Stig Engström (Skandiamannen)

miniatyr|Skandiahuset där Engström arbetade. Mordet på Olof Palme skedde vid hörnet till höger i bild, där Tunnelgatan korsar Sveavägen. Engström kom ut från en port mitt på byggnaden, ungefär fyrtio meter norr om mordplatsen. Foto från 2010.
Teorin om Engström som möjlig deltagare i en konspiration mot Palme framfördes tidigt av privatspanaren Sven Anér, som senare skiftade fokus och föreställde sig andra gärningsmän. I den kommunistiska tidskriften Proletären drev Olle Minell på 1990-talet en variant av Skandiamannenspåret, och intervjuade då Engström. Minell menade att Engström kunde ha deltagit i en konspiration att mörda Olof Palme, men att det inte var han som var skytten.Jönsson, Marcus, Palmemordet. Finns helt klart fortfarande saker att utreda, länk: http://proletaren.se/artikel/finns-helt-klart-fortfarande-saker-att-utreda , publicerad: 31 maj 2018, hämtad: 14 september 2018 Varken Anérs eller Minells teorier fick något medialt genomslag, och tycks inte ha påverkat polisens utredning. Skandiamannenspåret uppmärksammades i övrigt mycket lite i medier eller i de statliga utredningar som tittat på hur polisen skött sitt arbete.

Under 2010-talets andra hälft lyftes Skandiamannenspåret på nytt. En mycket utförlig presentation av Skandiamannenspåret gjordes av Lars Larsson i boken Nationens fiende: om mordet på Olof Palme år 2016, där han går igenom vittnesutsagor kring mordet i detalj för att jämföra dem med Engströms berättelse. Larsson valde att inte spekulera i Engströms eventuella motiv, och var tydlig med att hans bok inte innebar ett definitivt utpekande, men föreställde sig honom som en ensamagerande gärningsman. Han anonymiserade Engström som "Sture E".

Skandiamannenspåret uppmärksammades dock på allvar i svenska medier först sedan journalisten Thomas Pettersson publicerat en lång artikel i tidskriften Filter 2018, vilken föregick utgivningen av Petterssons bok Den osannolika mördaren senare samma år. Där avslöjar Pettersson bl.a. att Engström hade en bekant som samlade på vapen, och som ägde minst en revolver av den typ som dödade Palme. Pettersson resonerar i boken utförligt kring eventuella politiska motiv och beskriver påstådda internationella sammansvärjningar involverande den så kallade Stay-behind-rörelsen och vapenföretaget Bofors. Han landar dock i slutändan i att Engström, i det fall denne var mördaren, torde ha agerat ensam. Till skillnad från Larsson och andra författare valde Filter och Pettersson att namnge Engström.

De olika teorierna om Skandiamannen tar alla fasta på svårigheterna att bekräfta hans vittnesmål, samtidigt som han otvivelaktigt fanns nära mordplatsen när Palme mördades.

Inget vittne har, såvitt känt utifrån offentliggjorda förhör, pekat ut Engström för mordet, även om hans klädsel vid mordet stämmer bra med vissa vittnesmål. Vissa vittnen har emellertid på senare år, i samband med uppmärksamheten kring Petterssons bok, sagt att deras iakttagelser 1986 inte utesluter Engström som möjlig gärningsman. I Petterssons bok intervjuas bland annat Olof Palmes son Mårten Palme, som menar att signalementet har viss likhet med en person som han iakttog utanför biografen Grand innan mordet.Petersson, Claes, Mårten Palmes avslöjande om Skandiamannen, länk: https://www.expressen.se/nyheter/marten-palmes-avslojande-om-skandiamannen/ , publicerad: 31 augusti 2018, hämtad: 14 september 2018 Mårten Palme hade å andra sidan tidigare identifierat Christer Pettersson som mannen vid Grand; Pettersson och Engström hade mycket små likheter med varandra. Vittnet Lars J, som på nära håll såg mördaren springa förbi, men som aldrig såg dennes ansikte, sade i en intervju att det är "mycket möjligt" att Engström var den person han såg.Petersson, Claes, Palmevittnet pekar ut Engström som mördare, länk: https://www.expressen.se/nyheter/palmevittnet-pekar-ut-engstrom-som-mordaren/ , publicerad: 31 augusti 2018, hämtad: 14 september 2018 Å andra sidan har ett annat vittne, den så kallade "Chevamannen", sagt att han såg Engström anlända till brottsplatsen efter mordet, i enlighet med Engströms egen berättelse.


Stig Engström (Skandiamannen)

Stig Folke Wilhelm Engström, även känd som Skandiamannen, född 26 februari 1934 i Bombay (Mumbai), Brittiska Indien, död 26 juni 2000 i Täby, Stockholms län,Sveriges dödbok 6 (2014)Engström, Stig Folke Wilhelm  på svenskagravar.se var en svensk grafisk formgivare och reklamkonsulent. Han pekades den 10 juni 2020 av chefsåklagare Krister Petersson ut som misstänkt gärningsman för mordet på Sveriges statsminister Olof Palme den 28 februari 1986. Utredningen lades därpå ned med anledning av att den misstänkte, det vill säga Engström, var död – något som väckte stark kritik från flera håll.

Stig Engström, som bevisligen hade varit nära platsen när skotten föll, uppgav att han hade anlänt dit omedelbart efter mordet och förhördes av polis i egenskap av vittne ett flertal gånger. I rättegången år 1989 mot den för mordet då anklagade Christer Pettersson vittnade han i rätten om sin roll i skeendet och att han då bland annat skulle ha talat med Lisbeth Palme och lagt maken Olof i  framstupa sidoläge.

Engström kom senare att utpekas som möjlig gärningsman av olika skribenter och privatspanare som menade att han hade försökt dölja sin egentliga roll och förvirra utredarna genom att uppträda som vittne. Under Engströms livstid väckte dessa anklagelser inte någon större uppmärksamhet och tycks inte ha lett till några mer omfattande utredningsåtgärder. I februari 1987 avskrevs Engström av Palmeutredningen som "på platsen varande". Han åtalades aldrig för mordet och dömdes inte heller för något brott med anknytning till detta.

Engström kom att kallas Skandiamannen då han arbetade i Skandiahuset på Sveavägen som reklamkonsulent på försäkringsbolaget Skandia. Skandiahuset ligger nära mordplatsen, Engström arbetade över samma kväll som mordet och lämnade arbetsplatsen enligt företagets stämplingsklocka strax innan eller kring tiden för dådet.

miniatyr|Skandiahuset där Engström arbetade. Mordet på Olof Palme skedde vid hörnet till höger i bild, där Tunnelgatan korsar Sveavägen. Engström kom ut från en port mitt på byggnaden, ungefär fyrtio meter norr om mordplatsen. Foto från 2010.
Teorin om Engström som möjlig deltagare i en konspiration mot Palme framfördes tidigt av privatspanaren Sven Anér, som senare skiftade fokus och föreställde sig andra gärningsmän. I den kommunistiska tidskriften Proletären drev Olle Minell på 1990-talet en variant av Skandiamannenspåret, och intervjuade då Engström. Minell menade att Engström kunde ha deltagit i en konspiration att mörda Olof Palme, men att det inte var han som var skytten.Jönsson, Marcus, Palmemordet. Finns helt klart fortfarande saker att utreda, länk: http://proletaren.se/artikel/finns-helt-klart-fortfarande-saker-att-utreda , publicerad: 31 maj 2018, hämtad: 14 september 2018 Varken Anérs eller Minells teorier fick något medialt genomslag, och tycks inte ha påverkat polisens utredning. Skandiamannenspåret uppmärksammades i övrigt mycket lite i medier eller i de statliga utredningar som tittat på hur polisen skött sitt arbete.

Under 2010-talets andra hälft lyftes Skandiamannenspåret på nytt. En mycket utförlig presentation av Skandiamannenspåret gjordes av Lars Larsson i boken Nationens fiende: om mordet på Olof Palme år 2016, där han går igenom vittnesutsagor kring mordet i detalj för att jämföra dem med Engströms berättelse. Larsson valde att inte spekulera i Engströms eventuella motiv, och var tydlig med att hans bok inte innebar ett definitivt utpekande, men föreställde sig honom som en ensamagerande gärningsman. Han anonymiserade Engström som "Sture E".

Skandiamannenspåret uppmärksammades dock på allvar i svenska medier först sedan journalisten Thomas Pettersson publicerat en lång artikel i tidskriften Filter 2018, vilken föregick utgivningen av Petterssons bok Den osannolika mördaren senare samma år. Där avslöjar Pettersson bl.a. att Engström hade en bekant som samlade på vapen, och som ägde minst en revolver av den typ som dödade Palme. Pettersson resonerar i boken utförligt kring eventuella politiska motiv och beskriver påstådda internationella sammansvärjningar involverande den så kallade Stay-behind-rörelsen och vapenföretaget Bofors. Han landar dock i slutändan i att Engström, i det fall denne var mördaren, torde ha agerat ensam. Till skillnad från Larsson och andra författare valde Filter och Pettersson att namnge Engström.

De olika teorierna om Skandiamannen tar alla fasta på svårigheterna att bekräfta hans vittnesmål, samtidigt som han otvivelaktigt fanns nära mordplatsen när Palme mördades.

Inget vittne har, såvitt känt utifrån offentliggjorda förhör, pekat ut Engström för mordet, även om hans klädsel vid mordet stämmer bra med vissa vittnesmål. Vissa vittnen har emellertid på senare år, i samband med uppmärksamheten kring Petterssons bok, sagt att deras iakttagelser 1986 inte utesluter Engström som möjlig gärningsman. I Petterssons bok intervjuas bland annat Olof Palmes son Mårten Palme, som menar att signalementet har viss likhet med en person som han iakttog utanför biografen Grand innan mordet.Petersson, Claes, Mårten Palmes avslöjande om Skandiamannen, länk: https://www.expressen.se/nyheter/marten-palmes-avslojande-om-skandiamannen/ , publicerad: 31 augusti 2018, hämtad: 14 september 2018 Mårten Palme hade å andra sidan tidigare identifierat Christer Pettersson som mannen vid Grand; Pettersson och Engström hade mycket små likheter med varandra. Vittnet Lars J, som på nära håll såg mördaren springa förbi, men som aldrig såg dennes ansikte, sade i en intervju att det är "mycket möjligt" att Engström var den person han såg.Petersson, Claes, Palmevittnet pekar ut Engström som mördare, länk: https://www.expressen.se/nyheter/palmevittnet-pekar-ut-engstrom-som-mordaren/ , publicerad: 31 augusti 2018, hämtad: 14 september 2018 Å andra sidan har ett annat vittne, den så kallade "Chevamannen", sagt att han såg Engström anlända till brottsplatsen efter mordet, i enlighet med Engströms egen berättelse. Chevamannen hade å andra sidan förnekat att han lagt märke till Engström vid brottsplatsen när han förhördes 1986. Även ett annat vittne, en passagerare i Chevamannens bil, sade sig ha sett Engström bland vittnena vid brottsplatsen efter mordet och talat med honom. Han kunde peka ut Engströms ansikte i polisens fotosamling, men mindes, av allt att döma felaktigt, att Engström hade burit en ljus (snarare än mörk) rock. Enligt Thomas Pettersson misstog sig detta vittne, och blandade i själva verket ihop Engström med en annan person vid platsen.

Professorn James W. Clarke, som är en av USA:s främsta experter på politiska mord, har i intervjuer hållit med om att Stig Engström troligtvis varit skyldig.

