title: Дванадесета Директива 93/117/ЕО на Комисията от 17 декември 1993 година относно установяване на общностни методи за анализ за целите на официалния контрол на храните за животни

text:
Важна правна забележка

|

31993L0117

Официален вестник n° L 329 , 30/12/1993 стр. 0054 - 0062 специално финландско издание: глава 3 том 54 стр. 0186  специално шведско издание: глава 3 том 54 стр. 0186  специално чешко издание глава 3 том 15 стр. 254  - 262 специално испанско издание глава 3 том 15 стр. 254  - 262 специално унгарско издание глава 3 том 15 стр. 254  - 262 специално литвийско издание глава 3 том 15 стр. 254  - 262 LV.ES глава 3 том 15 стр. 254  - 262 MT.ES глава 3 том 15 стр. 254  - 262 PL.ES глава 3 том 15 стр. 254  - 262 SK.ES глава 3 том 15 стр. 254  - 262 специално словенско издание глава 3 том 15 стр. 254  - 262

		19931217Дванадесета Директива 93/117/ЕО на Комисиятаот 17 декември 1993 годинаотносно установяване на общностни методи за анализ за целите на официалния контрол на храните за животниКОМИСИЯТА НА ЕВРОПЕЙСКИТЕ ОБЩНОСТИ,като взе предвид Договора за създаване на Европейската общност,като взе предвид Директива 70/373/ЕИО на Съвета от 20 юли 1970 г. относно въвеждането на общностни методи за вземане на проби и анализ за целите на официалния контрол на храните за животни [1], последно изменена с Регламент (ЕИО) 3768/85 [2], и по-специално член 2 от нея,като има предвид, че Дирeктива 70/373/ЕИО изисква с оглед спазване на изискванията, произтичащи от разпоредбите за качество и състав, определени от законови, подзаконови и административни разпоредби, официалният контрол върху фуражите да се осъществява, като се използват методите на Общността за анализ и проба;като има предвид, че методи за анализ на Общността за фуражи добавките робенидин и methyl benzoquate трябва да се въведат в процеса на съблюдаване на съответствието с условията за тяхното използване в фуражите;като има предвид, че мерките, предвидени от настоящата директива са в съответствие със становището на Постоянния комитет по храните за животни,ПРИЕ НАСТОЯЩАТА ДИРЕКТИВА:Член 1Държавите-членки изискват анализите, провеждани в хода на официалните проверки на фуражи с цел идентифициране на съдържанието на робенидин и methyl benzoquate в тях, да се осъществяват на основата на методите, описани в приложението към настоящия документ.Член 2Държавите-членки въвеждат в сила законовите, подзаконовите и административните разпоредби, необходими за да се съобразят с настоящата директива преди 30 ноември 1994 г. и незабавно информират Комисията за това.Когато държавите- членки приемат тези разпоредби, в тях се съдържа позоваване на настоящата директива или то се извършва при официалното им публикуване. Условията и редът на позоваване се определят от държавите- членки.Член 3Настоящата директива влиза в сила на третия ден след датата на публикуването ѝ в Официален вестник на Европейските общности.Съставено в Брюксел на 17 декември 1993 година.За КомисиятаRené SteichenЧлен на Комисията[1] ОВ L 170, 3.8.1970 г., стр. 2.[2] ОВ L 362, 31.12.1985 г., стр. 8.--------------------------------------------------19931217ПРИЛОЖЕНИЕ1. ОПРЕДЕЛЯНЕ НА РОБЕНИДИН1.3-bis[(4-chlorobenzylidene)amino] guanidine-hydrochloride1. Цели и обхватТози метод се използва за определяне съдържанието на робенидин в храните за животни, като долната граница на определяне е 5 mg/kg.2. ПринципПробата се екстрахира с помощта на кисел метанол. Екстрактът се изсушава, след което аликвотна част от него се подлага на изчистване в колона с алуминиев окис. Robenidine се елуира от колоната с метанол. След като се концентрира, към него се добавя ново количество, за да се постигне подходящият за мобилната фаза обем. Съдържанието на robenidine се определя чрез обратнофазова течна хроматография (HPLC) с много високи работни характеристики на базата на утравиолетов детектор.3. Реактиви3.1. Метанол3.2. Кисел метанолСлагат се 4 ml солна киселина (Р20с 1,18g/ml) в 500 ml градуирана колба. Напълва се с метанол до определената черта (3.1) и се разбърква. Разтворът се приготвя непосредствено преди употреба;3.3 Ацетонитрил, HPLC степен3.4. Молекулярно ситоТип 3А с 8 до 12 мрежести отвора (1,6-2,5 mm отвори, кристален алумино силикат, диаметър на порите 0,3 mm)3.5. алуминиев окис: I степен на киселинна реакция за колонна хроматография100 g алуминиев окис се прехвърлят в подходящ съд и се прибавят 2,0 ml вода. Запушва се и се разклаща за приблизително 20 min. Така полученият разтвор се съхранява в добре запушен съд.3.6. Разтвор на калиев дихидрогенен фосфат, с = 0.025 mol/l3,40 g калиев дихидрогенен фосфат се разтварят във вода (HPLC степен) в 1000 ml градуирана колба. Допълва се до определената черта и се разбърква.3.7. Разтвор на двунатриев хидрогенен фосфат, с = 0.025 mol/l3,55 g безводен двунатриев хидрогенен фосфат (или 4,45 g дихидрат или 8,95 g от додекахидрат) се разтварят във вода (HPLC степен) в 1000-милиметрова колба. Допълва се до определената черта и се разбърква.3.8. HPLC подвижна/мобилна фазаСмесват се следните реактиви:650 | ml ацетонитрил (3.3), |250 | ml вода (HPLC степен), |50 | ml разтвор на калиев дихидрогенен фосфат (3.6), |50 | ml разтвор на двунатриев хидрогенен фосфат (3.7). |През 0,22 µm филтър се прецежда (4.6) и се дегазира разтворът (например. чрез утрасонификация за 10 min).3.9. Стандартна субстанцияЧист робенидин: 1.3-bis[(4- chlorobenzylidene)amino] guanidine hydrochloride, E 750.3.9.1. Изходен стандартен разтвор на робенидин: 300 µg/ml:Отмерват се 30 mg от стандартния робенидинов разтвор (3.9) до най-близките 0,1 mg на колбата. Разтваря се в кисел метанол (3.2) в 100 ml градуирана колба. Допълва се до определената черта със същия разтворител и се разбърква. Колбата се увива в алуминиево фолио и се поставя на тъмно място.3.9.2. Междинен стандартен разтвор на робенидин: 12 µg/ml10,0 ml от изходния стандартен разтвор се слагат (3.9.1) в 250 ml градуирана колба. Допълва се до количеството, необходимо за подвижната фаза, и се разбърква. Колбата се увива с алуминиево фолио и се съхранява на тъмно място;3.9.3. калибрацинни разтвори - 5, 10, 15 и 20 и 25 ml от междиния стандартен разтвор се прехвърлят (3.9.2) в няколко 50 ml калибрирани колби. Допълват се до количеството, необходимо за подвижната фаза (3.8) и се разбъркват. Разтворите отговарят съответно на 1,2; 2,4; 3,6; 4,8 и 6,0 µg/ml робенидин. Разтворите се приготвят непосредствено преди употреба.4. Апаратура4.1. Стъклена колонаНаправена е от тъмно кехлибарено стъкло, снабдено със запорен кран. Резервоарът е приблизително с обем 150 ml, вътрешен диаметър от 10 до 15 mm и дължина 250 mm.4.2. Лабораторен механичен шейкър4.3. Вакумен ротационен изпарител на филма4.4. HPLC апарат с утравиолетов