво облъчване, оценка на еквивалентната доза в различните части на тялото;- в случай на вътрешно замърсяване, оценка на предприетата дейност или на предвидената доза.--------------------------------------------------19901204ПРИЛОЖЕНИЕ IIРАЗПОРЕДБИ, ДОПЪЛВАЩИ ТЕЗИ НА ПРИЛОЖЕНИЕ I ОТНОСНО ИНДИВИДУАЛНИЯ ДОКУМЕНТ ЗА РАДИОЛОГИЧЕН МОНИТОРИНГ1. Индивидуалният документ за радиологичен мониторинг, издаден от компетентните органи на държавите-членки за външни работници, трябва да се съхранява там, където е издаден.2. Съгласно приложение I, част I, параграф 2 индивидуалните документи трябва да се издават от компетентните органи в държавите-членки, които трябва да поставят идентификационен номер на всеки индивидуален документ.--------------------------------------------------


title: Първа Директива на Съвета от 21 декември 1988 година за сближаване на законодателствата на държавите-членки относно марките

text:
Важна правна забележка

|

31989L0104

Официален вестник n° L 040 , 11/02/1989 стр. 0001 - 0007 специално финландско издание: глава 13 том 17 стр. 0178  специално шведско издание: глава 13 том 17 стр. 0178  специално чешко издание глава 17 том 01 стр. 92  - 98 специално испанско издание глава 17 том 01 стр. 92  - 98 специално унгарско издание глава 17 том 01 стр. 92  - 98 специално литвийско издание глава 17 том 01 стр. 92  - 98 LV.ES глава 17 том 01 стр. 92  - 98 MT.ES глава 17 том 01 стр. 92  - 98 PL.ES глава 17 том 01 стр. 92  - 98 SK.ES глава 17 том 01 стр. 92  - 98 специално словенско издание глава 17 том 01 стр. 92  - 98

		19881221Първа Директива на Съветаот 21 декември 1988 годиназа сближаване на законодателствата на държавите-членки относно марките(89/104/ЕИО)СЪВЕТЪТ НА ЕВРОПЕЙСКИТЕ ОБЩНОСТИ,като взе предвид Договора за създаване на Европейската икономическа общност, и по-конкретно член 100а от него,като взе предвид предложението на Комисията [1],в сътрудничество с Европейския парламент [2],като взе предвид становището на Икономическия и социален комитет [3],като има предвид, че в законите за марките, които понастоящем се прилагат в държавите-членки, има различия, които могат да възпрепятствуват свободното движение на стоки и свободата на предоставяне на услуги и да опорочат конкуренцията в общия пазар; като се има пред вид, че поради това с оглед на изграждането и функционирането на вътрешния пазар е нужно законите на държавите-членки да бъдат сближени;като има предвид, че е важно да не се пренебрегват решенията и предимствата, които системата за марки на Общността може да предложи на предприятията, които желаят да придобият такива марки;като има предвид, че понастоящем не изглежда нужно да се пристъпва към всеобхватно сближаване на законите за марките на държавите-членки и ще бъде достатъчно сближаването да се ограничи до онези национални правни норми, които най-пряко засягат функционирането на вътрешния пазар;като има предвид, че директивата не лишава държавите-членки от правото да продължат да защитават марките, придобити чрез използване, но отчита съществуването им само във връзка с отношението между тях и марките, придобити чрез регистрация;като има предвид, че държавите-членки също остават свободни да установят процесуални разпоредби във връзка с регистрацията, отмяната и недействителността на марките, придобити чрез регистрация; като има предвид, че те например могат да определят форма за регистрацията на марка и за процедурите, свързани с недействителността, да вземат решение дали в производството за регистрация или в производството във връзка с недействителността, или и в двете производства може да се извършва позоваване на по-ранни права, и ако разрешат позоваване на по-ранни права в производството за регистрация, да предвидят производство за противопоставяне или производство за служебна експертиза, или и двете; като има предвид, че държавите-членки остават свободни да определят последиците от отмяната или недействителността на марките;като има предвид, че настоящата директива не изключва възможността към марките да бъдат прилагани правни норми на държавите-членки извън тяхното право в областта на марките, например разпоредби за нелоялната конкуренция, гражданската отговорност или защитата на потребителите;като има