Debatten efter chefsåklagare Krister Peterssons utpekande av den så kallade Skandiamannen som Olof Palmes mördare är fortfarande glödhet. Många anser att Stig Engström, som avfärdades av Hans Holmér och som beskrivits som ”för feg” av en exfru, inte var kapabel att mörda.
Professor James W. Clarke, en av USA:s främsta experter på politiska mord, håller inte med. Enligt honom finns det fyra typer av gärningsmän. Dessa redovisades i den gärningsmannaprofil som Ulf Åsgård och kriminalkommissarie Jan Olsson tog fram i samråd med FBI under mitten av 90-talet och sammanfattades så här:
- Typ 1: Agerar som en martyr för en politisk idé
- Typ 2: Har aggressiva och egocentriska behov av accepterande och söker därför närhet till stora, starka personligheter
- Typ 3: Lever olidliga, meningslösa liv som gör att de söker upprättelse genom att dra till sig uppmärksamhet
- Typ 4: Psykotiska gärningsmän
Håller med åklagaren
James W. Clarke intervjuades av Granskningskommissionen efter Palmemordet och har också agerat bollplank åt Thomas Pettersson i arbetet med boken ”Den osannolika mördaren” där Stig Engström pekas ut som gärningsman.
Clarke följde onsdagens presskonferens och säger att han håller med om åklagarens slutsats. Enligt honom passar profilen, en suicidal typ 3-person, bra in på både Stig Engström och Christer A, en person som tidigare figurerat i utredningen som misstänkt gärningsman.
James W Clarke berättar också att han tidigare gett sitt stöd till Mattias Göranssons (Filters chefredaktör) och Thomas Petterssons teori.
– De lägger fram ett väldigt trovärdigt argument för att Stig Engström troligtvis är mördaren.
Kan ha varit ångerfull
En fråga är varför Stig Engström inte tog på sig dådet om han nu skulle vara gärningsmannen. En typ 3-mördare söker ju uppmärksamhet och bekräftelse.
– Jag undrar om det beror på att han hade blivit ångerfull och skämdes eftersom till och med Palmes kritiker, de som Engström beundrade och trodde skulle vara positivt inställda till dådet, blev förfärade över att en dylikt dåd kunde inträffa i Sverige.
Stig Engström dog av en kombination av alkohol och tabletter år 2000, men det är inte fastställt om han hade för avsikt att ta livet av sig.


Stig Engström (Skandiamannen)

miniatyr|Skandiahuset där Engström arbetade. Mordet på Olof Palme skedde vid hörnet till höger i bild, där Tunnelgatan korsar Sveavägen. Engström kom ut från en port mitt på byggnaden, ungefär fyrtio meter norr om mordplatsen. Foto från 2010.
Teorin om Engström som möjlig deltagare i en konspiration mot Palme framfördes tidigt av privatspanaren Sven Anér, som senare skiftade fokus och föreställde sig andra gärningsmän. I den kommunistiska tidskriften Proletären drev Olle Minell på 1990-talet en variant av Skandiamannenspåret, och intervjuade då Engström. Minell menade att Engström kunde ha deltagit i en konspiration att mörda Olof Palme, men att det inte var han som var skytten.Jönsson, Marcus, Palmemordet. Finns helt klart fortfarande saker att utreda, länk: http://proletaren.se/artikel/finns-helt-klart-fortfarande-saker-att-utreda , publicerad: 31 maj 2018, hämtad: 14 september 2018 Varken Anérs eller Minells teorier fick något medialt genomslag, och tycks inte ha påverkat polisens utredning. Skandiamannenspåret uppmärksammades i övrigt mycket lite i medier eller i de statliga utredningar som tittat på hur polisen skött sitt arbete.

Under 2010-talets andra hälft lyftes Skandiamannenspåret på nytt. En mycket utförlig presentation av Skandiamannenspåret gjordes av Lars Larsson i boken Nationens fiende: om mordet på Olof Palme år 2016, där han går igenom vittnesutsagor kring mordet i detalj för att jämföra dem med Engströms berättelse. Larsson valde att inte spekulera i Engströms eventuella motiv, och var tydlig med att hans bok inte innebar ett definitivt utpekande, men föreställde sig honom som en ensamagerande gärningsman. Han anonymiserade Engström som "Sture E".

Skandiamannenspåret uppmärksammades dock på allvar i svenska medier först sedan journalisten Thomas Pettersson publicerat en lång artikel i tidskriften Filter 2018, vilken föregick utgivningen av Petterssons bok Den osannolika mördaren senare samma år. Där avslöjar Pettersson bl.a. att Engström hade en bekant som samlade på vapen, och som ägde minst en revolver av den typ som dödade Palme. Pettersson resonerar i boken utförligt kring eventuella politiska motiv och beskriver påstådda internationella sammansvärjningar involverande den så kallade Stay-behind-rörelsen och vapenföretaget Bofors. Han landar dock i slutändan i att Engström, i det fall denne var mördaren, torde ha agerat ensam. Till skillnad från Larsson och andra författare valde Filter och Pettersson att namnge Engström.

De olika teorierna om Skandiamannen tar alla fasta på svårigheterna att bekräfta hans vittnesmål, samtidigt som han otvivelaktigt fanns nära mordplatsen när Palme mördades.

Inget vittne har, såvitt känt utifrån offentliggjorda förhör, pekat ut Engström för mordet, även om hans klädsel vid mordet stämmer bra med vissa vittnesmål. Vissa vittnen har emellertid på senare år, i samband med uppmärksamheten kring Petterssons bok, sagt att deras iakttagelser 1986 inte utesluter Engström som möjlig gärningsman. I Petterssons bok intervjuas bland annat Olof Palmes son Mårten Palme, som menar att signalementet har viss likhet med en person som han iakttog utanför biografen Grand innan mordet.Petersson, Claes, Mårten Palmes avslöjande om Skandiamannen, länk: https://www.expressen.se/nyheter/marten-palmes-avslojande-om-skandiamannen/ , publicerad: 31 augusti 2018, hämtad: 14 september 2018 Mårten Palme hade å andra sidan tidigare identifierat Christer Pettersson som mannen vid Grand; Pettersson och Engström hade mycket små likheter med varandra. Vittnet Lars J, som på nära håll såg mördaren springa förbi, men som aldrig såg dennes ansikte, sade i en intervju att det är "mycket möjligt" att Engström var den person han såg.Petersson, Claes, Palmevittnet pekar ut Engström som mördare, länk: https://www.expressen.se/nyheter/palmevittnet-pekar-ut-engstrom-som-mordaren/ , publicerad: 31 augusti 2018, hämtad: 14 september 2018 Å andra sidan har ett annat vittne, den så kallade "Chevamannen", sagt att han såg Engström anlända till brottsplatsen efter mordet, i enlighet med Engströms egen berättelse. Chevamannen hade å andra sidan förnekat att han lagt märke till Engström vid brottsplatsen när han förhördes 1986. Även ett annat vittne, en passagerare i Chevamannens bil, sade sig ha sett Engström bland vittnena vid brottsplatsen efter mordet och talat med honom. Han kunde peka ut Engströms ansikte i polisens fotosamling, men mindes, av allt att döma felaktigt, att Engström hade burit en ljus (snarare än mörk) rock. Enligt Thomas Pettersson misstog sig detta vittne, och blandade i själva verket ihop Engström med en annan person vid platsen.

Många av Engströms släktingar och vänner har sagt att de betraktar honom som fullständigt omöjlig som mördare, och sagt att hans vittnesmål snarare kunde förklaras av att han hade ett stort bekräftelsebehov och ofta överdrev för att rikta uppmärksamheten mot sig själv. "Det är out of question [att han mördade Palme]. Han var inte den människan. Det kan jag säga.


Stig Engström (Skandiamannen)

miniatyr|Skandiahuset där Engström arbetade. Mordet på Olof Palme skedde vid hörnet till höger i bild, där Tunnelgatan korsar Sveavägen. Engström kom ut från en port mitt på byggnaden, ungefär fyrtio meter norr om mordplatsen. Foto från 2010.
Teorin om Engström som möjlig deltagare i en konspiration mot Palme framfördes tidigt av privatspanaren Sven Anér, som senare skiftade fokus och föreställde sig andra gärningsmän. I den kommunistiska tidskriften Proletären drev Olle Minell på 1990-talet en variant av Skandiamannenspåret, och intervjuade då Engström. Minell menade att Engström kunde ha deltagit i en konspiration att mörda Olof Palme, men att det inte var han som var skytten.Jönsson, Marcus, Palmemordet. Finns helt klart fortfarande saker att utreda, länk: http://proletaren.se/artikel/finns-helt-klart-fortfarande-saker-att-utreda , publicerad: 31 maj 2018, hämtad: 14 september 2018 Varken Anérs eller Minells teorier fick något medialt genomslag, och tycks inte ha påverkat polisens utredning. Skandiamannenspåret uppmärksammades i övrigt mycket lite i medier eller i de statliga utredningar som tittat på hur polisen skött sitt arbete.

Under 2010-talets andra hälft lyftes Skandiamannenspåret på nytt. En mycket utförlig presentation av Skandiamannenspåret gjordes av Lars Larsson i boken Nationens fiende: om mordet på Olof Palme år 2016, där han går igenom vittnesutsagor kring mordet i detalj för att jämföra dem med Engströms berättelse. Larsson valde att inte spekulera i Engströms eventuella motiv, och var tydlig med att hans bok inte innebar ett definitivt utpekande, men föreställde sig honom som en ensamagerande gärningsman. Han anonymiserade Engström som "Sture E".

Skandiamannenspåret uppmärksammades dock på allvar i svenska medier först sedan journalisten Thomas Pettersson publicerat en lång artikel i tidskriften Filter 2018, vilken föregick utgivningen av Petterssons bok Den osannolika mördaren senare samma år. Där avslöjar Pettersson bl.a. att Engström hade en bekant som samlade på vapen, och som ägde minst en revolver av den typ som dödade Palme. Pettersson resonerar i boken utförligt kring eventuella politiska motiv och beskriver påstådda internationella sammansvärjningar involverande den så kallade Stay-behind-rörelsen och vapenföretaget Bofors. Han landar dock i slutändan i att Engström, i det fall denne var mördaren, torde ha agerat ensam. Till skillnad från Larsson och andra författare valde Filter och Pettersson att namnge Engström.

De olika teorierna om Skandiamannen tar alla fasta på svårigheterna att bekräfta hans vittnesmål, samtidigt som han otvivelaktigt fanns nära mordplatsen när Palme mördades.

Inget vittne har, såvitt känt utifrån offentliggjorda förhör, pekat ut Engström för mordet, även om hans klädsel vid mordet stämmer bra med vissa vittnesmål. Vissa vittnen har emellertid på senare år, i samband med uppmärksamheten kring Petterssons bok, sagt att deras iakttagelser 1986 inte utesluter Engström som möjlig gärningsman. I Petterssons bok intervjuas bland annat Olof Palmes son Mårten Palme, som menar att signalementet har viss likhet med en person som han iakttog utanför biografen Grand innan mordet.Petersson, Claes, Mårten Palmes avslöjande om Skandiamannen, länk: https://www.expressen.se/nyheter/marten-palmes-avslojande-om-skandiamannen/ , publicerad: 31 augusti 2018, hämtad: 14 september 2018 Mårten Palme hade å andra sidan tidigare identifierat Christer Pettersson som mannen vid Grand; Pettersson och Engström hade mycket små likheter med varandra. Vittnet Lars J, som på nära håll såg mördaren springa förbi, men som aldrig såg dennes ansikte, sade i en intervju att det är "mycket möjligt" att Engström var den person han såg.Petersson, Claes, Palmevittnet pekar ut Engström som mördare, länk: https://www.expressen.se/nyheter/palmevittnet-pekar-ut-engstrom-som-mordaren/ , publicerad: 31 augusti 2018, hämtad: 14 september 2018 Å andra sidan har ett annat vittne, den så kallade "Chevamannen", sagt att han såg Engström anlända till brottsplatsen efter mordet, i enlighet med Engströms egen berättelse. Chevamannen hade å andra sidan förnekat att han lagt märke till Engström vid brottsplatsen när han förhördes 1986. Även ett annat vittne, en passagerare i Chevamannens bil, sade sig ha sett Engström bland vittnena vid brottsplatsen efter mordet och talat med honom. Han kunde peka ut Engströms ansikte i polisens fotosamling, men mindes, av allt att döma felaktigt, att Engström hade burit en ljus (snarare än mörk) rock. Enligt Thomas Pettersson misstog sig detta vittne, och blandade i själva verket ihop Engström med en annan person vid platsen.

Många av Engströms släktingar och vänner har sagt att de betraktar honom som fullständigt omöjlig som mördare, och sagt att hans vittnesmål snarare kunde förklaras av att han hade ett stort bekräftelsebehov och ofta överdrev för att rikta uppmärksamheten mot sig själv. "Det är out of question [att han mördade Palme]. Han var inte den människan. Det kan jag säga. Han var för feg för det", menade Engströms ex-fru. Engströms släkt och vänner har också framhållit att han ofta sökte uppmärksamhet och efter Palmemordet hade "fabulerat på olika sätt och ville framstå som ett viktigt vittne för att få kärlek, uppmärksamhet och bekräftelse".