детектор с променлива дължина на вълните или диодно-клетъчен детектор, който работи в обхват 250 – 400 mm4.4.1. Течна хроматографска колона: 300 mm × 4 mm, С18, 10 µm опаковка или еквивалент4.5. Филтрова хартия със стъклени нишки (Whatman GF/A или еквивалент)4.6. Мембранни филтри, 0,22 µm4.7. Мембранни филтри, 0,45 µm5. ПроцедураЗабележка: Робенидинът е чувствителен към светлина. Да се използват тъмнокехлибарени стъкленици във всички операции.5.1. Общи положения5.1.1. Необходимо е да се анализира празна проба с цел да се провери наличието на робенидин или интерфириращи вещества.5.1.2. Необходимо е да се проведе възстановителен тест, като се анализира празната проба (5.1.1.), която е била усилена от допълнително количество робенидин, сходно с това в пробата. Пробата може да бъде усилена до ниво 60, mg/kg като се изхвърлят 3,0 ml от изходния стандартен разтвор в отдена 250-милилитрова конична колба. Разтворът се изпарява до 0,5 ml под азотна струя. Прибавят се 15 g от празната проба, смесва се добре и се изчаква 10 min, преди да се продължи с етапа на екстракция (5.2).Забележка: за целите на метода празната хранителна проба трябва да бъде сходна по вид с образеца и при анализ не трябва да се открие наличието на робенидин в нея.5.2. ЕкстракцияОтмерват се приблизително 15 g от приготвения образец до най-близките 0,01 g. Прехвърлят се в 250 ml колба и се добавят 100 ml кисел метанол (3.2), съдът се запушва добре и се бърка в шейкър в продължение на 1 h (4.2). Разтворът се прецежда през филтрова хартия със стъклени нишки (4.5) и целият филтрат се събира в 150 ml конична колба. Прибавят се 7,5 g от молекулярно сито (3.4), съдът се запушва добре и се разбива в продължение на 5 min. Незабавно се прецежда през филтрова хартия със стъклени нишки. Разтворът се запазва за етапа на пурификация (5.3).5.3. Пурификация5.3.1. Подготовка на колоната с алуминиев окисДолният край на стъклената колона се запушва (4.1) с тапа от стъклен памук и се уплътнява, като тапата се набутва навътре с помощта на стъклена пръчка. Отмерват се 11 g от приготвения алуминиев окис (3.5) и се прехвърлят в колоната. По време на опита влиянието на околната среда трябва да се сведе до минимум. Колоната се почуква леко в долния ѝ край, за да се избистри окисът.5.3.2. Пурификация на пробата/образецаПрехвърлят се 5 ml от пробния екстрат, приготвен в (5.2), в колоната с помощта на пипета. Краят на пипетата се поставя близо до колонната стена и се оставя разтворът да се абсорбира от алуминиевия окис. Робенидинът от колоната се елюира, като се използват 100 ml метанол (3.1) при скорост на изтичане 2 до 3 ml/min. Елюираната субстанция се поставя в 250 ml колба с кръгло дъно. Метаноловият разтвор се подлага на изпаряване до изсъхване при намалено налягане от 40 (градуса по Целзий) във вакуумен ротационен филмов изпарител (4.3). Утайката се разтваря отново в 3 до 4 ml субстанция от подвижната фаза (3.8) и се прехвърля в 10 ml колба. Колбата се изплаква на няколко пъти с 1 до 2 ml от подвижната фаза и изплакнатите количества се прехвърлят в градуираната колба. Допълва се до определената черта със същия разтворител и се разбърква. Една аликвотна част от полученото вещество се филтрира през мембранни филтри 0,45 µm (4.7). Разтворът се запазва за определяне на HPLC (5.4).5.4. Определяне на HPLC5.4.1. ПараметриПредлагат се следните условия за провеждане на анализа. Други условия могат да бъдат използвани, ако те дават равностойни резултати:— течна хроматографична колона (4.4.1),— HPLC подвижна фаза (3.8),— скорост на изтичане: 1,5 до 2 ml (min,— вълнова дължина на детектора: 317 nm,— обем за инжектиране: 20 до 50 µl.Проверява се стабилността на хроматографичната система, като на няколко пъти се инжектира калибрационнен разтвор (3.9.1), съдържащ 3,6 µg/ml, докато се постигнат постоянни височини на пика и времена на задържане.5.4.2. Калибрационна графикаВсеки от калибрационните разтвори, получени в (3.9.3), се инжектира няколко пъти и се измерват височините (областите на пика) за всяка концентрация. Начертава се калибрационна крива, като се обозначават средните пикови височини или области на калибрационните разтвори по ординатите, а съответните концентрации в µg за ml по абсцисите.5.4.3. Мострен разтворМостреният разтвор се инжектира няколко пъти, като се използва същият обем като този в калибрационните разтвори и се определя средната пикова височина (област) на робенидиновите пикове.6. Изчисление на резултатитеОт средната височина (област) на робенидиновите пикове се определя концентрацията на мострения разтвор в µg/ml на базата на калибрационната графика (5.4.2).w =c × 200mкъдетос = концентрацията на робединин в мострения разтвор в µg/ml,m = масата на тестовата позиция в g.7. Потвърждаване на резултатите7.1. ИдентичностИдентичността на аналита може да се потвърди чрез ко-хроматография или използването на диоден детектор, с помощта на който могат да се сравнят спекрите на мострения екстрат и калибрационния разтвор (3.9.3), съдържащ 6 µg/ml.7.1.1. Ко-хроматографияПробният екстрат се подсилва, като към него се прибави подходящо количество от калибрационния разтвор (3.9.3). Количеството добавен робенидин трябва да бъде сходно с количество робенидин, изчислено в пробния екстрат.Усилва се единствено височината на робенидиновия пик, като се вземе предвид както добавеното количество, така и разтвореният екстракт. Пиковата широчина в половината от максималната му височина трябва да бъде в приблизително 10 % от началната широчина.7.1.2. Диодно детектиранеРезултатите са оценени съгласно следните критерии:а) вълновата дължина на максималната абсорбция на пробата и стандартните спектри, регистрирана в пиковия апекс на хроматограмата трябва да попадне в същото поле на разделителната сила на детектиращата система. Що се отнася до диодния детектор, типично за него е да бъде приблизително в обсега на 2 nm;б) в обсега между 250 и 400 nm пробата и стандартните спектри, регистрирани в пиковия апекс на хроматограмата, не трябва да се различават от онези части на спектъра, които попадат в обсег 10 до 100 % от относителната абсорбция. Критерият е изпълнен тогава, когато налице са същите максимуми и няма регистрирана точка, в която отклонението между двата спректра да превишава 15 % от абсорбцията на стандартния аналит;в) в обсега между 250 и 400 nm спектрите на възходящия наклон, апекса и низходящ наклон на пика, регистриран от мострения екстрат, не трябва да се различават един от друг за тези части от спектъра, които попадат в обсега на 10 до 100 % от относителната абсорбция. Критерият е спазен тогава, когато налице са същите максимуми и когато във всички регистрирани точки отклонението между спектрите не надминава 15 % от абсорбцията на спектъра на апекса.