предвид, че постигането на целите, към които е насочено сближаването на законодателствата, изисква условията за придобиване и запазване на правата върху марка по принцип да бъдат идентични във всички държави-членки; като има предвид, че за тази цел е нужно да бъдат изброени примери за знаци, които могат да съставляват марка, при условие че тези знаци могат да послужат за разграничаване на стоките или услугите на едно предприятие от тези на други предприятия; като има предвид, че основанията за отказ или недействителност във връзка със самата марка, например липсата на всякакъв отличителен характер или конфликти между марката и по-ранни права, трябва да бъдат изброени изчерпателно, дори и ако някои от тези основания са посочени като възможност в отделни държави-членки, които поради това ще могат да запазят или да въведат тези основания в своето законодателство; като има предвид, че държавите-членки ще имат възможност да запазят или въведат в законодателството си основания за отказ или недействителност във връзка с условията за придобиване и запазване на правата върху марка, за които не съществуват правни норми, например относно критериите за предоставяне на марка и подновяване на марка, правилата за таксите или нормите, свързани с неспазване на процесуалните норми;като има предвид, че за да бъде намален общият брой на марки, регистрирани и защитени в Общността, а оттам и броят на конфликтите между тях, е важно да се изисква регистрираните марки да бъдат реално използвани, а ако не се използват, да подлежат на отмяна; като има пред вид нуждата да се предвиди, че марката не може да бъде обявена за недействителна поради съществуването на неизползвана по-ранна марка, като държавите-членки остават свободни да прилагат същия принцип по отношение регистрацията на марки или да предвидят, че не може да има резултатно позоваване на марка в производство за нарушения, ако се установи, че марката може да бъде отменена; като има предвид, че във всички тези случаи държавите-членки трябва да установят приложимите процесуални правила;като има предвид, че за да бъде улеснено свободното движение на стоки и услуги, е важно да се гарантира регистрираните марки отсега нататък да се ползват с една и съща защита в правните системи на всички държави-членки; като има предвид, че това не бива да пречи на държавите-членки по свой избор да предоставят разширена защита на реномираните марки;като има предвид, че защитата, предоставена на регистрирана марка, чиято функция е по-конкретно да гарантира марката като обозначение за произход, е абсолютна при идентичност между марката и знака и стоките или услугите; като има предвид, че защитата се прилага и в случай на сходство между марката и знака и стоките или услугите; като има предвид, че е нужно да се даде тълкуване на понятието за сходство във връзка с вероятността от объркване; като има предвид, че вероятността от объркване, чиято оценка зависи от множество елементи и особено от признанието на марката на пазара, от връзката, която може да се направи с използвания или регистрирания знак, от степента на сходство между марката и знака, и между обозначените стоки или услуги съставлява конкретно условие за такава защита; като има предвид, че начините, по които се установява вероятността от объркване, и по-специално доказателствената тежест, трябва да бъдат уредени от националните процесуални правила, които настоящата директива не засяга;като има предвид, че с оглед на правната сигурност и без интересите на притежателя на по-ранна марка да се ощетяват несправедливо, е нужно да се предвиди, че последният вече не може да изисква обявяване на недействителност, нито да се противопостави на използването на марка, по-късна от неговата собствена, чиято употреба съзнателно е търпял през достатъчно продължителен период, освен ако заявката за по-късната марка е подадена недобросъвестно;като има предвид, че всички държави — членки на Общността, са обвързани от Парижката конвенция за закрила на индустриалната собственост; като има предвид, че разпоредбите на настоящата директива трябва изцяло да съответстват на тези на Парижката конвенция; като има предвид, че настоящата директива не засяга задълженията на държавите-членки, които произтичат от цитираната конвенция; като се има пред вид, че при нужда се прилага член 234, втора алинея от Договора,ПРИЕ НАСТОЯЩАТА ДИРЕКТИВА:Член 1Приложно полеНастоящата директива се прилага към всички марки за стоки или услуги, които подлежат на регистрация или на заявяване за регистрация като индивидуална, колективна, гаранционна или сертификатна марка в отделна държава-членка, или които подлежат на регистрация или на заявяване за регистрация в Службата за марки на Бенелюкс или на международна регистрация, която има действие в отделна държава-членка.