Stig Engström (Skandiamannen)

miniatyr|Skandiahuset där Engström arbetade. Mordet på Olof Palme skedde vid hörnet till höger i bild, där Tunnelgatan korsar Sveavägen. Engström kom ut från en port mitt på byggnaden, ungefär fyrtio meter norr om mordplatsen. Foto från 2010.
Teorin om Engström som möjlig deltagare i en konspiration mot Palme framfördes tidigt av privatspanaren Sven Anér, som senare skiftade fokus och föreställde sig andra gärningsmän. I den kommunistiska tidskriften Proletären drev Olle Minell på 1990-talet en variant av Skandiamannenspåret, och intervjuade då Engström. Minell menade att Engström kunde ha deltagit i en konspiration att mörda Olof Palme, men att det inte var han som var skytten.Jönsson, Marcus, Palmemordet. Finns helt klart fortfarande saker att utreda, länk: http://proletaren.se/artikel/finns-helt-klart-fortfarande-saker-att-utreda , publicerad: 31 maj 2018, hämtad: 14 september 2018 Varken Anérs eller Minells teorier fick något medialt genomslag, och tycks inte ha påverkat polisens utredning. Skandiamannenspåret uppmärksammades i övrigt mycket lite i medier eller i de statliga utredningar som tittat på hur polisen skött sitt arbete.

Under 2010-talets andra hälft lyftes Skandiamannenspåret på nytt. En mycket utförlig presentation av Skandiamannenspåret gjordes av Lars Larsson i boken Nationens fiende: om mordet på Olof Palme år 2016, där han går igenom vittnesutsagor kring mordet i detalj för att jämföra dem med Engströms berättelse. Larsson valde att inte spekulera i Engströms eventuella motiv, och var tydlig med att hans bok inte innebar ett definitivt utpekande, men föreställde sig honom som en ensamagerande gärningsman. Han anonymiserade Engström som "Sture E".

Skandiamannenspåret uppmärksammades dock på allvar i svenska medier först sedan journalisten Thomas Pettersson publicerat en lång artikel i tidskriften Filter 2018, vilken föregick utgivningen av Petterssons bok Den osannolika mördaren senare samma år. Där avslöjar Pettersson bl.a. att Engström hade en bekant som samlade på vapen, och som ägde minst en revolver av den typ som dödade Palme. Pettersson resonerar i boken utförligt kring eventuella politiska motiv och beskriver påstådda internationella sammansvärjningar involverande den så kallade Stay-behind-rörelsen och vapenföretaget Bofors. Han landar dock i slutändan i att Engström, i det fall denne var mördaren, torde ha agerat ensam. Till skillnad från Larsson och andra författare valde Filter och Pettersson att namnge Engström.

De olika teorierna om Skandiamannen tar alla fasta på svårigheterna att bekräfta hans vittnesmål, samtidigt som han otvivelaktigt fanns nära mordplatsen när Palme mördades.

Inget vittne har, såvitt känt utifrån offentliggjorda förhör, pekat ut Engström för mordet, även om hans klädsel vid mordet stämmer bra med vissa vittnesmål. Vissa vittnen har emellertid på senare år, i samband med uppmärksamheten kring Petterssons bok, sagt att deras iakttagelser 1986 inte utesluter Engström som möjlig gärningsman. I Petterssons bok intervjuas bland annat Olof Palmes son Mårten Palme, som menar att signalementet har viss likhet med en person som han iakttog utanför biografen Grand innan mordet.Petersson, Claes, Mårten Palmes avslöjande om Skandiamannen, länk: https://www.expressen.se/nyheter/marten-palmes-avslojande-om-skandiamannen/ , publicerad: 31 augusti 2018, hämtad: 14 september 2018 Mårten Palme hade å andra sidan tidigare identifierat Christer Pettersson som mannen vid Grand; Pettersson och Engström hade mycket små likheter med varandra. Vittnet Lars J, som på nära håll såg mördaren springa förbi, men som aldrig såg dennes ansikte, sade i en intervju att det är "mycket möjligt" att Engström var den person han såg.Petersson, Claes, Palmevittnet pekar ut Engström som mördare, länk: https://www.expressen.se/nyheter/palmevittnet-pekar-ut-engstrom-som-mordaren/ , publicerad: 31 augusti 2018, hämtad: 14 september 2018 Å andra sidan har ett annat vittne, den så kallade "Chevamannen", sagt att han såg Engström anlända till brottsplatsen efter mordet, i enlighet med Engströms egen berättelse. Chevamannen hade å andra sidan förnekat att han lagt märke till Engström vid brottsplatsen när han förhördes 1986. Även ett annat vittne, en passagerare i Chevamannens bil, sade sig ha sett Engström bland vittnena vid brottsplatsen efter mordet och talat med honom. Han kunde peka ut Engströms ansikte i polisens fotosamling, men mindes, av allt att döma felaktigt, att Engström hade burit en ljus (snarare än mörk) rock. Enligt Thomas Pettersson misstog sig detta vittne, och blandade i själva verket ihop Engström med en annan person vid platsen.

Många av Engströms släktingar och vänner har sagt att de betraktar honom som fullständigt omöjlig som mördare, och sagt att hans vittnesmål snarare kunde förklaras av att han hade ett stort bekräftelsebehov och ofta överdrev för att rikta uppmärksamheten mot sig själv. "Det är out of question [att han mördade Palme]. Han var inte den människan. Det kan jag säga. Han var för feg för det", menade Engströms ex-fru. Engströms släkt och vänner har också framhållit att han ofta sökte uppmärksamhet och efter Palmemordet hade "fabulerat på olika sätt och ville framstå som ett viktigt vittne för att få kärlek, uppmärksamhet och bekräftelse". Hans förkärlek för "dramatik kring sin person" skulle vara förklaringen till hans röriga vittnesmål och överdrivna uppgifter om sitt eget rådiga agerande på brottsplatsen. "Han var inte mytoman, men åt det hållet", enligt en barndomsvän som talat med Expressen. "Det han sa var väl inte alltid hundra procent rätt. Han förbättrade ibland historierna för att han skulle få utrymme", sade en granne till Svenska Dagbladet.


Stig Engström (Skandiamannen)

miniatyr|Skandiahuset där Engström arbetade. Mordet på Olof Palme skedde vid hörnet till höger i bild, där Tunnelgatan korsar Sveavägen. Engström kom ut från en port mitt på byggnaden, ungefär fyrtio meter norr om mordplatsen. Foto från 2010.
Teorin om Engström som möjlig deltagare i en konspiration mot Palme framfördes tidigt av privatspanaren Sven Anér, som senare skiftade fokus och föreställde sig andra gärningsmän. I den kommunistiska tidskriften Proletären drev Olle Minell på 1990-talet en variant av Skandiamannenspåret, och intervjuade då Engström. Minell menade att Engström kunde ha deltagit i en konspiration att mörda Olof Palme, men att det inte var han som var skytten.Jönsson, Marcus, Palmemordet. Finns helt klart fortfarande saker att utreda, länk: http://proletaren.se/artikel/finns-helt-klart-fortfarande-saker-att-utreda , publicerad: 31 maj 2018, hämtad: 14 september 2018 Varken Anérs eller Minells teorier fick något medialt genomslag, och tycks inte ha påverkat polisens utredning. Skandiamannenspåret uppmärksammades i övrigt mycket lite i medier eller i de statliga utredningar som tittat på hur polisen skött sitt arbete.

Under 2010-talets andra hälft lyftes Skandiamannenspåret på nytt. En mycket utförlig presentation av Skandiamannenspåret gjordes av Lars Larsson i boken Nationens fiende: om mordet på Olof Palme år 2016, där han går igenom vittnesutsagor kring mordet i detalj för att jämföra dem med Engströms berättelse. Larsson valde att inte spekulera i Engströms eventuella motiv, och var tydlig med att hans bok inte innebar ett definitivt utpekande, men föreställde sig honom som en ensamagerande gärningsman. Han anonymiserade Engström som "Sture E".

Skandiamannenspåret uppmärksammades dock på allvar i svenska medier först sedan journalisten Thomas Pettersson publicerat en lång artikel i tidskriften Filter 2018, vilken föregick utgivningen av Petterssons bok Den osannolika mördaren senare samma år. Där avslöjar Pettersson bl.a. att Engström hade en bekant som samlade på vapen, och som ägde minst en revolver av den typ som dödade Palme. Pettersson resonerar i boken utförligt kring eventuella politiska motiv och beskriver påstådda internationella sammansvärjningar involverande den så kallade Stay-behind-rörelsen och vapenföretaget Bofors. Han landar dock i slutändan i att Engström, i det fall denne var mördaren, torde ha agerat ensam. Till skillnad från Larsson och andra författare valde Filter och Pettersson att namnge Engström.

De olika teorierna om Skandiamannen tar alla fasta på svårigheterna att bekräfta hans vittnesmål, samtidigt som han otvivelaktigt fanns nära mordplatsen när Palme mördades.

Inget vittne har, såvitt känt utifrån offentliggjorda förhör, pekat ut Engström för mordet, även om hans klädsel vid mordet stämmer bra med vissa vittnesmål. Vissa vittnen har emellertid på senare år, i samband med uppmärksamheten kring Petterssons bok, sagt att deras iakttagelser 1986 inte utesluter Engström som möjlig gärningsman. I Petterssons bok intervjuas bland annat Olof Palmes son Mårten Palme, som menar att signalementet har viss likhet med en person som han iakttog utanför biografen Grand innan mordet.Petersson, Claes, Mårten Palmes avslöjande om Skandiamannen, länk: https://www.expressen.se/nyheter/marten-palmes-avslojande-om-skandiamannen/ , publicerad: 31 augusti 2018, hämtad: 14 september 2018 Mårten Palme hade å andra sidan tidigare identifierat Christer Pettersson som mannen vid Grand; Pettersson och Engström hade mycket små likheter med varandra. Vittnet Lars J, som på nära håll såg mördaren springa förbi, men som aldrig såg dennes ansikte, sade i en intervju att det är "mycket möjligt" att Engström var den person han såg.Petersson, Claes, Palmevittnet pekar ut Engström som mördare, länk: https://www.expressen.se/nyheter/palmevittnet-pekar-ut-engstrom-som-mordaren/ , publicerad: 31 augusti 2018, hämtad: 14 september 2018 Å andra sidan har ett annat vittne, den så kallade "Chevamannen", sagt att han såg Engström anlända till brottsplatsen efter mordet, i enlighet med Engströms egen berättelse. Chevamannen hade å andra sidan förnekat att han lagt märke till Engström vid brottsplatsen när han förhördes 1986. Även ett annat vittne, en passagerare i Chevamannens bil, sade sig ha sett Engström bland vittnena vid brottsplatsen efter mordet och talat med honom. Han kunde peka ut Engströms ansikte i polisens fotosamling, men mindes, av allt att döma felaktigt, att Engström hade burit en ljus (snarare än mörk) rock. Enligt Thomas Pettersson misstog sig detta vittne, och blandade i själva verket ihop Engström med en annan person vid platsen.

Många av Engströms släktingar och vänner har sagt att de betraktar honom som fullständigt omöjlig som mördare, och sagt att hans vittnesmål snarare kunde förklaras av att han hade ett stort bekräftelsebehov och ofta överdrev för att rikta uppmärksamheten mot sig själv. "Det är out of question [att han mördade Palme]. Han var inte den människan. Det kan jag säga. Han var för feg för det", menade Engströms ex-fru. Engströms släkt och vänner har också framhållit att han ofta sökte uppmärksamhet och efter Palmemordet hade "fabulerat på olika sätt och ville framstå som ett viktigt vittne för att få kärlek, uppmärksamhet och bekräftelse". Hans förkärlek för "dramatik kring sin person" skulle vara förklaringen till hans röriga vittnesmål och överdrivna uppgifter om sitt eget rådiga agerande på brottsplatsen. "Han var inte mytoman, men åt det hållet", enligt en barndomsvän som talat med Expressen. "Det han sa var väl inte alltid hundra procent rätt. Han förbättrade ibland historierna för att han skulle få utrymme", sade en granne till Svenska Dagbladet.

Engströms före detta hustru uppgav i förhör med polisen att han hade berättat samma historia för henne när han anlände hem på mordnatten som han senare berättade för polisen. Snarare än chockad hade han verkat upprymd över att ha varit med om något stort och viktigt.


Stig Engström (Skandiamannen)

Den 10 juni 2020 höll Polisen och Åklagarmyndigheten en presskonferens där de presenterade Engström som den person de misstänkte mördade Palme. Utpekandet baserades på att inget annat vittne mindes Engström från mordplatsen och att delar av hans egen berättelse framstod som osannolik, samtidigt som han bevisligen kunde ha hunnit gå ut från Skandia i tid för att begå mordet på Palme. Inget mordvapen eller annan teknisk bevisning presenterades, och inga vittnen hade pekat ut Engström som gärningsman. De uppgifter som Engström hade lämnat om vad som hände på brottsplatsen efter att mördaren avlägsnat sig, vilka i efterhand hade visat sig vara korrekta, menade utredarna att han kunde ha läst sig till i tidningarna efter mordet. Petersson sade också att utredningen hade försökt forska i om det gick att knyta Engström till någon form av konspiration, exempelvis kring den hemliga militära planering som under tidigare decennier pågått i Skandiahuset. Det hade inte framkommit något som styrkte detta. Frågan om motiv lades till sist därhän, då detta inte gick att utreda.