Ако един от критериите не е спазен, то наличието на аналита не се потвърждава.7.2. ПовтаряемостРазликата между резултатите от двата паралелно проведени опита за определяне на робенидиновото съдържание в една и съща проба не трябва да превишава 10 % от по-високата стойност за робенидиново съдържание, по-голямо от 15 mg/kg.7.3. ВъзстановяванеВъзстановяването за подсилена празна хранителна проба трябва да бъде поне 85 %.8. Резултати от съвместно изследванеОбщността организира съвместно изследване, проведено от 12 лаборатории. Предмет на анализ са четири фуражни проби от храната на домашни птици и зайци във формата на шрот или гранули. Всяка проба е била подложена на двоен анализ. Резултатите от изследването са дадени в долната таблица:S1 - стандартно отклонение на повторяемостCV1 - коефициент на вариация на повторяемосттаSR - стандартно отклонение на възпроизводимостCVR - коефициент на вариация на възпроизводимостта| Домашни птици | гранули |Зайци | шрот | шрот | гранули |Средна (mg/kg) | 27,00 | 27,99 | 43,6 | 40,1 |S1 (mg/kg) | 1,46 | 1,26 | 1,44 | 1,66 |CV1 (%) | 5,4 | 4,5 | 3,3 | 4,1 |S1 (mg/kg) | 4,36 | 3,36 | 4,61 | 3,91 |CVR (%) | 16,1 | 12,0 | 10,6 | 9,7 |Възстановя- ване (%) | 90,0 | 93,3 | 87,2 | 80,2 |2. ОПРЕДЕЛЯНЕ НА METHYL BENZOQUATE7-benzyloxy-6-butyl-3-methoxycarbonyl-4-quinolone1. Цели и обхватТози метод се използва за определяне съдържанието на methyl benzoquate във фуражите, като долната граница на определяне е 1 mg/kg.2. ПринципМетиловият benzoquate се екстрахира от пробата с помощта на метанолова метаносулфонова киселина. Екстрактът се пречиства с дихлорметан чрез йоннообменна хроматография и после отново с дихлорметан. Съдържанието на метиловия benzoquate се определя чрез обратнофазова течна хроматография (HPLC) с много високи работни характеристики на базата на ултравиолетов детектор.3. Реактиви3.1. Дихлорметан3.2. Метанол, HPLC степен3.3. HPLC подвижна фаза:Смес от метанол (3.2) и вода (HPLC степен) 75 + 25 (v + v).Разтворът се прецежда през филтър 0,22µm (4.5) и се дегазира (напр. чрез ултрасонификация в продължение на 10 min);3.4. Разтвор на метаносулфонова киселина, s = 2 %Метаносулфоновата киселина и метанолът се разреждат в съотношение 20 ml към 1000 ml (3.2); Разтвор на солна киселина, s = 10 %3.5. разтвор на солна киселина, s = 10 %Солната киселина (Р20 с 1,18 g/ml) се разрежда с вода в съотношение 100 ml към 1000 ml;3.6. Катионнообменна смола Amberlite CG-120 (Na), 100 до 200 мрежаСмолата се подлага на обработка преди употреба - суспендират се 100 g от смолата и 500 ml разтвор на солна киселина (3.5), нагрява се на горещ котлон до завиране, като непрекъснато се бърка. Оставя се да се охлади и киселината се източва. Прецежда се през филтрова хартия във вакуум. Смолата първо се измива с 500 ml дози вода два пъти, а след това и с 250 ml метанол. Смолата се изплаква с още 250 ml метанол и се изсушава, като се пуска въздух през филтър-преса. Изсушената смола се съхранява в добре запушена бутилка;3.7. Стандартна субстанция: чист methyl benzoquate (7-benzyloxy-6-butyl-3-methoxycarbonyl-4-quinolone);3.7.1. Изходен стандартен разтвор на methyl benzoquate, 50 µg/mlОтмерерват се 50 mg от стандартната субстанция (3.7) с точност до 0,1 mg и се разтварят в разтвор на метаносулфонова киселина (3.4) в 100 ml градуирана колба. Допълва се до определената черта и се разбърква.3.7.2. Междинен стандартен разтвор на methyl benzoquate, 50 µg/mlПрехвърлят се 5 ml от изходния стандартен разтвор на methyl benzoquate (3.7.1) в 50 ml градуирана колба. Допълва се с метанол (3.2) до определената черта и се разбърква.3.7.3. Калибрационни разтвориПрехвърлят се 1, 2, 3, 4 и 5 ml от междинния стандартен разтвор на methyl benzoquate (3.7.2) в няколко 25 ml градуирани колби. Допълва се до определения за подвижната фаза (3.3) обем и се разбърква. Концентрацията на methyl benzoquate в тези разтвори е съответно 2, 4, 6, 8 и 10 µg/ml. Разтворите се приготвят непосредствено преди употреба.4. Апаратура4.1. Лабораторен шейкър4.2. Вакуумен ротационен изпарител на филма4.3. Стъклена колона (250 mm × 15 mm), снабдена със запорен кран. Резервоарът е с обем 200 ml приблизително.4.4. HPLC апарат с ултравиолетов детектор с променлива дължина на вълните или диоден детектор4.4.1. Течна хроматаграфска колона: 300 mm × 4 mm, С18, 10 µm опаковка или еквивалент;4.5. Мембранни филтри, 0,22 µм4.5. Мембранни филтри, 0,22 µм5. Процедура5.1. Общи положения5.1.1. Анализира се празна фуражна проба с цел да се провери отсъствието както на methyl benzoquate, така и на интерфириращи вещества.5.1.2. Провежда се възстановителен тест, като се анализира празната проба, която предварително е била усилена чрез прибавяне на допълнително количество methyl benzoquate, сходно с количеството в пробата. Пробата може да бъде усилена до ниво до 15 mg/kg, като се прибавят 600 µl от изходния стандартен разтвор (3.7.1) към 20 g от празната проба. Смесва се и се изчаква 10 min, преди да се продължи с етапа на екстракция (5.2).Забележка: За целите на метода празната проба трябва да бъде сходна по вид с образеца и при анализ не трябва да се открие наличието на methyl benzoquate.5.2. ЕкстракцияОтмерват се приблизително 20 g от приготвената проба до най-близкия 0,01 g и се прехвърлят в 250 ml конична колба. Прибавят се 100 ml разтвор на метаносулфонова киселина (3.4) и се разбива механично в продължение на 30 min. Филтрира се през филтърна хартия и филтратът се запазва за етапа на разреждане течност-течност (5.3).5.3. Разреждане течност-течностПрехвърлят се 100 ml солна киселина (3.5) и 250 ml от филтрата, получен в (5.2), в 500 ml делителна фуния. Прибавят се 100 ml дихлорметан (3.1) във фунията и се разбива за около 1 min. Оставят се пластовете да се разделят и се източва долният пласт (дихлорметан) в 500 ml колба с кръгло дъно. Екстракцията на водната фаза се повтаря с още две 40 ml дози дихлорметан и се смесва с първия екстракт от колбата с кръглото дъно. Дихлорметановият екстракт се подлага на изпаряване до изсъхване във вакуумния ротационен изпарител, работещ при намалено налягане и при 40 (градуса по Целзий). Утайката се разтваря в 20 до 25 ml метанол (3.2), колбата се запушва и се запазва целият екстракт за йоннообменната хроматография (5.4).5.4. Йоннообменна хроматография5.4.1. Приготвяне на катионнообменната колонаЗапушва се долният край на стъклената колона (4.3) с тапа от стъклен памук. Приготвя се суспензия с 5 g от катионнообменно обработената смола (3.6) и 50 ml солна киселина (3.5). Тя се излива в стъклената колона и суспензията се оставя да се избистри. Източва се излишното количество киселина до нивото на повърхността на смолата и се промива колоната с вода, докато източеното вещество стане