Член 2Знаци, от които може да се състои маркатаМарка може да се състои от всеки знак, който може да бъде представен графично, по-специално думи, включително лични имена, рисунки, букви, цифри, формата на стоката или на нейната опаковка, при условие че тези знаци могат да отличат стоките или услугите на едно предприятие от тези на други предприятия.Член 3Основания за отказ или недействителност1. Не се регистрират, а ако бъдат регистрирани, се обявяват за недействителни:а) знаци, които не могат да съставляват марка;б) марки, които са лишени от отличителен характер;в) марки, състоящи се изключително от знаци или означения, които могат да послужат в търговската дейност за указване на вида, качеството, количеството, предназначението, стойността, географския произход или времето на производство на стоките или предоставяне на услугите, или на други характеристики на стоките или услугите;г) марки, състоящи се изключително от знаци или означения, които са станали обичайни в говоримия език или в добросъвестната и трайно установена търговска практика;д) знаци, които се състоят изключително от:- формата, която произтича от естеството на самите стоки, или- формата на стоките, която е нужна за постигане на технически резултат, или- формата, която придава на стоките значителна стойност;е) марки, които противоречат на обществения ред или на общоприетите принципи на морала;ж) марки, които могат да въведат в заблуждение обществото, например по отношение на естеството, качеството или географския произход на стоките или услугите;з) марки, които без разрешение от компетентните органи трябва да бъдат отказани или обявени за недействителни в съответствие с член 6ъ от Парижката конвенция за закрила на индустриалната собственост, по-нататък наричана "Парижката конвенция".2. Всяка държава-членка може да предвиди, че марката няма да се регистрира или ако бъде регистрирана, се обявява за недействителна, ако и доколкото:а) използването на марката може да бъде забранено в съответствие с правни норми извън правото за марките на съответната държава-членка или на Общността;б) марката включва знак с особена символична стойност, по-специално религиозен символ;в) марката включва символи, емблеми или гербове, с изключение на посочените в член 6ъ от Парижката конвенция, и които представляват обществен интерес, освен ако компетентните органи са дали съгласие за регистрацията ѝ в съответствие със законодателството на държавата-членка;г) заявката за регистрация на марката е подадена недобросъвестно от заявителя.3. Не се отказва регистрация на марка, а регистрираната марка не се обявява за недействителна в съответствие с параграф 1, буква б), в) или г), ако преди датата на заявката за регистрация и след използването на марката тя е придобила отличителен характер. Наред с това всяка държава-членка може да предвиди, че настоящата разпоредба се прилага и когато отличителният характер е придобит след датата на заявката за регистрация или след датата на регистрацията.4. Всяка държава-членка може да предвиди, че въпреки разпоредбите на предходните параграфи основанията за отказ или недействителност, които се прилагат в тази държава преди датата на влизане в сила на разпоредбите за въвеждане на настоящата директива, се прилагат към марки, заявката за които е подадена преди тази дата.