Inget av de beslag och tester av teknisk bevisning som hade gjorts under utredningens gång hade givit stöd för Engström som gärningsman. Utredarna talade framför allt om försök att binda Engström till mordet via en .357 magnum-revolver som ägdes av en bekant till Engström samt en serie brev som man trodde att Engström kunde ha skrivit.

Åklagaren bedömde ändå att de presenterade uppgifterna skulle ha räckt för att häkta Engström om han hade levat för att inleda en brottsutredning mot honom, men inte att de ensamt räckt för att göra misstankarna styrkta. Då Engström sedan länge var död kunde utredarna inte ha väckt åtal även om sådana bevis hade framkommit.

Den så kallade Skandiamannen misstänks ha mördat statsminister Olof Palme den 28 februari 1986.
Men något mordvapen har inte identifierats.
Det säger åklagare Krister Petersson på en historisk presskonferens – och riktar samtidigt hård kritik mot den tidiga polisutredningen.
Eftersom den utpekade gärningsmannen är avliden läggs förundersökningen nu ned.
DIGITAL PRENUMERATION
Nu kan du läsa DN gratis året ut!
Alla artiklar gratis fram till 31 december, sen för halva priset i ett helt år (endast 69 kr/mån). Efter kampanjperioden gäller ord. pris 149 kr/mån. Ingen bindningstid. Säg upp enkelt online.
Genom att klicka på "Godkänn köp" godkänner jag prenumerationsvillkoren och bekräftar att jag tagit del av Bonnier News personuppgiftspolicy. Dagens Nyheter är en del av Bonnier News AB, som ansvarar för kundrelationen samt för behandlingen av dina personuppgifter. Erbjudandet gäller endast nya prenumeranter.


Stig Engström (Skandiamannen)

Den 10 juni 2020 höll Polisen och Åklagarmyndigheten en presskonferens där de presenterade Engström som den person de misstänkte mördade Palme. Utpekandet baserades på att inget annat vittne mindes Engström från mordplatsen och att delar av hans egen berättelse framstod som osannolik, samtidigt som han bevisligen kunde ha hunnit gå ut från Skandia i tid för att begå mordet på Palme. Inget mordvapen eller annan teknisk bevisning presenterades, och inga vittnen hade pekat ut Engström som gärningsman. De uppgifter som Engström hade lämnat om vad som hände på brottsplatsen efter att mördaren avlägsnat sig, vilka i efterhand hade visat sig vara korrekta, menade utredarna att han kunde ha läst sig till i tidningarna efter mordet. Petersson sade också att utredningen hade försökt forska i om det gick att knyta Engström till någon form av konspiration, exempelvis kring den hemliga militära planering som under tidigare decennier pågått i Skandiahuset. Det hade inte framkommit något som styrkte detta. Frågan om motiv lades till sist därhän, då detta inte gick att utreda.

Inget av de beslag och tester av teknisk bevisning som hade gjorts under utredningens gång hade givit stöd för Engström som gärningsman. Utredarna talade framför allt om försök att binda Engström till mordet via en .357 magnum-revolver som ägdes av en bekant till Engström samt en serie brev som man trodde att Engström kunde ha skrivit.

Polisens hade därför provskjutit vapensamlarens revolver, men varken kunnat styrka eller avfärda att den var mordvapnet. Petersson presenterade ingen teori om hur revolvern (samt ammunition) skulle ha kunnat hamna i Engströms ägo under den aktuella kvällen, för att därefter återgå till vapensamlarens ägo. Han höll ändå öppet för att Engström kunde ha använt just denna revolver, utan att gå in på vilken roll vapnets ägare (också avliden) i så fall kunde ha spelat i mordet. Att Engström aldrig såvitt känt hade ägt eller på annat vis kunnat komma över något vapen hade tidigare ansetts vara ett av de stora problemen med Skandiamannenteorin. Chefsåklagaren valde i slutändan att runda frågan om mordvapnet genom att fastslå att "med tanke på vad som sedermera händer aktuell kväll så säger vi att han måste ha haft ett vapen".


Stig Engström (Skandiamannen)

Den 10 juni 2020 höll Polisen och Åklagarmyndigheten en presskonferens där de presenterade Engström som den person de misstänkte mördade Palme. Utpekandet baserades på att inget annat vittne mindes Engström från mordplatsen och att delar av hans egen berättelse framstod som osannolik, samtidigt som han bevisligen kunde ha hunnit gå ut från Skandia i tid för att begå mordet på Palme. Inget mordvapen eller annan teknisk bevisning presenterades, och inga vittnen hade pekat ut Engström som gärningsman. De uppgifter som Engström hade lämnat om vad som hände på brottsplatsen efter att mördaren avlägsnat sig, vilka i efterhand hade visat sig vara korrekta, menade utredarna att han kunde ha läst sig till i tidningarna efter mordet. Petersson sade också att utredningen hade försökt forska i om det gick att knyta Engström till någon form av konspiration, exempelvis kring den hemliga militära planering som under tidigare decennier pågått i Skandiahuset. Det hade inte framkommit något som styrkte detta. Frågan om motiv lades till sist därhän, då detta inte gick att utreda.

Inget av de beslag och tester av teknisk bevisning som hade gjorts under utredningens gång hade givit stöd för Engström som gärningsman. Utredarna talade framför allt om försök att binda Engström till mordet via en .357 magnum-revolver som ägdes av en bekant till Engström samt en serie brev som man trodde att Engström kunde ha skrivit.

Polisens hade därför provskjutit vapensamlarens revolver, men varken kunnat styrka eller avfärda att den var mordvapnet. Petersson presenterade ingen teori om hur revolvern (samt ammunition) skulle ha kunnat hamna i Engströms ägo under den aktuella kvällen, för att därefter återgå till vapensamlarens ägo. Han höll ändå öppet för att Engström kunde ha använt just denna revolver, utan att gå in på vilken roll vapnets ägare (också avliden) i så fall kunde ha spelat i mordet. Att Engström aldrig såvitt känt hade ägt eller på annat vis kunnat komma över något vapen hade tidigare ansetts vara ett av de stora problemen med Skandiamannenteorin. Chefsåklagaren valde i slutändan att runda frågan om mordvapnet genom att fastslå att "med tanke på vad som sedermera händer aktuell kväll så säger vi att han måste ha haft ett vapen".

Utredarna hade även försökt binda en serie mystiska brev, skriven av någon som tagit på sig Palmemordet, till Engström genom DNA-prover. Provsvaren hade emellertid visat att det sannolikt var någon annan än Engström som skrivit breven.


Stig Engström (Skandiamannen)


Stig Engström (Skandiamannen)

Bristen på bevisning gjorde att Peterssons utpekande av Engström utsattes för mycket hård kritik i svenska medier under dagarna efter presskonferensen, inklusive från journalister, kriminologer, jurister och tidigare Palmeutredare, med uttryck som "astronomiskt haveri" och "praktfiasko".

En opinionsmätning som genomfördes av Sifo och Svenska Dagbladet dagarna efter presskonferensen visade att 19 procent av svenskarna trodde att Engström var skyldig till mordet, medan lika många trodde han var oskyldig.

Sifo: Bara två av tio tror att Engström mördade Palme
Åtta av tio svenskar är inte övertygade om att Stig Engström mördade Olof Palme. Majoriteten är fortsatt osäkra. Det visar en SvD/Sifo-mätning som gjorts efter att Palmegruppen i onsdags pekade ut den så kallade Skandiamannen som misstänkt gärningsman.
Efter 34 år, 10 000 förhör, 134 personer som tagit på sig mordet och 788 provskjutna vapen lades Palmemordsutredningen ner i onsdags. Åklagaren Krister Petersson pekade ut den så kallade Skandiamannen, Stig Engström, som misstänkt gärningsman. Men ingen teknisk bevisning binder Stig Engström vid mordet på Sveavägen och han har inte kunnat höras av utredarna eftersom han avled år 2000.
SvD har låtit Sifo fråga ett slumpmässigt urval svenskar efter åklagarens besked: ”Tror du att det var Stig Engström som mördade Olof Palme eller tror du inte det?”. 19 procent svarade att de tror att Stig Engström är skyldig och lika många tror att han inte är skyldig. Majoriteten, 62 procent, svarar att de är tveksamma eller inte vet.


Stig Engström (Skandiamannen)

Bristen på bevisning gjorde att Peterssons utpekande av Engström utsattes för mycket hård kritik i svenska medier under dagarna efter presskonferensen, inklusive från journalister, kriminologer, jurister och tidigare Palmeutredare, med uttryck som "astronomiskt haveri" och "praktfiasko". Professor emeritus Leif GW Persson kallade Peterssons besked för en "kolossal besvikelse" och menade att utpekandet av Engström kunde röra sig om brottet förtal mot avliden. Persson pekade bland annat på att chefsåklagaren inte hade givit någon rimlig förklaring till att Engström skulle ha haft "ett vapen som är stort som en liten julgris" med sig när han klev ut från Skandia och fick syn på Palme. Mycket av kritiken riktades mot bristen på teknisk bevisning.


Stig Engström (Skandiamannen)

Bristen på bevisning gjorde att Peterssons utpekande av Engström utsattes för mycket hård kritik i svenska medier under dagarna efter presskonferensen, inklusive från journalister, kriminologer, jurister och tidigare Palmeutredare, med uttryck som "astronomiskt haveri" och "praktfiasko". Professor emeritus Leif GW Persson kallade Peterssons besked för en "kolossal besvikelse" och menade att utpekandet av Engström kunde röra sig om brottet förtal mot avliden. Persson pekade bland annat på att chefsåklagaren inte hade givit någon rimlig förklaring till att Engström skulle ha haft "ett vapen som är stort som en liten julgris" med sig när han klev ut från Skandia och fick syn på Palme. Mycket av kritiken riktades mot bristen på teknisk bevisning.

Även många vänner och släktingar till Engström var starkt kritiska mot utpekandet och menade att det rörde sig om förtal.


Stig Engström (Skandiamannen)

Bristen på bevisning gjorde att Peterssons utpekande av Engström utsattes för mycket hård kritik i svenska medier under dagarna efter presskonferensen, inklusive från journalister, kriminologer, jurister och tidigare Palmeutredare, med uttryck som "astronomiskt haveri" och "praktfiasko". Professor emeritus Leif GW Persson kallade Peterssons besked för en "kolossal besvikelse" och menade att utpekandet av Engström kunde röra sig om brottet förtal mot avliden. Persson pekade bland annat på att chefsåklagaren inte hade givit någon rimlig förklaring till att Engström skulle ha haft "ett vapen som är stort som en liten julgris" med sig när han klev ut från Skandia och fick syn på Palme. Mycket av kritiken riktades mot bristen på teknisk bevisning.

Även många vänner och släktingar till Engström var starkt kritiska mot utpekandet och menade att det rörde sig om förtal. Flera jurister, inklusive Advokatsamfundets generalsekreterare Mia Edwall Insulander, menade att man, med tanke på Engströms efterlevande och på att han inte skulle kunna försvara sig i rättegång, borde tillsätta en kommission som kritiskt kunde granska anklagelserna. Advokatsamfundets förra generalsekreterare Anne Ramberg försvarade dock Peterssons utpekande och nedläggning av utredningen som juridiskt sett korrekt.


Stig Engström (Skandiamannen)

Bristen på bevisning gjorde att Peterssons utpekande av Engström utsattes för mycket hård kritik i svenska medier under dagarna efter presskonferensen, inklusive från journalister, kriminologer, jurister och tidigare Palmeutredare, med uttryck som "astronomiskt haveri" och "praktfiasko". Professor emeritus Leif GW Persson kallade Peterssons besked för en "kolossal besvikelse" och menade att utpekandet av Engström kunde röra sig om brottet förtal mot avliden. Persson pekade bland annat på att chefsåklagaren inte hade givit någon rimlig förklaring till att Engström skulle ha haft "ett vapen som är stort som en liten julgris" med sig när han klev ut från Skandia och fick syn på Palme. Mycket av kritiken riktades mot bristen på teknisk bevisning.