неутрално към лакмуса. Прехвърлят се 50 ml метанол (3.2) в колоната и се оставя да се отцеди до нивото на смолистата повърхност.5.4.2. Колонна хроматографияС помощта на пипета внимателно се прехвърля екстрактът, получен в (5.3), в колоната. Колбата с кръгло дъно се изплаква с две дози (от 5 до 10 ml) метанол (3.2) и изплакнатите количества се прехвърлят в колоната. Екстрактът се източва до нивото на смолата и колоната се измива с 50 ml метанол, като скоростта на изтичане е не по-голяма от 5 ml на min. Източеното количество се изхвърля. Мethyl benzoquate от колоната се елюира, като се използва 150 ml разтвор на метаносулфонова киселина (3.4) и се поставя колонният елюат в 250 ml конична колба.5.5. Разреждане течност-течностЕлюатът, получен в (5.4.2), се прехвърля в 1 l делителна фуния. Коничната колба се изплаква с 5 до 10 ml метанол (3.2) и се смесват изплакнатите количества със съдържанието от делителната фуния. Прибавят се 300 ml разтвор на солна киселина (3.5) и 130 ml дихлорметан (3.1). Разбива се за около 1 min и се оставя фазите да се разделят. Долният слой (дихлорметан) се източва в 500 ml колба с кръгло дъно. Екстракцията на водната фаза се повтаря с още две дози по 70 ml дихлорметан и се смесват новополучените екстракти с първия екстракт от колбата с кръгло дъно.Дихлорметановият екстракт се подлага на изпаряване до изсъхване във вакуумния ротационен изпарител (4.2), работещ при намалено налягане и при 40 (градуса по Целзий). Утайката се разтваря в колбата с приблизително 5 ml метанол (3.2) и количествено разтворът се прехвърля в 10 ml градуирана колба. Колбата с кръгло дъно се изплаква с още две дози метанол (1 до 2 ml) и съдържанието се прехвърля в градуираната колба. Допълва се с метанол до определената черта и се разбърква. Една аликвотна част се филтрира през мембранен филтър (4.6). Разтворът се запазва за определяне на HPLC (5.6).5.6. Определяне на HPLC5.6.1. ПараметриПредлагат се следните условия за провеждане на анализа. Други условия могат да бъдат използвани, ако те дават равностойни резултати:- течна хроматографична колона (4.4.1);- HPLC подвижна фаза: метанолово-водна смес (3.3);- скорост на изтичане: 1 до 1,5 ml (min;- вълнова дължина на детектора: 265 nm;- обем за инжектиране: 20 до 50 µl.Проверява се стабилността на хроматографичната система, като на няколко пъти се инжектира калибрационният разтвор (3.7.3), съдържащ 4 µg/ml, докато се постигнат постоянни височини на пика и времена на задържане.5.6.2. Калибрационна графикаВсеки от калибрационните разтвори, получени в (3.7.3), се инжектира няколко пъти и се измерват височините (областите) на пика за всяка концентрация. Начертава се калибрационна крива, като средните пикови височини или области на калибрационните разтвори се обозначават по ординатите, а съответните концентрации в mg за ml-по абсцисите.5.6.3. Мострен разтворМостреният разтвор (5.5) се инжектира няколко пъти, като се използва същият обем като този в калибрационните разтвори и се определя средната пикова височина (област) на methyl benzoquate пикове.6. Изчисление на резултатитеОт средната височина (област) на пиковете на methyl benzoquate се определя концентрацията на мострения разтвор в mg/ml, като се използва калибрационната графика (5.6.2).Съдържанието на methyl benzoquate w (mg/kg) в пробата е дадена в следната формула:w =където:с - концентрацията на methyl benzoquate в мострения разтвор в µg/ml;m - масата на тестовата позиция в g.7. Потвърждаване на резултатите7.1. ИдентичностИдентичността на аналита може да се потвърди чрез ко-хроматография или чрез използване на диоден детектор, с помощта на който могат да се сравнят спекрите на мострения екстрат и калибрационния разтвор (3.7.3), съдържащ 10 µg/ml.7.1.1. Ко-хроматографияПробният екстрат се подсилва, като към него се прибави подходящо количество от междинния стандартен разтвор (3.7.2). Количеството добавен methyl benzoquate трябва да бъде сходно с количество methyl benzoquate, изчислено в пробния екстракт.Усилва се единствено височината на methyl benzoquate пик, като се вземат предвид както добавеното количество, така и разтвореният екстракт. Пиковата широчина в половината от максималната му височина трябва да бъде в приблизително 10 % от началната широчина.7.1.2. Диодно детектиранеРезултатите са оценени според следните критерии:а) вълновата дължина на максималната абсорбция на пробата и стандартните спектри, регистрирана в пиковия апекс на хроматограмата, трябва да попадне в същото поле на разделителната сила на детектиращата система. Що сеотнася до диодния детектор, типично за него е да бъде приблизително в обсега на 2 nm;б) в обсега между 220 и 350 nm пробата и стандартните спектри, регистрирани в пиковия апекс на хроматограмата, не трябва да се различават от онези части на спектъра, които попадат в обсег 10 до 100 % от относителната абсорбция. Критерият е изпълнен тогава, когато налице са същите максимуми и няма регистрирана точка, в която отклонението между двата спректра да превишава 15 % от абсорбцията на стандартния аналит;в) в обсега между 220 и 350 nm спектрите на възходящия наклон, апекса и низходящ наклон на пика, регистриран от мострения екстрат, не трябва да се различават един от друг за тези части от спектъра, които попадат в обсега на 10 до 100 % относителната абсорбция. Критерият е спазен тогава, когато налице са същите максимуми и когато във всички регистрирани точки отклонението между спектрите не надминава 15 % от абсорбцията на спектъра на апекса.Ако един от критериите не е спазен, то наличието на аналита не се потвърждава.7.2. ПовтаряемостРазликата между резултатите от двата паралелно проведени опита за определяне на methyl benzoquate съдържание в една и съща проба не трябва да превишава: 10 % спрямо по-високата стойност на съдържание на methyl benzoquate, между 4 и 20 mg/kg.7.3. ВъзстановяванеВъзстановяването за подсилена празна хранителна проба трябва да бъде поне 90 %.8. Резултати от съвместно изследванеПет проби се подлагат на анализ от 10 лаборатории. За всяка една проба са проведени двойни анализи. Резултатите са представени в таблицата:Резултатиn.d. - не е откритоS1 - стандартно отклонение на повторяемостCV1 - коефициент на вариация на повторяемосттаSR - стандартно отклонение на възпроизводимостCVR - коефициент на вариация на възпроизводимостта| Празна проба | Шрот 1 | Гранули 1 | Шрот 2 | Гранули 2 |Средна (mg/kg) | n.d. | 4.50 | 4.50 | 8.90 | 8,70 |S1 (mg/kg) | n.d. | 0,30 | 0,20 | 0,60 | 0,50 |CV1 (%) | n.d. | 6,70 | 4,40 | 6,70 | 5,70 |S1 (mg/kg) | n.d. | 0,40 | 0,50 | 0,90 | 1,00 |CVR (%) | n.d. | 8,90 | 11,00 | 10,10 | 11,50 |Възстановя- ване (%) | n.d. | 92,00 | 93,00 | 92,00 | 89,00 |--------------------------------------------------