Член 4Други основания за отказ или недействителност при конфликти с по-ранни права1. Марка не се регистрира, а ако е регистрирана, може да се обяви за недействителна:а) ако е идентична с по-ранна марка и стоките или услугите, за които марката е заявена или регистрирана, са идентични със стоките или услугите, за които е защитена по-ранната марка;б) ако поради нейната идентичност или сходство с по-ранна марка и идентичността или сходството на стоките или услугите, за които марките се отнасят, съществува вероятност за объркване на обществото, която включва вероятност за свързване с по-ранната марка.2. "По-ранни марки" по смисъла на параграф 1 са:а) марки, чиято дата на заявяване за регистрация, е по-ранна от датата на заявката за регистрация на марката, или съответно на приоритетите, претендирани по отношение на тези марки, и които марки принадлежат към следните категории:i) марки на Общността;ii) марки, регистрирани в държавата-членка, а за Белгия, Люксембург или Нидерландия — в Службата за марки на Бенелюкс;iii) международно регистрирани марки, имащи действие в държавата-членка;б) марки на Общността с валидна претенция за предходност в съответствие с Регламента за марката на Общността по отношение на марка по буква а), ii) и iii), дори и когато по-късната марка е била обект на отказ от права или е с изтекъл срок на защита;в) заявки за марки по букви а) и б), ако те бъдат регистрирани;г) марки, които към датата на подаване на заявка за регистрация, или съответно на приоритета, претендиран по отношение заявката за регистрация на марка, са общоизвестни в държавата-членка в смисъла, в който думата "общоизвестен" е използвана в член 6а, от Парижката конвенция.3. Марка не се регистрира, а ако бъде регистрирана, се обявява за недействителна, ако е идентична или сходна с по-ранна марка на Общността по смисъла на параграф 2 и трябва да бъде регистрирана или е била регистрирана за стоки или услуги, които не са сходни на тези, за които е регистрирана по-ранната марка на Общността, ако по-ранната марка на Общността се ползва с реноме в Общността и ако използването на по-късната марка без основание би извлякло несправедливо облагодетелстване от отличителния характер или реномето на по-ранната марка или би ги увредило.4. Всяка държава-членка допълнително може да предвиди, че марката няма да бъде регистрирана, а ако е регистрирана, ще бъде обявена за недействителна, когато и доколкото:а) марката е идентична или сходна с по-ранна национална марка по смисъла на параграф 2 и трябва да бъде или е била регистрирана за стоки или услуги, които не са сходни с тези, за които е регистрирана по-ранната марка, ако по-ранната марка се ползва с реноме в съответната държава-членка и ако използването на по-късната марка без основание би извлякло несправедливо облагодетелстване от отличителния характер или реномето на марка или би ги увредило;б) права върху нерегистрирана марка или друг знак, използван в търговската дейност, са придобити преди датата на заявяване за регистрация на последващата марка или приоритетната дата, претендирана за заявката за регистрация на последващата марка, и тази нерегистрирана марка или друг знак предоставят на притежателя си право да забрани използването на по-късната марка;в) използването на марката може да бъде забранено по силата на по-ранно право, различно от правата по параграф 2 и параграф 4, буква б), и по-специално:i) право на име;ii) право на портрет;iii) авторско право;iv) право на индустриална собственост;г) марката е идентична или сходна с по-ранна колективна марка, която предоставя право, което е прекратено в срок от максимум три години преди заявката;д) марката е идентична или сходна с по-ранна гаранционна или сертификатна марка, които предоставят право, което е прекратено в срок, предхождащ подаването на заявката, и чиято продължителност се определя от държавата-членка;е) марката е идентична или сходна с по-ранна марка, която е регистрирана за идентични или сходни стоки или услуги и предоставя право, което е прекратено поради неподновяване в срок от максимум две години преди подаването на заявката, освен ако притежателят на по-ранната марка е дал съгласието си за регистрация на по-късната марка или не е използвал своята марка;ж) марката може да бъде объркана с марка, която е била използвана в чужбина към датата на подаване на заявката и все още се използва там, при условие че към датата на заявката заявителят е действал недобросъвестно.5. При определени обстоятелства държавите-членки могат да разрешат регистрацията да не се отказва или марката да не се обявява за недействителна, ако притежателят на по-ранната марка или друго по-ранно право се съгласи с регистрацията на по-късната марка.6. Всяка държава-членка може да предвиди, че по изключение от параграфи 1 - 5 основанията за отказ на регистрация или недействителност, които съществуват в тази държава преди датата на влизане в сила на разпоредбите за въвеждане на настоящата директива, се прилагат към марки, заявката за които е подадена преди тази дата.