Även många vänner och släktingar till Engström var starkt kritiska mot utpekandet och menade att det rörde sig om förtal. Flera jurister, inklusive Advokatsamfundets generalsekreterare Mia Edwall Insulander, menade att man, med tanke på Engströms efterlevande och på att han inte skulle kunna försvara sig i rättegång, borde tillsätta en kommission som kritiskt kunde granska anklagelserna. Advokatsamfundets förra generalsekreterare Anne Ramberg försvarade dock Peterssons utpekande och nedläggning av utredningen som juridiskt sett korrekt.

Krister Petersson bemötte kritiken i Expressen: "Alla människor har rätt att ha sin åsikt, vi har presenterat det material som vi står för inom Palmeutredningen, men jag kan inte påverka vilka uppfattningar människor har om den.


Stig Engström (Skandiamannen)

Bristen på bevisning gjorde att Peterssons utpekande av Engström utsattes för mycket hård kritik i svenska medier under dagarna efter presskonferensen, inklusive från journalister, kriminologer, jurister och tidigare Palmeutredare, med uttryck som "astronomiskt haveri" och "praktfiasko". Professor emeritus Leif GW Persson kallade Peterssons besked för en "kolossal besvikelse" och menade att utpekandet av Engström kunde röra sig om brottet förtal mot avliden. Persson pekade bland annat på att chefsåklagaren inte hade givit någon rimlig förklaring till att Engström skulle ha haft "ett vapen som är stort som en liten julgris" med sig när han klev ut från Skandia och fick syn på Palme. Mycket av kritiken riktades mot bristen på teknisk bevisning.

Även många vänner och släktingar till Engström var starkt kritiska mot utpekandet och menade att det rörde sig om förtal. Flera jurister, inklusive Advokatsamfundets generalsekreterare Mia Edwall Insulander, menade att man, med tanke på Engströms efterlevande och på att han inte skulle kunna försvara sig i rättegång, borde tillsätta en kommission som kritiskt kunde granska anklagelserna. Advokatsamfundets förra generalsekreterare Anne Ramberg försvarade dock Peterssons utpekande och nedläggning av utredningen som juridiskt sett korrekt.

Krister Petersson bemötte kritiken i Expressen: "Alla människor har rätt att ha sin åsikt, vi har presenterat det material som vi står för inom Palmeutredningen, men jag kan inte påverka vilka uppfattningar människor har om den. Vi har gjort så gott vi har kunnat, och enligt våran mening så är det en tämligen stark utredning vi presenterar." Spaningsledaren Hans Melander hade under presskonferensen sagt att han personligen var intresserad av det så kallade Sydafrikaspåret, men sade efteråt till Expressen att även om han själv "inte alls" var säker på att Engström var skyldig så höll både han och övriga Palmegruppen med åklagaren Krister Petersson om att det hade funnits tillräckligt starka misstankar för att begära Engström häktad om han varit i livet.


Stig Engström (Skandiamannen)

Engström ställde vid flera tillfällen, både före och efter mordet på Olof Palme, upp i olika mediala sammanhang. År 1981 intervjuades han i Svenska Dagbladet i en artikel om manliga och kvinnliga egenskaper. Engström beskrev där sin uppväxt och sig själv som en man med barnasinnet i behåll som var känslig för andras behov, mottaglig för smicker och ärelysten.

Efter mordet på Olof Palme gjorde sig Engström känd i ett flertal medier och kritiserade då polisutredningens brist på intresse för hans vittnesmål. Den 6 april 1986 sändes ett inslag i SVT:s Rapport där Engström iscensatte en egen rekonstruktion av sina förehavanden under mordkvällen, en protest mot att han inte hade fått delta i polisens rekonstruktion med andra mordplatsvittnen.

Om då någon av oss går runt med ett vapen.. så kanske vi tar till det vid ett sådant tillfälle.[...] Kanske är Statsministerns död en slump, ett misstag eller något åt det hållet. Jag tror det.

Det fick bli en uppföljning på min (i eget tycke) gedigna, noggranna och svulstiga genomgång av Palmemordet. I de tidigare delarna tog jag inte upp ”Skandiamannen”, då jag mer såg honom som en av alla de märkliga figurer som flockats i och runt mordutredningen, likt kufarna flockas på valfri Södermalmskrog. Men ”new shit has come to light, som The Dude säger i ”The Big Lebowski”.
Jag har nu läst boken ”Den osannolika mördaren” vilken är hela den research, utredning och granskning om Skandiamannen, som journalisten Tomas Pettersson på magasinet Filter jobbat med i över 10 år. (I våras släpptes delar av bokens innehåll i ett större reportage i Filter.) Jag trodde som sagt att Skandiamannen, Stig Engström, var en av många udda fåglar som flaxat runt i utredningen. Men jag hade inte klart för omfattningen av flaxandet, eller hur udda han faktiskt var.
En udda fågel. En statsministermördare?
Det är en intressant bok för oss Palmenördar och det som framkommer är tämligen bestickande för den märklige Stig. Huruvida det räcker ända fram till mördarens hand är jag mer tveksam till. Men jag skall gå igenom vad jag tycker är bokens styrkor och svagheter i tesen författaren driver, den att Skandiamannen är Palmes mördare, bortslarvad i den gigantiska utredning som är både misskött och förväxt. En abnorm mängd spår, vilka många fått för mycket utrymme, har skymt sikten för det som redan fanns där på mordplatsen. Fanns där från dag ett.
Först kan man konstatera att Stig stämmer bra in på den gärningsmannaprofil som togs fram med hjälp av FBI. Denna profil har med rätta kritiserats för att vara friserad att passa in på Christer Pettersson. Vilket ändå är ironiskt, med tanke på att profilen trots detta passar in tämligen illa på Pettersson. Stig däremot uppfyller flertalet punkter. Personlighetstypen, det stora bekräftelsebehovet, de sociala misslyckandena, missbruket med mera. Samt inte minst Stigs drift att söka sig till utredningen, vilja spela en viktig roll, frossa i den. Stig går att pricka av på flertalet av profilens punkter. I boken får de experter från FBI som hjälpte till med profilen ta del materialet om Stig Engström och de blir då övertygade om att han är rätt person.
Men vad som är än mer graverande är att Stig Engström bevisligen går att placera på brottsplatsen. Det är något man inte lyckats med i något annat spår i utredningen.
Stig arbetade som grafiker på Skandiahuset, vars entré ligger 50 meter från mordplatsen. Under mordkvällen arbetade Stig sent, ensam kvar i det stora huset utöver väktarna i foajén. Stig som skulle på skidsemester dagen efter, uppgav senare att han jobbade sent för att ta igen den kommande veckans ledighet.
Kl 23.19 drar Stig sitt passerkort och går ut på Sveavägen. Det är då 2,5 minuter kvar till skotten faller i korsningen Tunnelgatan/Sveavägen 50 meter bort. Normalt sett tar det 10-15 sekunder att gå till korsningen. Väktarna i foajén ser att Stig som vanligt är klädd i stålbågade glasögon, keps med öronlapparna knäppta på skulten, mörk rock till knäna. Runt handleden bar han sitt signum, handledsväskan i mörkt skinn.
Klockan 23:40 dunkar Stig på rutan till Skandiahuset och vill bli insläppt igen. Väktarna berättar efteråt att Stig är uppjagad, det närmaste i chock. Stig uppger att Olof Palme skjutits och andra saker om vad som hänt på mordplatsen. Väktarna reagerar särskilt på att Stig flera gånger säger ”han var så liten” om Palme. Efter att ha lugnat sig en stund går Stig ut igen, han tar nattbussen hem till Täby.
Dagen efter mordet påbörjat Stig det som fortsättningsvis kommer att prägla hans beteende genom åren. Han ringer själv till polisen och avlägger vittnesmål, därefter till media. Stig berättar i de kommande förhören att han sett mordet, pratat med Lisbet Palme, hjälpt till att lägga Palme i framstupa sidoläge, sprungit efter poliserna som jagade mördaren för att ge tips. För varje förhör och mediaframträdande blir hans berättelse om sin egen handlingskraft utförligare, andras beteende mer suspekt eller löjeväckande. Stig märker att utredarna inte tar honom på allvar och börjar då kritisera utredningen, kontaktar media om hur misskött hans viktiga iakttagelser blivit av utredarna. När den stora vittnesrekonstruktionen sker är Stig inte ens kallad. Han blir så förorättad att han får SVT:s Rapport att genomföra en egen rekonstruktion med bara Stig. Se den här: Skandiamannens egna rekonstruktion
Utredarna märker dock snart att Stigs vittnesmål inte alls stämmer. Ingen av de 22 vittnena vid och runt mordplatsen, inte Lisbet Palme, inte poliserna, har sett Stig på mordplatsen. Ingen har sett honom göra det han påstår, ingen har pratat med honom, ingen beskriver honom. Ingen polis på platsen har tagit uppgifter eller förhör med Stig. Ingen polis minns Stig.
Här skulle det hela kunnat stanna, med ett avfärdande av Stig som en mytoman vilken vill placera sig själv mer centralt i det stora skeende han egentligen bara åser i periferin, ge sig själv hjälterollen när han egentligen var den passive betraktaren. Med det stannar inte där. Istället blir saker allt mer otydliga och märkliga gällande Stigs mordkväll.
Stig visar upp sin klädsel för mordnatten, samt sin handledsväska. Kepsen är utbytt
Mårten Palme och två kvinnor vid biografen Grand vittnar om en man med stålbågade glasögon, keps med öronlapparna knäppta på huvudet, mörk rock. Kvinnorna observerar mannen utanför entrén under det att filmen Palme besöker pågår. De uppfattar att mannen stirrar in i entrén, ger ett uttryck av ångest. När utredarna senare försöker pressa in Christer Pettersson som denne Grandman nekar kvinnorna, den person de såg var mer av typen ”ful gubbe” än missbrukare. Mårten Palme beskriver samma man, som stod och tittade in i ett skyltfönster intill bion när de kom ut från bion. Och som tittar på Palme.
Flera av vittnena på mordplatsen beskriver den flyende mördaren med keps och mörk rock till knäna. Det sista kända vittnet som ser mördaren, hon möter honom då han kommer springandes på David Bagares gata, beskriver den mörka rocken. Samt att mannen håller på och stoppar ner något i en mörk handledsväska medan han springer, samt tittar över axeln. Mannen har lågskor, halkar i snön, verkar ha dålig kondition.
Nu skall sägas att vittnesmålen från mordplatsen spretar betänkligt vad gäller utseende/klädsel hos gärningsmannen. Men glasögonen, kepsen med knäppta öronlappar och handledsväskan är detaljer som sticker ut på ett bestickande sätt.
Vad som är än mer graverande är att Stig själv lyckas knyta sig till brottsplatsen. När han ringer polisen dagen efter mordet uppger han i förhöret detaljen att han inne på Tunnelgatan ser en ung man som står vid byggbodarna. Det är vittnet Jeppsson som Stig beskriver. Jeppsson ser mordet och mördaren komma springandes, gömmer sig och springer sedan efter mördaren uppför trapporna men tappar bort denne. Det finns två personer i hela utredningen som sett Jeppsson. Lisbet Palme och Stig. Däremot finns som tidigare nämnts inget vittne som sett Stig på mordplatsen. Författaren menar att därmed har Stig uppgett en detalj från mordplatsen, beskrivit en person som bara Lisbet och mördaren kan ha sett.
Mordplatsen och Tunnelgatan dit mördaren flydde in. Där syns även byggbarackerna där Stig uppgav sig ha sett vittnet Jeppsson. En iakttagelse (den enda?) som överensstämmer med fakta i utredningen.
Utredarna tvivlar vid detta laget rejält på Stigs historia. De ber honom i förhör plocka ut andra personer han sett på mordplatsen under sina förehavanden där. De visar bilder på andra vittnen, uppblandade med bilder på slumpvisa personer som inte varit där. Stig pekar direkt ut bilden på Jeppsson som mannen han sett inne på Tunnelgatan. Utöver det pekar han ut vittnet Björkman. Björkman är tillsammans med Jeppsson de enda personer som sett mördaren på nära håll (utöver Lisbet) i skottögonblicket. Alla andra vittnen på mordplatsen har suttit i bilar eller sett det hela på längre håll. Kort sammanfattat, Stig pekar bara ut de två personer som befann sig på mordplatsen och som mördaren kan ha sett. Inga andra personen kan Stig identifiera.
Utredarna upptäcker vidare att Stig ljuger om sin kväll innan mordet. Han uppger att han inte lämnat kontoret under kvällen, men förhör med väktarna avslöjar att Stig kommit in från Sveavägen strax efter 21 och att han då uppgett att han varit ute och ”druckit middag”. Väktarna noterar även att Stig luktar alkohol. Stig har struntat i att dra sitt tidskort vid detta tillfälle. Utredningen visar även att det finns flera bakdörrar till Skandia där man kan gå ut. Det framkommer även att en av dessa bakdörrar larmat då någon öppnar den kl 22:40, larmet pågår till 23:22 då det stängs av, oklart om det är väktarna som slår av det eller om det är för att dörren stängs igen. Ingen väktare kollar dock till denna dörr under den tid larmet går. Det är under denna tidsperiod som Grandmannen observeras vid bion, och som sedan slutar med mordet 23:21.
Polisens rekonstruktion med Stig som visar hur han springer efter poliserna för att ”ge tips”.
Bokens svagheter är att det stannar vid dessa förvisso intressanta och graverande indicier. Det finns inget starkt utpekande av honom som gärningsman, bara säregna detaljer i hans klädsel, utseende, vilka passar in på en del vittnesbeskrivningar från mordkvällen.
Man lyckas inte slå fast något motiv, att Stig vistades i kretsar där man hatade Palme kan tyckas intressant, men dessa åsikter var tämligen vanliga vid tiden för mordet. Inga hatiska utspel kan heller kopplas till Stig. Det man kan invända mot detta är att Stig skulle klassas in i kategorin ”ensam galning” och dåd av dessa personer burkar ha en rätt diffus motivbild. Den framgångsrika kändisen kontra den egna misslyckade tillvaron brukar räcka, lätt förenklat.
Man kan inte knyta något vapen till Stig. Det är förvisso högintressant att författaren hittar en vapenhandlare i Stigs närmsta privata krets, en man med tillgång till flera magnumrevolvrar. För övrigt smått otroligt att denna vapenhandlare gått under radarn i 32 år av intensivt mordutredande. Det är bra jobbat av författaren. Dock kan han inte styrka att Stig på något sätt kommit över någon av vapenhandlarens revolvrar, även om det är författarens tro att det ändå måste vara så. Palmegruppen har i år, efter tips av bokens författare, fått tag i och provskjutit två av vapenhandlarens revolvrar. Tyvärr har man ännu inte offentliggjort resultatet av dessa.
Jag tycker även tesen författaren landar i är långsökt. Författaren tror att Stig sett makarna Palme vid bion, tänkt att skjuta utanför Grand, fått kalla fötter och gått tillbaka till Skandia. Därefter nästan krockat med Palme då han lämnade arbetet 23:19 och då impulsivt slog till istället. Själv tror jag Stig återvänt till Skandia av något annat skäl. Hämta ett vapen möjligen.
Oavsett så är Stig Engström en märklig figur. Det är synd att man inte gick till botten med hans märkligheter för 32 år sedan. Antingen hade han helt kunnat avföras. Eller knytas till brottet. Klart är att man de första månaderna lade stort fokus på honom. Sedan kom PKK-spåret och krossade allt annat. Stig lades åt sidan med den märkliga formuleringen ”vardande på brottsplatsen”. Ej vittne, ej gärningsman. Bara vardande. Idag verkar inte utredarna kunna förklara alla turer med Stig, men det är tydligt att de har börjat granskat honom igen. Tagit ett omtag.
Stig Engström tog sitt liv år 2000 med hjälp av alkohol och lugnande tabletter. Han var då frånskild, förtidspensionär, alkoholiserad och ensam. I den sista tidningsintervjun Stig gjorde, det var 1992, lägger han ut texten om mordet på ett kusligt sätt. Efter denna intervju bröt Stig kontakterna med medierna och vägrade uttala sig mer om mordet.
”Det var kanske inte alls överlagt och planerat. Inte mord utan dråp, eller som ett vådaskott under en älgjakt..
Paret tilltalas av en man som kanske känt igen dom och vill säga hej till en livs levande världskändis som plötsligt kommer knallandes på Sveavägen från bion. Många har hälsat på Palme, han hade inte bara fiender. Tänk om den beundrade Statsministern snäser av vederbörande på ett föraktfullt sätt?
Avvisade och vända ryggen åt blir några av oss förbannade. Om då någon av oss går runt med ett vapen.. så kanske vi tar till det vid ett sådant tillfälle. Sinnet rinner till, vi tar några steg efter mannen, lägger handen på hans axel för att stoppa honom. Din jävel-pang. Det är tyvärr mänskligt. Eller omänskligt.
Kanske mördaren är en solitär, en ensamvarg. Kanske råkade någon ut för det här på Sveavägen och råkade ha ett vapen med sig. Kanske är Statsministerns död en slump, ett misstag eller något åt det hållet. Jag tror det. Det är den enda förklaring jag har”