title: Директива 2005/12/ЕО на Комисията от 18 февруари 2005 година за изменение на приложения I и II към Директива 2003/25/ЕО на Европейския парламент и на Съвета за специфичните изисквания за устойчивост на пътническите кораби тип „ро-ро“Текст от значение за ЕИП.

text:
               07/ 14

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               202

         32005L0012

               L 048/19

               ОФИЦИАЛЕН ВЕСТНИК НА ЕВРОПЕЙСКИЯ СЪЮЗ

         ДИРЕКТИВА 2005/12/ЕО НА КОМИСИЯТА
   от 18 февруари 2005 година
   за изменение на приложения I и II към Директива 2003/25/ЕО на Европейския парламент и на Съвета за специфичните изисквания за устойчивост на пътническите кораби тип „ро-ро“
   (текст от значение за ЕИП)
   КОМИСИЯТА НА ЕВРОПЕЙСКИТЕ ОБЩНОСТИ,
   като взе предвид Договора за създаване на Европейската общност,
   като взе предвид Директива 2003/25/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 14 април 2003 г. за специфичните изисквания за устойчивост на пътническите кораби тип „ро-ро“ (1), и по-специално член 10 от нея,
   като има предвид, че:

               (1)

               Директива 2003/25/ЕО се прилага към всички пътнически кораби тип „ро-ро“, които редовно обслужват пристанища на държавите-членки независимо от тяхното знаме, когато са наети за международно плаване.

               (2)

               Член 6 от Директива 2003/25/ЕО предвижда пътническите кораби тип „ро-ро“ да отговарят на специфичните изисквания за устойчивост, подробно определени в приложение I към настоящата директива, и държавите-членки при прилагането на тези изисквания се позовават на насоките, определени в приложение II към него.

               (3)

               Член 10 от Директива 2003/25/ЕО предвижда приложенията към директивата да могат да се изменят съгласно процедурата, посочена в член 11, параграф 2, като се отчита развитието на международно равнище, и по-специално на Международната морска организация (IMO).

               (4)

               Резолюция MSC 141 (76) на IMO от 5 декември 2002 г. въвежда ревизиран метод на изпитване с използване на модел и свързаните с него ръководни бележки по Резолюция 14 от конференцията SOLAS (Безопасност на човешкия живот на море) от 1995 г. Резолюция 14 се отнася до регионалните организации за специфичните изисквания за устойчивост към пътническите кораби тип „ро-ро“.

               (5)

               Ревизираният метод на изпитване с използване на модел следва да отмени предходния използван метод на изпитване с употребата на модел, предвиден в Директива 2003/25/ЕО. Не е необходимо всеки кораб, преминал изпитването съгласно предходно прилаган метод на изпитване с използване на модел, да бъде отново подлаган на изпитване.

               (6)

               Следователно Директива 93/93/ЕИО следва съответно да бъде изменена.

               (7)

               Мерките, предвидени в настоящата директива, отговарят на изискванията на становището на Комитета по безопасните морета и за предотвратяване замърсяването от кораби, създаден с Регламент (ЕО) № 2099/2002 на Европейския парламент и на Съвета (2),

         ПРИЕ НАСТОЯЩАТА ДИРЕКТИВА:
   Член 1
   Директива 2003/25/ЕО се изменя, както следва:

               1.

               Приложение I се изменя, както следва:

                           а)

                           параграф 2.3 се заменя със следното:

                                       „2.3.

                                       Херметичността на напречните или надлъжните прегради, които се разглеждат като ефективни средства за ограничаване на разпространението на събралата се на повредената ро-ро палуба морска вода, съответства на дренажната система и да издържа на хидростатичното налягане в съответствие с резултатите от изчисленията за повредата. Тези прегради са не по-къси от 4 m, освен когато височината на водата е по-малка от 0,5 m. В тези случаи височината на преградата може да се изчисли съгласно следното:

                                                   Bh = 8hw
                                                   където:

                                                               Bh е височината на преградата;

                                                               и hw е височината на водата.

                                             Във всички случаи минималната височина на преградата следва да не е по-малка от 2,2 m. При кораб с подвижни автомобилни палуби минималната височина на преградата въпреки това е не по-малка от височината на долната страна на подвижната палуба, когато е в спуснато положение;“

                           б)

                           допълнението, озаглавено „Метод на изпитване чрез използване на модел“, се заменя с текста от приложение I към настоящата директива;

               2.

               В приложение II, част II, озаглавена „Метод на изпитване чрез използване на модел“, се заменя с текста от приложение II към настоящата директива.

         Член 2
   1.   Държавите-членки въвеждат в сила законовите, подзаконовите и административните разпоредби, необходими за да се съобразят с настоящата директива, в срок от 12 месеца от влизането ѝ в сила. Те съобщават на Комисията текстовете на разпоредбите и таблицата на съответствието между разпоредбите на настоящата директива и приетите национални разпоредби.
   Когато държавите-членки приемат тези разпоредби, в тях се съдържа позоваване на настоящата директива или то се извършва при официалното им публикуване. Условията и редът на позоваване се определят от държавите-членки.
   2.   Държавите-членки съобщават на Комисията текстовете на основните разпоредби от националното си законодателство в областта, уредена с настоящата директива.
   Член 3
   Настоящата директива влиза в сила на двадесетия ден след публикуването ѝ в Официален вестник на Европейския съюз.