Член 5Права, предоставени от марката1. Регистрираната марка предоставя на притежателя изключителни права. Притежателят има право да забрани на всяко трето лице да използва в търговската дейност без негово съгласие:а) всеки знак, идентичен с марката, за стоки или услуги, идентични с тези, за които марката е регистрирана;б) всеки знак, при който поради идентичността или сходството му с марката и идентичността или сходството на стоките или услугите, защитени от марката и от знака, съществува вероятност от объркване на част от обществото, която включва вероятност от свързване на знака с марката.2. Всяка държава-членка може да предвиди, че притежателят има право да попречи на всяко трето лице да използва в търговската дейност без негово съгласие всеки знак, който е идентичен или сходен с марката, за стоки или услуги, които не са сходни със стоките или услугите, за които е регистрирана марката, ако последната се ползва с реноме в държавата-членка и ако използването на този знак без основание би извлякло несправедливо облагодетелстване от отличителния характер или реномето на марката или би ги увредило.3. По параграфи 1 и 2, inter alia, може да бъде забранено и:а) поставянето на знака върху стоки или тяхната опаковка;б) предлагането на стоки, пускането им на пазара или складирането им за тези цели с този знак, или предлагането или предоставянето на услуги с този знак;в) вносът и износът на стоки с този знак;г) използването на знака в търговски книжа и в рекламна дейност.4. Ако според законодателството на държавата-членка използването на знака при условията на параграф 1, буква б) или параграф 2 не може да бъде забранено преди датата на влизане в сила на разпоредбите за въвеждане на настоящата директива в съответната държава-членка, правата, предоставени от марката, не могат да се противопоставят за преследване на използването на този знак.5. Параграфи 1 - 4 не засягат разпоредбите във всяка държава-членка, отнасящи се до защитата срещу използването на знак за цели, различни от тези за отличаване на стоки или услуги, когато използването на този знак без основание би извлякло несправедливо облагодетелстване от отличителния характер или реномето на марката или би ги увредило.Член 6Ограничаване на действието на марката1. Марката не дава право на притежателя да забрани на трето лице да използва в търговската дейност:а) собственото си име или адрес;б) указания за вида, качеството, количеството, предназначението, стойността, географския произход, времето на производство на стоките или на предоставяне на услугите, или други характеристики на стоките или услугите;в) марката, когато е необходимо да се посочи предназначението на продукт или услуга, по-специално като принадлежности или резервни части;при условие че то ги използва в съответствие с честната производствена или търговска практика.2. Марката не дава право на притежателя да забрани на трето лице да използва в търговската дейност по-ранно право, което важи само по отношение на конкретен район, доколкото това право е признато от законите на съответната държава-членка и в границите на територията, за която е признато.Член 7Изчерпване на правата, предоставени от марка1. Марката не дава право на притежателя да забрани използването ѝ във връзка със стоки, които са пуснати на пазара в Общността с тази марка от самия притежател или с негово съгласие.2. Параграф 1 не се прилага, когато притежателят има основателни причини да се противопостави на по-нататъшното комерсиализиране на стоките, особено когато тяхното състояние е променено или влошено след пускането им на пазара.