Stig Engström (Skandiamannen)

Engström ställde vid flera tillfällen, både före och efter mordet på Olof Palme, upp i olika mediala sammanhang. År 1981 intervjuades han i Svenska Dagbladet i en artikel om manliga och kvinnliga egenskaper. Engström beskrev där sin uppväxt och sig själv som en man med barnasinnet i behåll som var känslig för andras behov, mottaglig för smicker och ärelysten.

Efter mordet på Olof Palme gjorde sig Engström känd i ett flertal medier och kritiserade då polisutredningens brist på intresse för hans vittnesmål. Den 6 april 1986 sändes ett inslag i SVT:s Rapport där Engström iscensatte en egen rekonstruktion av sina förehavanden under mordkvällen, en protest mot att han inte hade fått delta i polisens rekonstruktion med andra mordplatsvittnen. Via en kontakt bland grafikerna på Rapport hade Engström förmedlat tipset om sig själv till redaktionen. Enligt Folke Rydén, som var den reporter som intervjuade Engström i inslaget, såg redaktionen det som en möjlighet att rikta väsentlig journalistisk kritik mot polisens spaningsarbete snarare än att ge medieutrymme åt en försmådd och bekräftelsetörstande individ.

Sista gången Engström blev intervjuad i medier var i tidningen Skydd & Säkerhet 1992.


Stig Engström (Skandiamannen)

Engström ställde vid flera tillfällen, både före och efter mordet på Olof Palme, upp i olika mediala sammanhang. År 1981 intervjuades han i Svenska Dagbladet i en artikel om manliga och kvinnliga egenskaper. Engström beskrev där sin uppväxt och sig själv som en man med barnasinnet i behåll som var känslig för andras behov, mottaglig för smicker och ärelysten.

Efter mordet på Olof Palme gjorde sig Engström känd i ett flertal medier och kritiserade då polisutredningens brist på intresse för hans vittnesmål. Den 6 april 1986 sändes ett inslag i SVT:s Rapport där Engström iscensatte en egen rekonstruktion av sina förehavanden under mordkvällen, en protest mot att han inte hade fått delta i polisens rekonstruktion med andra mordplatsvittnen. Via en kontakt bland grafikerna på Rapport hade Engström förmedlat tipset om sig själv till redaktionen. Enligt Folke Rydén, som var den reporter som intervjuade Engström i inslaget, såg redaktionen det som en möjlighet att rikta väsentlig journalistisk kritik mot polisens spaningsarbete snarare än att ge medieutrymme åt en försmådd och bekräftelsetörstande individ.

Sista gången Engström blev intervjuad i medier var i tidningen Skydd & Säkerhet 1992. Han hade själv sökt upp en bekant, Jan Arvidson, som arbetade på tidningen och erbjudit sig att bli intervjuad om Palmemordet. Han gav bland annat sin egen bild av vad han trodde kan ha hänt under mordkvällen och menade att det nog var en oöverlagd händelse. Han spekulerade även i att mördaren kan ha blivit arg och agerat därefter efter ett möjligt otrevligt bemötande från Palme. "Tänk om den beundrade Statsministern snäser av vederbörande på ett föraktfullt sätt? Avvisade och vända ryggen åt blir några av oss förbannade.


Covid-19-pandemin i Europa

miniatyr|Antal avlidna av COVID-19 i relation till folkmängden i Europas länder (kumulativt antal döda per miljon invånare).
miniatyr|Antal bekräftade fall av COVID-19-smitta i relation till folkmängden per land i Europa (kumulativt antal per miljon invånare). Siffrorna är inte jämförbara eftersom olika länder har olika teststrategi.
Covid-19-pandemin i Europa är del av den globala pandemin av sjukdomen covid-19, som orsakas av viruset sars-cov-2. Många personer som smittats med covid-19 drabbas av endast lätta förkylningssymptom med snuva och hosta, andra får en influensaliknande symptombild med huvudvärk, trötthet, feber, halsont och ont i musklerna, i allvarligare fall med andningssvårigheter och lunginflammation. WHO uppskattar i dagsläget (13 mars 2020) att dödligheten är 1–2 procent av de redan infekterade.Folkhälsomyndigheten 13 mars 2020 I en rapport publicerad 16 mars 2020 skattades dödligheten i Stockholm till 0,6 procent.

Utbrottet startade i den kinesiska staden Wuhan i provinsen Hubei och har sedan spridit sig till Europa och hela världen. Först drabbades Frankrike den 24 januari av tre fall. Ett mindre antal fall hittades sedan i olika europeiska länder under utbrottets första period fram till slutet av februari. Då ökade antalet fall i Italien kraftigt och smittan spreds både inom Italien och vidare till andra länder i Europa. Den 18 mars hade Europa 74 760 fall och 3 352 dödsfall, vilket innebar att man vid den tidpunkten hade passerat Kina i antal dödsfall. Den 13 mars deklarerade WHO att Europa var epicentrum för utbrottet.

Många europeiska länder har drabbats hårt av pandemin, och man har i olika länder infört olika åtgärder såväl för att begränsa spridningen som att lindra de ekonomiska konsekvenserna. Europeiska unionen kritiserades inledningsvis för att agera senfärdigt, och Europeiska kommissionens ordförande Ursula von der Leyen konstaterade självkritiskt att man försent insåg pandemins magnitud. Efter det har EU infört flera åtgärder för att bemöta både pandemin och de ekonomiska konsekvenserna. Samtidigt har flera länder, i huvudsak Italien och Nederländerna, haft väldigt olika syn på EU:s roll, vilket har gjort det svårt att enas i Euroområdet. 23 april enades EU:s stats- och regeringschefer om ett återhämtningspaket på ungefär 22 000 miljarder kronor. Europeiska kommissionen får två veckor på sig att ta fram en detaljerad kalkyl för hur återhämtningspaketet ska fungera.

De första kända fallen i Europa var tre personer som testades positiva för covid-19 den 24 januari i Frankrike. Den 1 februari var förekomst av sars-cov-2 dokumenterad i 8 europeiska länder, med tillsammans 22 bekräftade fall av covid-19. De flesta av dessa hade smittats i Kina. 10 februari hade 9 länder positiva fall och antalet dokumenterat insjuknade hade ökat till 39 individer. Tyskland och Frankrike var värst drabbade.

Europa nådde 500 000 bekräftade fall 1 april och hade då över 33 000 döda. I världen fanns då 45 000 enligt samma källa vilket innebar att Europa stod för nästan 75 % av antalet döda och var hårdast drabbat av pandemin.


Covid-19-pandemin i Europa

De första kända fallen i Europa var tre personer som testades positiva för covid-19 den 24 januari i Frankrike. Den 1 februari var förekomst av sars-cov-2 dokumenterad i 8 europeiska länder, med tillsammans 22 bekräftade fall av covid-19. De flesta av dessa hade smittats i Kina. 10 februari hade 9 länder positiva fall och antalet dokumenterat insjuknade hade ökat till 39 individer. Tyskland och Frankrike var värst drabbade. Situationen var densamma, med importerade ströfall i Tyskland och i Frankrike genom en större spridning inom en familj. De första kända dödsfallet i Europa på grund av covid-19 inträffade i Frankrike, 14 februari.

29 februari hade situationen i Europa förändrats. Italien hade med 888 bekräftade fall blivit epidemins kärna  i Europa. 24 länder i Europa hade nu dokumenterade fall Kina och Östasien var inte längre främsta källan till spridningen i Europa, utan nu dominerade Italien och i vissa fall Iran. Samtidigt hade människor avlidit på grund av covid-19 i två europeiska länder. I Italien, med 21 dödsfall och Frankrike, med 2 dödsfall. 6 mars hade situationen utvecklats till 42 länder med bekräftade fall. Smittspridningen i Italien hade resulterat i 4636 bekräftade fall. Smittspridningen från Italien hade drabbat många europeiska länder efter skidsemestrar i Italien. 10 länder hade över 100 fall och totalt hade 42 länder i Europa dokumenterade insjuknade (inklusive Israel som WHO räknar till Europa). Länder i Östeuropa var fortfarande inte hårt drabbade. Nu förekom smittspridning även från Spanien, vilket ledde till Ecuadors första kända fall.

Den 7 mars beslutade Italien att sätta hela Lombardiet och flera andra delar av landet, med mer än 16 miljoner invånare i karantän.