   Член 4
   Адресати на настоящата директива са държавите-членки.

      Съставено в Брюксел на 18 февруари 2005 година.

            За Комисията

         Jacques BARROT

            Заместник-председател

      (1)  ОВ L 123, 17.5.2003 г., стр. 22.

      (2)  ОВ L 324, 29.11.2002 г., стр. 1. Регламент, последно изменен с Регламент (ЕО) № 415/2004 (ОВ L 68, 6.3.2004 г., стр. 10).

      ПРИЛОЖЕНИЕ I

            „Допълнение
            Метод на изпитване с използване на модел
            1.   Цели

            Настоящият ревизиран метод на изпитване с използване на модел представлява изменение на метода, който се съдържа в допълнението към приложението към Резолюция 14 от конференцията SOLAS. След влизането в сила на Стокхолмското споразумение са извършени редица изпитвания съгласно действащия метод на изпитване, посочен по-горе. По време на тези изпитвания са определени редица подобрения на процедурата. Този нов изпитвателен метод с използване на модел цели да се включат тези подобрения и заедно с приложените насоки да се осигури надеждна процедура за оценяване устойчивостта на повреден ро-ро пътнически кораб по време на плаване в морето успоредно на вълните. При изпитванията за устойчивост, предвидени в параграф 1.4 от изискванията за устойчивост, съдържащи се в приложение I, корабът трябва да бъде в състояние да издържи вълнението съгласно параграф 4 в случай на най-неблагоприятна повреда.
            2.   Определения

                        LBP

                        е дължината между перпендикулярите

                        HS

                        е характерната височина на вълната

                        B

                        е профилната ширина на кораба

                        TP

                        е най-големият период

                        TZ

                        е периодът на пресичане на нулата

                  3.   Модел на кораба

            3.1.   Моделът, използван при изпитването, копира реалния кораб както по отношение на външната конфигурация, така и по отношение на вътрешното устройство, и по-специално по такъв начин, че всички повредени помещения да оказват влияние върху процеса на наводняване и изхвърляне на вода. Трябва да се използва изправна работна KG за газенето на кораба, надлъжен наклон, ъгъл на наклоняване и ограничение, които отговарят на най-неблагоприятния случай на повреда. В допълнение случая/ите на изпитване, който се разглежда, следва да представлява най-тежкия/ите случай/и на повреда, определен съгласно SOLAS правило II-1/8.2.3.2 (SOLAS 90), по отношение на общата площ според положителната крива GZ, а осовата линия на отвора на повредата следва да се намира в рамките на следния обхват:
            3.1.1.   ± 35 % LBP от средата на кораба;
            3.1.2.   когато повредата, посочена в подточка 1 е извън ± 10 % LBP от средата на кораба, се изисква допълнително изпитване в случай на най-неблагоприятна повреда в рамките на ± 10 % LBP от средата на кораба;
            3.2.   Моделът следва да отговаря на посочените изисквания:
            3.2.1.   дължината между перпендикулярите (LBP) трябва да е най-малко 3 m или да има разстояние, което отговаря на мащаб на модел от 1:40, в зависимост от това кое е по-голямо, а вертикалната проекция трябва да е до 3 стандартни височини на надстройката на кораба над главната палуба (запасна височина);
            3.2.2.   дебелината на корпуса на наводнените помещения не следва да надвишава 4 мм;
            3.2.3.   както в изправно, така и в повредено състояние, моделът следва да отразява правилните маркировки за водоизместимост и газене (TA, TM, TF ляв и десен борд) с максимален допуск при всяка маркировка за водоизместимост от + 2 mm. Маркировките за водоизместимост на носа и на кърмата се поставят възможно най-близо до FP и AP;
            3.2.4.   всички повредени помещения и ро-ро пространства следва да са моделирани съгласно съответната повърхност и обем на водонепроницаемост (действителни стойности и разпределение), като се гарантира правилното отразяване на разпределението на масата на поройната вода и разпределението на масата;
            3.2.5.   спецификациите за движението на действителния кораб следва да са правилно моделирани, като се обръща специално внимание на допустимостта на GM при изправност и радиусите на въртене при бордово и килово клатене. Двата радиуса следва да се измерват при въздух и да са в рамките от 0,35В до 0,4В за бордово клатене и от 0,2LOA до 0,25LOA за килово клатене;
            3.2.6.   главните конструктивни характеристики — водонепроницаеми прегради, вентилационни отвори и други, разположени над и под главната палуба, които могат да предизвикат асиметрично наводняване, се моделират по такъв начин, че да отразяват реалната ситуация, доколкото това е възможно; вентилационните системи и системите за напречните потоци следва да са изградени с минимален напречен разрез от 500 мм2;
            3.2.7.   формата на отвора, имитиращ повредата, е, както следва:

                        1.

                        трапецовиден профил със страна под наклон от 15° към вертикала и ширина при проектната ватерлиния, определена съгласно правило II-1/8.4.1 от SOLAS;

                        2.

                        профил с форма на равнобедрен триъгълник в хоризонталната равнина с височина, равна на В/5 съгласно правило II-1/8.4.2 от SOLAS. Ако са монтирани странични обшивки при В/5, повредената дължина през страничните обшивки следва да не е по-малка от 25 мм;

                        3.

                        независимо от изискванията на алинеи 3.2.7.1 и 3.2.7.2 всички отделения, приети за повредени при изчисляване на най-тежкия/те случай/и на повреда, посочен/и в параграф 3.1, може да се наводнят при изпитванията на модела;

                  3.3.   При равновесно състояние при наводнение моделът трябва да се кренува под допълнителен ъгъл, който съответства на този, индуциран от момента на кренуване, но в никакъв случай не може окончателното кренуване да бъде по-малко от 1° спрямо повредата. Мpass, Мlaunch и Мwind са определени в правило II-1/8.2.3.4 от SOLAS. За наличните кораби този ъгъл може да се приеме, че е 1°.
            4.   Процедура за провеждане на опити