Член 8Лицензиране1. Марката може да бъде лицензирана за някои или за всички стоки или услуги, за които е регистрирана, както и за цялата територия на съответната държава-членка или за част от нея. Лицензияът може да бъде изключителен или неизключителен.2. Притежателят на марка може да се позове на правата, предоставени от тази марка, срещу лицензополучател, който наруши разпоредби на лицензионния договор по отношение на срока, вида, в който марката може да се използва съгласно регистрацията, обхвата на стоките или услугите, за които е предоставен лицензът, територията, на която марката може да се поставя, или качеството на произведените стоки или на услугите, предоставени от лицензополучателя.Член 9Ограничения в резултат на бездействие1. Когато в една държава-членка притежателят на по-ранна марка по смисъла на член 4, параграф 2 е търпял през непрекъснат период от пет години използването на по-късна марка, регистрирана в тази държава-членка, като е знаел за това използване, той няма право да поиска обявяване на по-късната марка за недействителна на основата на по-ранната марка, нито да се противопостави на използването на по-късната марка за стоките или услугите, за които е използвана тази марка, освен ако заявката за регистриране на по-късната марка е подадена недобросъвестно.2. Всяка държава-членка може да предвиди, че параграф 1 се прилага и по отношение на притежателя на по-ранна марка по смисъла на член 4, параграф 4, буква а) или на друго по-ранно право по смисъла на член 4, параграф 4, буква б) или в).3. В случаите по параграфи 1 и 2 притежателят на по-късно регистрираната марка няма право да възрази срещу използването на по-ранното право, дори и ако това право вече не може да се противопостави на по-късната марка.Член 10Използване на марките1. Когато в петгодишен срок от датата на приключване на производството за регистрация притежателят не използва реално марката в държавата-членка във връзка със стоките или услугите, за които тя е регистрирана, или ако използването ѝ е било преустановено за непрекъснат период от пет години, към марката се прилагат санкциите, предвидени в настоящата директива, освен ако съществуват основателни причини за неизползването.2. Използване по смисъла на параграф 1 е:а) използването на марката във вид, който се различава по отношение на елементи, които не променят отличителния характер на марката в сравнение с вида, в който тя е регистрирана;б) поставянето на марката върху стоки или тяхната опаковка в съответната държава-членка единствено с цел износ.3. Използването на марката със съгласието на притежателя от всяко лице, което има право да използва колективна, гаранционна или сертификатна марка, се счита за използване от притежателя.4. По отношение на марките, регистрирани преди датата на влизане в сила на разпоредбите за въвеждане на настоящата директива в съответната държава-членка:а) ако разпоредбата, която е в сила преди тази дата, предвижда санкции за неизползването на марката през определен непрекъснат период, съответният петгодишен срок по параграф 1 се счита, че е започнал да тече от същия момент, както всеки период на неизползване, който вече тече към тази дата;б) ако преди тази дата не съществува разпоредба за неизползване, петгодишните срокове по параграф 1 започват да текат най-рано от тази дата.Член 11Санкции за неизползването на марка в съдебно или административно производство1. Марката не може да бъде обявена за недействителна поради съществуването на по-ранна конфликтна марка, ако последната не отговаря на изискванията за използване, установени съответно в член 10, параграфи 1, 2 и 3 или в член 10, параграф 4.2. Всяка държава-членка може да предвиди, че регистрацията на марка не се отказва поради съществуването на по-ранна конфликтна марка, ако последната не отговаря на изискванията за използване, установени съответно в член 10, параграфи 1, 2 и 3, или по член 10, параграф 4.3. Без да се засяга приложението на член 12, при подаване на насрещно искане за отмяна всяка държава-членка може да предвиди, че марката не може да бъде успешно противопоставена в производство за нарушение, ако се установи в резултат на защитата, че марката може да бъде отменена съгласно член 12, параграф 1.4. Ако по-ранната марка е използвана само за част от стоките или услугите, за които е регистрирана, за целите на прилагане на параграфи 1, 2 и 3, се счита, че тя е регистрирана само за тази част от стоките или услугите.