Covid-19-pandemin i Europa

De första kända fallen i Europa var tre personer som testades positiva för covid-19 den 24 januari i Frankrike. Den 1 februari var förekomst av sars-cov-2 dokumenterad i 8 europeiska länder, med tillsammans 22 bekräftade fall av covid-19. De flesta av dessa hade smittats i Kina. 10 februari hade 9 länder positiva fall och antalet dokumenterat insjuknade hade ökat till 39 individer. Tyskland och Frankrike var värst drabbade. Situationen var densamma, med importerade ströfall i Tyskland och i Frankrike genom en större spridning inom en familj. De första kända dödsfallet i Europa på grund av covid-19 inträffade i Frankrike, 14 februari.

29 februari hade situationen i Europa förändrats. Italien hade med 888 bekräftade fall blivit epidemins kärna  i Europa. 24 länder i Europa hade nu dokumenterade fall Kina och Östasien var inte längre främsta källan till spridningen i Europa, utan nu dominerade Italien och i vissa fall Iran. Samtidigt hade människor avlidit på grund av covid-19 i två europeiska länder. I Italien, med 21 dödsfall och Frankrike, med 2 dödsfall. 6 mars hade situationen utvecklats till 42 länder med bekräftade fall. Smittspridningen i Italien hade resulterat i 4636 bekräftade fall. Smittspridningen från Italien hade drabbat många europeiska länder efter skidsemestrar i Italien. 10 länder hade över 100 fall och totalt hade 42 länder i Europa dokumenterade insjuknade (inklusive Israel som WHO räknar till Europa). Länder i Östeuropa var fortfarande inte hårt drabbade. Nu förekom smittspridning även från Spanien, vilket ledde till Ecuadors första kända fall.

Den 7 mars beslutade Italien att sätta hela Lombardiet och flera andra delar av landet, med mer än 16 miljoner invånare i karantän. Den 9 mars utvidgades beslutet att gälla hela Italien.


Covid-19-pandemin i Europa


Covid-19-pandemin i Europa

miniatyr|350x350px|Ursula von der Leyen, Europeiska kommissionens ordförande, inför Europaparlamentet i juli 2019.
Många av länderna som drabbats av coronavirusutbrottet i Europa är en del av Europeiska unionen, ett samarbete mellan 27 europeiska demokratier som genom Lissabonfördraget har ett antal överstatliga befogenhetsområden. När det kommer till folkhälsa liksom hälsa och sjukvård har EU dock bara en stödjande befogenhet, vilket innebär att möjligheterna för EU och Europeiska kommissionen att agera i en pandemi är begränsade. Ansvarig kommissionär Janez Lenarčič konstaterade inledningsvis i pandemins utbrott att det är lite EU kan göra på hälsoområdet utan medlemsstaternas stöd. Trots det har ett antal åtgärdspaket, som rör både hälsa och ekonomi, presenterats och införts.

Professor John Keiger konstaterade att ”EU genom hela dess historia av integration har använt kriser som en hävstång för närmare samarbete. Frankrikes utrikesminister ser epidemin som en möjlighet för Europa, och president Macrons reformprogram för en starkare europeisk integration kan faktiskt se dagens ljus, och Europa kan röra sig vidare till nästa steg för en union av allt närmare samarbete”.

John Keiger
Coronavirus means the EU will never be the same again
The European project was built on the idea of rendering future war among European states impossible. The EU is programmed to avoid armed conflict among its member states, a situation that would blatantly undermine its very essence. But who could have predicted that an epidemic would shake its foundations. In the space of a couple of weeks fundamental tenets of the EU project have received a body blow and may not recover from the coronavirus epidemic.
The European Stability Pact requires member states to respect a three per cent budget deficit. France was about to breach that anyway and has used Covid-19 as a cover to go much further, as will Italy, Greece and others. The Pact also requires states’ national debt to go no higher than 60 per cent of GDP. Many of the ‘northern’ states have respected that, whereas the ‘southerners’ have not. Italy and France were already at 130 per cent and 100 per cent respectively before the epidemic, but with full lockdowns those figures will soar. On Friday, the EU bowed to the inevitable and lifted the budget cap, the first time ever. This will inevitably exaggerate the financial mismatch between the EU’s north and south that was such a feature of the 2010/12 euro crisis. Of course, it can forcefully be claimed that the exceptional European pandemic requires exceptional measures. Rightly so. But rolling back that debt when the crisis is over will not be easy without stringent austerity measures as meted out to Greece in 2012/13.
Another of the EU’s fundamental principles is control of state aid. Goodness knows what a shibboleth that has been in the Brexit negotiations. But expect states such as France, which has statism in its DNA, to go to town on re-nationalising swathes of its industry, beginning with Air France. That is fair enough in times of crisis, but getting those states to relinquish control in better times will be arduous.
The Schengen borderless EU has also been dealt a body blow. Frontiers have been restored across Europe by individual member states and the EU – finally and reluctantly – agreed to suspend Schengen only this week. Given that many EU states – notably in central and eastern Europe – have battled with the Commission in wishing to take control of their own borders since the height of the migrant crisis in 2015, expect the return of Schengen to be a struggle for Brussels.
Ironically, freedom of movement, that totem of EU principles, has also ceased, not only between states but within certain states, albeit for sound medical reasons. What has irked many pro-Europeans, and Brussels itself, is that the response to Covid-19 has not been a standard EU-wide procedure. That is because health is not an EU ‘competence’. Thus different states have applied different measures to their populations to control the virus.
In broad terms, there are two models. The Italian model of full lock-down, since adopted by Spain then France and Belgium; the UK model of limited restrictions, but refusing general ‘confinement’, followed also by Holland and Sweden.
France, after initially rejecting the Italian method then enforcing it like a Jacobin Terror, is particularly upset at this lack of European harmony, as I wrote in The Spectator this week. Could a faint historical pattern be emerging in the choice of national method? Those societies that have traditionally emphasised the liberty of their citizens above equality are rejecting confinement. But suffice to say that the EU has been denied control of one of its founding principles.
A further example of the damage to the European project wrought by the epidemic is the break-down of European solidarity. Never a perfect concept in the first place, that solidarity under crisis is patently ceding to nation state reflexes. Italy, the first into the crisis and woefully lacking in surgical masks and ventilators, was pained by France and Germany’s refusal to release some of their stocks.
Finally there is the overarching question of the EU’s brittle financial solidarity, or its absence. In the international financial storm that has shaken markets and economies, the weaker individual European member states have until late this week been left to fend for themselves as Ambrose Evans-Pritchard forcefully pointed out in the Daily Telegraph. Rather than rushing to provide the liquidity and guarantees in the name of monetary union, the European Central Bank dragged its feet, unlike the Federal Reserve or the Bank of England. Worse still, its new president recklessly announced last week at a moment of extreme vulnerability in the bond markets ‘we’re not here to close spreads’, with a detrimental impact on Italian debt. Only, finally, on Thursday did it assume its role as lender-of-last resort for its members. As with the 2008-09 financial crash the parsimonious nations, led by Germany, have been reluctant to bail out the spendthrifts. Now they may be forced into the unthinkable, for Germany at least: debt mutualisation.
What is certain is that some European political parties will be boosted electorally by Europe’s feebleness in the crisis. Both Matteo Salvini in Italy and Marine Le Pen in France excoriated Brussels weeks ago for refusing to lift the Schengen agreements to stop the virus spreading, according to them, out of pure EU ideology. The forced suspension of many of the EU’s fundamental principles is a gift to them. Brussels will struggle to put the genie back in the bottle.
Where all this will leave the European project is a moot point. Debt mutualisation, postponed from 2008/9, is explosive and could make or break the EU. And yet, the history of EU integration is evidence that it thrives on crises as levers for ever-closer union. France’s foreign minister views the epidemic as an opportunity for Europe, failing which she will ‘miss her appointment with history.’ In which case, president Macron’s greater European integration reform programme may actually see the light of day and Europe move to the next level of ever-closer union.
Prof John Keiger is a specialist in French history and the former Research Director in the Department of Politics and International Studies at the University of Cambridge


Covid-19-pandemin i Europa

miniatyr|350x350px|Ursula von der Leyen, Europeiska kommissionens ordförande, inför Europaparlamentet i juli 2019.
Många av länderna som drabbats av coronavirusutbrottet i Europa är en del av Europeiska unionen, ett samarbete mellan 27 europeiska demokratier som genom Lissabonfördraget har ett antal överstatliga befogenhetsområden. När det kommer till folkhälsa liksom hälsa och sjukvård har EU dock bara en stödjande befogenhet, vilket innebär att möjligheterna för EU och Europeiska kommissionen att agera i en pandemi är begränsade. Ansvarig kommissionär Janez Lenarčič konstaterade inledningsvis i pandemins utbrott att det är lite EU kan göra på hälsoområdet utan medlemsstaternas stöd. Trots det har ett antal åtgärdspaket, som rör både hälsa och ekonomi, presenterats och införts.

13 mars 2020 presenterade Europeiska kommissionens ordförande Ursula von der Leyen ett första åtgärdspaket för att mildra konsekvenserna av coronavirusutbrottet med fokus på att stötta sjukvården och motverka de direkta ekonomiska effekterna på kort sikt. Kommissionen beslutade även att lätta på bestämmelserna kring statsstöd samt budgetunderskott inom stabilitets- och tillväxtpakten för att ge medlemsstaterna större frihet att stötta olika sektorer ekonomiskt. Ytterligare åtgärder presenterades under andra halvan av mars, däribland olika typer av investeringsåtgärder, inreseförbud för de flesta tredjelandsmedborgare till EU och Schengenområdet och en rad olika rekommendationer till medlemsstaterna om hur de bland annat bör underlätta den fria rörligheten för varor genom sina återinförda gränskontroller. I början av april föreslog kommissionen även ett stödpaket för korttidsarbete.

Kommissionen kritiserades dock för att ha agerat senfärdigt. I samband med tillkännagivandet av det första investeringspaketet den 13 mars medgav von der Leyen att man underskattat pandemins magnitud.


Covid-19-pandemin i Europa

miniatyr|350x350px|Ursula von der Leyen, Europeiska kommissionens ordförande, inför Europaparlamentet i juli 2019.
Många av länderna som drabbats av coronavirusutbrottet i Europa är en del av Europeiska unionen, ett samarbete mellan 27 europeiska demokratier som genom Lissabonfördraget har ett antal överstatliga befogenhetsområden. När det kommer till folkhälsa liksom hälsa och sjukvård har EU dock bara en stödjande befogenhet, vilket innebär att möjligheterna för EU och Europeiska kommissionen att agera i en pandemi är begränsade. Ansvarig kommissionär Janez Lenarčič konstaterade inledningsvis i pandemins utbrott att det är lite EU kan göra på hälsoområdet utan medlemsstaternas stöd. Trots det har ett antal åtgärdspaket, som rör både hälsa och ekonomi, presenterats och införts.

13 mars 2020 presenterade Europeiska kommissionens ordförande Ursula von der Leyen ett första åtgärdspaket för att mildra konsekvenserna av coronavirusutbrottet med fokus på att stötta sjukvården och motverka de direkta ekonomiska effekterna på kort sikt. Kommissionen beslutade även att lätta på bestämmelserna kring statsstöd samt budgetunderskott inom stabilitets- och tillväxtpakten för att ge medlemsstaterna större frihet att stötta olika sektorer ekonomiskt. Ytterligare åtgärder presenterades under andra halvan av mars, däribland olika typer av investeringsåtgärder, inreseförbud för de flesta tredjelandsmedborgare till EU och Schengenområdet och en rad olika rekommendationer till medlemsstaterna om hur de bland annat bör underlätta den fria rörligheten för varor genom sina återinförda gränskontroller. I början av april föreslog kommissionen även ett stödpaket för korttidsarbete.

Kommissionen kritiserades dock för att ha agerat senfärdigt. I samband med tillkännagivandet av det första investeringspaketet den 13 mars medgav von der Leyen att man underskattat pandemins magnitud. Efterhand har EU intensifierat sitt arbete, med ett antal olika åtgärder (som listas nedan). I en debatt i Europaparlamentet den 16 april 2020 bad Ursula von der Leyen Italien om ursäkt för att kommissionen inte hade tagit situationen på allvar och inte agerat i tid i början av pandemin. Samtidigt sa hon att EU hade gjort mer mot pandemin under de föregående fyra veckorna än vad EU gjorde under de första fyra åren under finanskrisen.