            4.1.   Моделът следва да се изпитва чрез неравномерно вълнение с голяма дължина на гребена на вълните съгласно спектъра на Джонсуоп със значителна височина на вълната HS, с най-голям коефициент на усилване γ = 3,3, най-голям период,HS е значителна височина на вълната за зоната на действие,при която вероятността да бъде превишена не е с повече от 10 % на година, но е ограничена до максимум 4 m.
            В допълнение към това
            4.1.1.   ширината на басейна следва да е достатъчна, за да се избегне контакт или друго взаимодействие със страните на басейна и се препоръчва да не е по-малка от LBP + 2m;
            4.1.2.   дълбочината на басейна следва да е достатъчна за правилното моделиране на вълните, но не по-малко от 1 m;
            4.1.3.   за да може да се използва представителна вълна, измерванията следва да се извършат преди провеждането на изпитването, на три различни места по направлението на дрейфа;
            4.1.4.   сондата на вълната, която е по-близко до източника на вълните, следва да се разположи на позицията, където моделът се поставя в началото на изпитването;
            4.1.5.   колебанията в HS и TP следва да са в рамките на ± 5 % за трите места; и
            4.1.6.   по време на изпитванията за целите на одобренията следва да се разрешава допустими стойности от ± 2,5 % в HS, ± 2,5 % в TP и ± 5 в TZ по отношение сондата, която е по-близко до източника на вълните.
            4.2.   Дрейфащият свободно модел се поставя в условия на бордово вълнение (под 90° спрямо курса), като пробойната е от страната на прииждащите вълни, без към използвания модел да се използва постоянно закрепена система за акостиране. За да се поддържа страничен наклон от приблизително 90° по време на изпитването на модела, следва да се спазват посочените изисквания:
            4.2.1.   по осовата линия по цялото протежение на кораба се поставят насочващи контролни въжета, предназначени за незначителни настройки, симетрично и на нивото между положението на KG и ватерлинията след повредата; и
            4.2.2.   скоростта на носещото устройство следва да е равна на действителната скорост на дрейфа на модела, като при необходимост скоростта се регулира.
            4.3.   Следва да се проведат най-малко 10 експеримента. Продължителността на изпитването за всеки цикъл е такава, че да се достига неподвижно състояние, но не може да бъде по-малка от 30 min в реално време. При всяко отделно изпитване се използва различна поредица на вълни.
            5.   Критерии за оцеляване

            Следва да се счита, че моделът е оцелял, ако за последователните изпитвателни пробези се установи в неподвижно състояние според изискванията на параграф 4.3. Моделът се приема, че се е преобърнал, ако се получат ъгли на бордови наклон повече от 30° към вертикалната ос или устойчив (среден) ъгъл на наклоняване, повече от 20° за период по-дълъг от 3 min за реален кораб, дори и да се достигне неподвижно състояние.
            6.   Документация на изпитването

            6.1.   Програмата за изпитване на модели следва да бъде предварително одобрена от администрацията.
            6.2.   Изпитването се документира с помощта на отчет и видеозапис или друг вид визуален запис, съдържащ необходимата информация за модела и резултатите от изпитването, които следва да бъдат одобрени от администрацията. Те следва да съдържат най-малко теоретичните и измерените спектри на вълните и статистика (HS, TP, TZ) на височината на вълните при трите различни места в басейна за представителна реализация и за изпитванията с модел, последователност на измервания във времето на основната статистика на измерената височина на вълните в близост до източника на вълните и данните за бордовия наклон, надлъжното люлеене и скоростта на дрейф.“

      ПРИЛОЖЕНИЕ ІІ

         „ЧАСТ ІІ
         ИЗПИТВАНЕ НА МОДЕЛА
         Целта на настоящите указания е да се осигури еднаквост в методите, използвани в изграждането и проверката на модела, както и в провеждането и анализа на изпитвания на модели.
         Предполага се, че съдържанието на параграфи 1 и 2 от допълнението към приложение І се разбира от само себе си.
         Параграф 3 — Модел на кораб
         3.1.   Сам по себе си материалът, от който моделът се изработва, не е важен, при условие че моделът в изправно и в повредено състояние е достатъчно здрав, за да се гарантира, че хидростатичните му свойства са същите като тези на действителния кораб и също така, че податливостта на огъване на корпуса от вълни е незначителна.
         Важно е също да се гарантира, че повредените отделения са конструирани по възможно най-точния начин, за да се осигури наличието на правилен обем на нахлуваща вода.
         Трябва да се предприемат мерки за недопускане нахлуване на вода, защото такова нахлуване (дори в малки количества) в повредените части на модела ще се отрази върху реакцията му.
         При изпитването на модели за най-тежките повреди съгласно SOLAS в близост до крайните точки на кораба се забелязва, че не е възможно да се предизвика постепенно наводняване поради тенденцията водата на палубата да се събира близо до отвора на повредата и след това да се изтича. Тъй като тези модели устояват на много бурни състояния на морето, докато в по-спокойни морета и с по-малко тежки повреди на по-отдалечени места от крайните точки на кораба съгласно SOLAS те се обръщат, за да се предотврати това, се въведе ограничение от ± 35 %.
         Подробното проучване, осъществено за разработване на необходимите критерии за новите съдове, ясно показва, че в допълнение към GM и разстоянието между нивото на водата и горната палуба на плавателния съд като важни параметри за оцеляването на пътническите кораби друг важен фактор е също и зоната под кривата на остатъчната устойчивост. Следователно при избора на най-неблагоприятна повреда по конвенция SOLAS, която да съответства на изискванията на параграф 3.1, за най-неблагоприятна повреда се приема тази, която образува най-малка площ под кривата на остатъчната устойчивост.
         3.2.   Данни за модела
         3.2.1.   Като се има предвид, че размерите на образеца играят важна роля в поведението на модела по време на изпитванията, е необходимо във възможно най-висока степен тези ефекти да бъдат сведени до минимум. Моделът следва да е възможно по-голям, защото спецификациите на повредените отделения се изграждат по-лесно в по-големите модели и се намалява влиянието на размерите на образеца. Следователно се изисква дължината на модела да не е по-къса от тази, която съответства на мащаб 1:40 или 3 m, в зависимост от това коя от тези величини е по-голямата.
         По време на изпитванията е установено, че при изпитвания при динамично натоварване, вертикалното удължаване на модела може да повлияе върху резултатите. Изисква се следователно моделът на кораба да се конструира с най-малко 3 стандартни височини на надстройката на кораба над главната (разстоянието между нивото на водата и горната палуба на плавателния съд) палуба, за да не могат големите вълни от поредицата на вълните да се разбиват върху модела.
         3.2.2.   По отношение на предполагаемите повреди моделът трябва да е колкото е възможно по-тънък, за да се гарантира, че количеството нахлуваща вода и центърът ѝ на тежест са вярно представени. Дебелината на корпуса следва да не бъде по-голяма от 4 mm. Има се предвид, че може да е невъзможно корпусът на модела и елементите на основното и на второстепенното подразделение по отношение на повредата да бъдат конструирани достатъчно прецизно и поради тези ограничения в конструкцията да не е възможно да се изчисли точно предполагаемата пропускливост на пространството.
         3.2.3.   Необходимо е да се провери не само водоизместимостта в изправно състояние, но и да се изчисли точно водоизместимостта на повредения модел за съответствие с данните от изчисленията за устойчивост на повредените сектори. От практическа гледна точна се допуска отклонение от + 2 mm при всяка водоизместимост.
         3.2.4.   След измерване на водоизместимостта при повредите може да се окаже необходимо да се регулира пропускливостта на повредените отделения, като или се въведат изправни обеми, или се добавят тежести. Необходимо е въпреки това да се гарантира, че центърът на тежестта на нахлуващата вода е представен вярно. В такъв случай грешката при регулиране трябва да е по посока на безопасността.
         Когато на модела се изисква да бъдат поставени прегради на палубата и преградите са по-ниски от височината на подпорната стена, моделът се оборудва с вътрешна телевизионна информационна система (CCTV), за да може да се наблюдава „плискането“ и всяко събиране на вода в неповредените участъци на палубата. При видеозапис на случая той ще съставлява част от отчета за изпитването.
         Височината на напречните и надлъжни прегради, които се считат за ефективни за задържане на предполагаемата събрала се морска вода в съответното отделение в повредената ро-ро палуба, следва да са най-малко 4 m високи, освен в случаите когато височината е по-малко от 0,5 m. В такива случаи височината на подпорната стена може да се изчисли по следния начин:

                     Bh = 8hw

                     където Bh е височината на подпорната стена; и

                     hw е височината на водата.