Член 12Основания за отмяна1. Марката подлежи на отмяна, ако през непрекъснат период от пет години тя не е била обект на реално използване в държавата-членка във връзка със стоките или услугите, за които е регистрирана, и не съществуват основателни причини за неизползването; въпреки това, никое лице не може да претендира, че правата на притежателя върху марката трябва да бъдат отменени, ако през интервала между изтичането на петгодишния срок и подаването на искането за отмяна реалното използване на марката е започнато или възобновено; започването или възобновяване на използването в срок от три месеца преди подаването на искането за отмяна, което е започнало най-рано при изтичането на непрекъснат период от пет години неизползване, не се взема пред вид, когато подготовката за започването или възобновяването е извършена, след като притежателят е узнал, че може да бъде подадено искане за отмяна.2. Марката подлежи на отмяна и когато след датата, на която е регистрирана:а) вследствие на действията или бездействието на притежателя марката се е превърнала в обичайно търговско наименование на стока или услуга, за които е регистрирана;б) вследствие на използването ѝ от притежателя на марката или с негово съгласие за стоките или услугите, за които е регистрирана, тя може да въведе в заблуждение обществото, по-специално по отношение на естеството, качеството или географския произход на тези стоки или услуги.Член 13Основания за отказ, отмяна или недействителност по отношение на част от стоките или услугитеКогато съществуват основания за отказ на регистрация или за отмяна или недействителност на марка само по отношение на част от стоките или услугите, за които марката е заявена или регистрирана, отказът на регистрация, отмяната или недействителността засягат само тези стоки или услуги.Член 14A posteriori установяване на недействителност или отмяна на маркаКогато за марка на Общността се претендира предходност от по-ранна марка, която е била обект на отказ от права или е с изтекъл срок на защита, недействителността или отмяната на по-ранната марка може да бъде установена а posteriori.Член 15Особени разпоредби по отношение на колективните, гаранционните и сертификатните марки1. Без да се засягат разпоредбите на член 4, държавите-членки, чиито закони разрешават регистрирането на колективни, гаранционни или сертификатни марки, могат да предвидят, че такива марки не се регистрират или се отменят или обявяват за недействителни на основания, допълнителни на тези, посочени в член 3 и в член 12, когато функцията на тези марки изисква това.2. Чрез дерогация от член 3, параграф 1, буква в), държавите-членки могат да предвидят, че знаците или означенията, които в търговската дейност могат да служат за означаване на географския произход на стоките или услугите, могат да бъдат колективни, гаранционни или сертификатни марки. Такава марка не дава право на притежателя да забрани на трето лице да използва в търговската дейност такива знаци или означения, при условие че ги използва в съответствие с честната производствена или търговска практика; по-конкретно, такава марка не може да се противопостави на трето лице, което има право да използва географско наименование.Член 16Национални разпоредби, които трябва да се приемат съгласно настоящата директива1. Държавите-членки въвеждат в сила законовите, подзаконовите и административните разпоредби, необходими, за да се съобразят с настоящата директива, не по-късно от 28 декември 1991 година. Те незабавно информират Комисията за това.2. По предложение на Комисията и като взема решение с квалифицирано мнозинство, Съветът може да отложи датата по параграф 1 най-късно до 31 декември 1992 година.3. Държавите-членки съобщават на Комисията текстовете на основните разпоредби от националното законодателство, които те приемат в областта, уредена с настоящата директива.Член 17АдресатиАдресати на настоящата директива са държавите-членки.Съставено в Брюксел на 21 декември 1988 година.За СъветаПредседателV. Papandreou[1] ОВ C 351, 31.12.1980 г., стр. 1; и ОВ C 351, 31.12.1985 г., стр. 4.[2] ОВ C 307, 14.11.1983 г., стр. 66, и ОВ C 309, 5.12.1988 г.[3] ОВ C 310, 30.11.1981 г., стр. 22.--------------------------------------------------