               Във всички случаи минималната височина на подпорната стена следва да не бъде по-малка от 2,2 m. Въпреки това при кораби с подвижни палуби за автомобили минималната височина на подпорната стена следва да не бъде по-малка от височината до долната страна на подвижната палуба за автомобили, когато е наведена в най-ниското положение.
         3.2.5.   За да се гарантира, че характеристиките на движението на модела отговарят на тези на действителен кораб, е необходимо моделът да бъде наклонен надлъжно и странично в изправно състояние, за да могат да се проверят GM в изправно състояние и разпределението на масата. Разпределението на масата следва да се измерва извън водата. Напречният радиус на въртене на реалния кораб следва да е в рамките на 0,35В до 0,4В, а надлъжният радиус на въртене следва да е в рамките на 0,2L до 0,25L.

            Забележка: въпреки че напречното и надлъжно наклоняване на модела може да се приеме като проверка при установяване кривата на остатъчната устойчивост, такива проверки не следва да се предпочитат пред тестванията за изправност.
         3.2.6.   Предполага се, че вентилаторите на повреденото отделение на действителния кораб са адекватни по отношение на безпрепятственото наводняване и движение на нахлуващата вода. При намаляване на мащаба на вентилационната уредба на действителния кораб въпреки това могат да се причинят нежелани въздействия върху размерите на макета. За да се гарантира, че не се появяват такива ефекти, се препоръчва вентилационната система да се изгради в по-голям мащаб от този на модела, като с това се гарантира, че не се оказва влияние върху водния поток при подвижната палуба за автомобили.
         3.2.7.   Необходимо е за типична форма на повреда да се счита повредата в напречния разрез на удрящия кораб в района на носа. Ъгълът от 15° е определен от проучване на напречния разрез при разстоянието В/5 от носа при представителна селекция на плавателни съдове от различни типове и размери.
         Равнобедреният триъгълен профил на призматичната форма на повредата съответства на ватерлинията при натоварване.
         Допълнително в случаите, когато са монтирани странични обшивки с ширина по-малка от В/5 и за да се избегнат всякакви възможни ефекти от намаляването на мащаба, дължината на повредата през страничните обшивки не трябва да е по-малка от 25 mm.
         3.3.   В оригиналния метод на изпитване на модела съгласно Резолюция 14 от конференцията на SOLAS от 1995 г. не се разглеждаше ефектът от ъгъла на наклоняване, предизвикан от максималния момент в резултат от всяко струпване на пътници, спускане на спасителни съдове, вятър и завъртане, независимо че този ефект съставляваше част от SOLAS. Резултатите от проучванията показват въпреки това, че е разумно да се вземат предвид тези резултати и да се запази най-малко 1° ъгъл на наклоняване към повредата с практическа цел. Трябва да се отбележи, че кренът в резултат на завъртане не беше приет за съществен.
         3.4.   В случаите, когато съществува предел на GM при действителните условия на натоварване в сравнение с граничната крива на GM (получена от SOLAS 90), администрацията може да приеме, че с този предел се злоупотребява при изпитванията с модела. В такива случаи ограничаващата крива на GM следва да се коригира. Тази корекция може да се извърши, както следва:

         където: dS е водоизместимостта на подразделението, а dLS е водоизместимостта на плаващия маяк.
         Коригираната крива е правата между GM, използвана в изпитвания модел при подразделението на водоизместимостта и пресечната точка на оригиналната крива на SOLAS 90 и водоизместимостта d.
         Параграф 4 — Процедура за извършване на експерименти
         4.1.   Спектри на вълната
         Следва да се използва спектърът на Джонсуоп, защото той описва условията в едно ограничено море от гледна точка на пространство и времетраене, които отговарят на повечето условия по света. В това отношение е важно да бъде проверен не само най-голям период в поредицата от вълни, но също така да се провери дали нулевата стойност на пресичащия период е вярна.
         Необходимо е спектърът на вълните да се записва и документира при всеки изпитвателен пробег. Измерванията на тези отчети следва да се извършват при сондата, която е най-близо до машината за генериране на вълните.
         Необходимо е също моделът да е оборудван така, че движенията му (страничен наклон, вдигане и спускане, надлъжно люлеене), както и реакцията му (крен, потъване и наклоняване), да се наблюдават и документират през цялото време на изпитването.
         Установено е, че няма практическа стойност да се определят абсолютни стойности за значимите дължини на вълните, най-големите периоди и нулевите точки на пресичане на спектъра на вълните на модела. Следователно е въведен допустим предел.
         4.2.   С цел да се предотврати влиянието на системата за закрепване с въжета върху динамиката на кораба носещото устройство (към което е прикачена системата за закрепване с въжета) трябва да следва модела според действителната ѝ скорост на дрейф. При морски условия и при постоянни вълни скоростта на дрейфа няма да е постоянна; една постоянна скорост на носещото устройство би довела до ниска честота и голяма амплитуда на люлеенето, което би могло да повлияе върху реакцията на модела.
         4.3.   Необходимо е да се проведат значителен брой изпитвания с различни поредици вълни, за да се гарантира статистическата им надеждност, т.е. целта е да се определи висока степен на надеждност, при която рисков кораб може да се преобърне при избраното състояние. Счита се, че най-малко 10 пробега са достатъчни да осигурят основателно ниво на надеждност.
         Параграф 5 — Критерии за оцеляване
         Съдържанието на настоящия параграф се обяснява от само себе си.
         Параграф 6 — Одобряване на изпитването
         Следните документи съставляват част от доклада пред администрацията:

                     а)

                     изчисленията за устойчивост при най-тежки повреди по SOLAS и при средна повреда на кораба (ако е друга);

                     б)

                     чертеж на общата схема на модела заедно с данни за конструкцията и контролно-измервателните уреди;

                     в)

                     опити с наклоняването и измервания на радиусите на въртене;

                     г)

                     номинални и измерени спектри на вълната (при трите различни местонахождения за представителна реализация и за изпитванията с модела от сондата най-близо до генератора на вълни);

                     д)

                     представителен доклад за движението, реакцията и дрейфа на модела;

                     е)

                     съответните видеозаписи.

               Забележка:
         Всички изпитвания трябва да са удостоверени от администрацията.“