Covid-19-pandemin i Europa

miniatyr|350x350px|Ursula von der Leyen, Europeiska kommissionens ordförande, inför Europaparlamentet i juli 2019.
Många av länderna som drabbats av coronavirusutbrottet i Europa är en del av Europeiska unionen, ett samarbete mellan 27 europeiska demokratier som genom Lissabonfördraget har ett antal överstatliga befogenhetsområden. När det kommer till folkhälsa liksom hälsa och sjukvård har EU dock bara en stödjande befogenhet, vilket innebär att möjligheterna för EU och Europeiska kommissionen att agera i en pandemi är begränsade. Ansvarig kommissionär Janez Lenarčič konstaterade inledningsvis i pandemins utbrott att det är lite EU kan göra på hälsoområdet utan medlemsstaternas stöd. Trots det har ett antal åtgärdspaket, som rör både hälsa och ekonomi, presenterats och införts.

13 mars 2020 presenterade Europeiska kommissionens ordförande Ursula von der Leyen ett första åtgärdspaket för att mildra konsekvenserna av coronavirusutbrottet med fokus på att stötta sjukvården och motverka de direkta ekonomiska effekterna på kort sikt. Kommissionen beslutade även att lätta på bestämmelserna kring statsstöd samt budgetunderskott inom stabilitets- och tillväxtpakten för att ge medlemsstaterna större frihet att stötta olika sektorer ekonomiskt. Ytterligare åtgärder presenterades under andra halvan av mars, däribland olika typer av investeringsåtgärder, inreseförbud för de flesta tredjelandsmedborgare till EU och Schengenområdet och en rad olika rekommendationer till medlemsstaterna om hur de bland annat bör underlätta den fria rörligheten för varor genom sina återinförda gränskontroller. I början av april föreslog kommissionen även ett stödpaket för korttidsarbete.

Kommissionen kritiserades dock för att ha agerat senfärdigt. I samband med tillkännagivandet av det första investeringspaketet den 13 mars medgav von der Leyen att man underskattat pandemins magnitud. Efterhand har EU intensifierat sitt arbete, med ett antal olika åtgärder (som listas nedan). I en debatt i Europaparlamentet den 16 april 2020 bad Ursula von der Leyen Italien om ursäkt för att kommissionen inte hade tagit situationen på allvar och inte agerat i tid i början av pandemin. Samtidigt sa hon att EU hade gjort mer mot pandemin under de föregående fyra veckorna än vad EU gjorde under de första fyra åren under finanskrisen.

I mars 2020 blottlade coronavirusutbrottet även betydande skillnader i EU-ländernas – och kommissionens – syn på hur krisen skulle hanteras, särskilt dess ekonomiska effekter. Kommissionen uppmanade EU-länderna att inte stänga sina gränser, men under andra halvan av mars hade nästan samtliga medlemsstater återinfört gränskontroller. Totalt elva medlemsstater – däribland Frankrike och Tyskland – införde dessutom till en början exportförbud för bland annat medicinsk skyddsutrustning,Se bilaga 1 i "Covid-19 och den fria rörligheten – Preliminära lärdomar från hälsokrisen" vilket satte stopp för viktiga leveranser mellan EU-länderna.Stängda gränser stoppar sjukvårdsutrustning Dessa förbud mjukades dock upp efter påtryckningar från andra EU-länder och kommissionen. Ett antal länder började under mitten av april att diskutera hur man kan lätta på restriktionerna, vilket föranledde Ursula von der Leyen att ta initiativ till en EU-gemensam exitstrategi.

Nio euroländer – Belgien, Frankrike, Grekland, Irland, Italien, Luxemburg, Portugal, Slovenien och Spanien – efterlyste införandet av gemensamma euroobligationer, så kallade ”coronaobligationer”, för att ge utsatta medlemsstater möjlighet att låna till en låg ränta. Förslaget diskuterades vid Europeiska rådets sammanträde den 26 mars 2020, men blockerades av Nederländerna och Tyskland, med stöd av bland annat Finland och Österrike. Dessa länder ville istället använda sig av befintliga verktyg, till exempel Europeiska stabilitetsmekanismen, för att stödja utsatta länder. Vid sitt telefonsammanträde 7 april 2020 misslyckades Eurogruppen, bestående av euroländernas finansministrar, med att nå en kompromiss om de ekonomiska åtgärderna, främst på grund av oenighet mellan Italien och Nederländerna. Ett nytt telefonsammanträde hölls 9 april 2020. Euroländerna enades då slutligen om en kompromiss på totalt 540 miljarder euro; 240 miljarder euro genom ESM (utan några omfattande krav på reformer i medlemsstaterna), 200 miljarder euro genom Europeiska investeringsbanken och 100 miljarder euro genom kommissionens program SURE för korttidsarbete. Paketet, som blir ett av de största ekonomiska stimulanspaket någonsin, beskrevs av Frankrikes finansminister Bruno Le Maire som ”den viktigaste planen i EU:s historia”. Den har jämförts med Marshallplanen, bland annat av Europaparlamentets talman David Sassoli.

Under EU-toppmötet den 23 april diskuterade EU:s stats- och regeringschefer ett återhämtningspaket. Toppmötet beskrevs som ovanligt kort, och visade en enighet mellan deltagarna. Europeiska kommissionen fick två veckor på sig att ta fram en detaljerad kalkyl för hur återhämtningspaketet skulle utformas. Ursula von der Leyen och Europeiska centralbankens chef Christine Lagarde deltog under mötet.


Covid-19-pandemin i Europa

På ett nationellt plan använde man sig av olika åtgärder i olika länder. I flera europeiska länder hölls arbetsplatser, skolor och affärer stängda, och större sammankomster förbjöds. Strategierna skilde sig dock åt. I Italien, Frankrike och Spanien beordrade man medborgare att stanna inomhus, vilket upprätthölls genom att militär och polis patrullerade gator. I Storbritannien hölls pubar länge öppna, men landet införde den 23 mars förbud för alla sammankomster med mer än två personer. Sverige var ett av få länder som fortsatte att hålla grundskolor öppna, även om gymnasier och universitet stängdes. De olika åtgärderna berodde dels på var i smittspridningskurvan man befann sig, dels på landets eller områdets kultur, resurser, styre och lagar. Det fanns också olika teorier om vad som fungerar bäst. Världshälsoorganisationens generalsekreterare Tedros Adhanom Ghebreyesus framhöll dock att det inte räcker med en metod: "Inte bara tester. Inte bara smittspårning. Inte bara karantän. Inte bara social distansering. Gör allt av det."

Vanliga typer av nedstängningsåtgärder innefattade bland annat nedstängning av skol- och universitetslokaler, begränsning av sammankomster, in- och utreserestriktioner och nedstängning av kommers, företag och icke nödvändig verksamhet utanför hemmen. De flesta europeiska länder utom Sverige valde att stänga grundskolor. Sverige valde enbart att stänga gymnasier och högre undervisning. I majoriteten av Europas länder hölls bara mataffärer och apotek öppet. I vissa länder, exempelvis Danmark, tilläts exempelvis takeawayvarianter på restauranger. I vissa länder, som Tjeckien och Österrike, tilläts viss verksamhet vara öppen eller öppnas under förutsättning att andningsskydd användes. I några länder, exempelvis Cypern, infördes utegångsförbud, och i exempelvis Belgien, Estland, Frankrike, Italien, Litauen, Luxemburg och Spanien förbjöds alla allmänna sammankomster utomhus.

Tankesmedjan Bruegel konstaterade i ett inspel till Europeiska unionens råd – ett inspel framtaget på uppdrag av det kroatiska ordförandeskapet i rådet – att de flesta europeiska länder skulle komma att bli tvungna att behöva införa olika grader av karantän och lockdown, åtgärder som skulle kunna ha stora negativa konsekvenser för ekonomin. De ekonomiska konsekvenserna av dessa åtgärder, menar de, skulle i så fall bli stora på både utbud och efterfrågan. För att bemöta dessa negativa konsekvenserna föreslog de fyra ytterligare stödåtgärder:Maria Demertzis, M., A. Sapir, S. Tagliapietra and G. Wolff (2020) 'An effective economic response to the coronavirus in Europe', Policy Contribution 06/2020, Bruegel

 Tillräckligt med resurser till hälso- och sjukvården.
 Införande av riktade åtgärder för individer (exempelvis egenanställda), företag och lokala gemenskaper som är särskilt utsatta.
 Försäkringsrelaterade åtgärder av breda, makroekonomiska slag för att bemöta de indirekta effekterna. En av deras rekommendationer var exempelvis att halvera företags socialförsäkringsavgifter under tre månader, eller att slopa arbetsgivaravgiften. Sådana åtgärder, som i Sverige bland annat föreslogs av Moderaterna, skulle kräva budgetunderskott, menar man.
 Specifika program för obligationer och liknande åtgärder för ökad likviditet från Europeiska centralbanken.

Bland de större europeiska länderna, exempelvis Tyskland, Storbritannien, Italien, Spanien och Frankrike, var statliga lån eller kreditgarantier för företag, inkomststöd för utsatta arbetare, anstånd med skatteinbetalning, uppskjutna eller sänkta socialförsäkringsavgifter samt återbetalning av semesterdagar vanliga finanspolitiska åtgärder.

På europeisk nivå stack Storbritannien och Sverige länge ut genom att vara relativt restriktiva med nedstängningsåtgärder. Detta mötte dock kritik, bland annat av olika läkare och epidemiologer. I mitten av mars ändrade Storbritannien snabbt strategi, då man menade att man fick tillgång till ny data. Det innebar att Sverige stack ut på europeisk och global nivå, vilket föranledde diskussion och både positiv och negativ kritik

I mitten av mars ändrade Storbritannien snabbt strategi, då man menade att man fick tillgång till ny data. Det innebar att Sverige stack ut på europeisk och global nivå, vilket föranledde diskussion och både positiv och negativ kritik.


Covid-19-pandemin i Europa

På ett nationellt plan använde man sig av olika åtgärder i olika länder. I flera europeiska länder hölls arbetsplatser, skolor och affärer stängda, och större sammankomster förbjöds.


Covid-19-pandemin i Europa

På ett nationellt plan använde man sig av olika åtgärder i olika länder. I flera europeiska länder hölls arbetsplatser, skolor och affärer stängda, och större sammankomster förbjöds. Strategierna skilde sig dock åt. I Italien, Frankrike och Spanien beordrade man medborgare att stanna inomhus, vilket upprätthölls genom att militär och polis patrullerade gator.


Covid-19-pandemin i Europa

På ett nationellt plan använde man sig av olika åtgärder i olika länder. I flera europeiska länder hölls arbetsplatser, skolor och affärer stängda, och större sammankomster förbjöds. Strategierna skilde sig dock åt. I Italien, Frankrike och Spanien beordrade man medborgare att stanna inomhus, vilket upprätthölls genom att militär och polis patrullerade gator. I Storbritannien hölls pubar länge öppna, men landet införde den 23 mars förbud för alla sammankomster med mer än två personer. Sverige var ett av få länder som fortsatte att hålla grundskolor öppna, även om gymnasier och universitet stängdes. De olika åtgärderna berodde dels på var i smittspridningskurvan man befann sig, dels på landets eller områdets kultur, resurser, styre och lagar. Det fanns också olika teorier om vad som fungerar bäst. Världshälsoorganisationens generalsekreterare Tedros Adhanom Ghebreyesus framhöll dock att det inte räcker med en metod: "Inte bara tester. Inte bara smittspårning. Inte bara karantän. Inte bara social distansering. Gör allt av det."

Vanliga typer av nedstängningsåtgärder innefattade bland annat nedstängning av skol- och universitetslokaler, begränsning av sammankomster, in- och utreserestriktioner och nedstängning av kommers, företag och icke nödvändig verksamhet utanför hemmen. De flesta europeiska länder utom Sverige valde att stänga grundskolor. Sverige valde enbart att stänga gymnasier och högre undervisning. I majoriteten av Europas länder hölls bara mataffärer och apotek öppet. I vissa länder, exempelvis Danmark, tilläts exempelvis takeawayvarianter på restauranger. I vissa länder, som Tjeckien och Österrike, tilläts viss verksamhet vara öppen eller öppnas under förutsättning att andningsskydd användes. I några länder, exempelvis Cypern, infördes utegångsförbud, och i exempelvis Belgien, Estland, Frankrike, Italien, Litauen, Luxemburg och Spanien förbjöds alla allmänna sammankomster utomhus.

Tankesmedjan Bruegel konstaterade i ett inspel till Europeiska unionens råd – ett inspel framtaget på uppdrag av det kroatiska ordförandeskapet i rådet – att de flesta europeiska länder skulle komma att bli tvungna att behöva införa olika grader av karantän och lockdown, åtgärder som skulle kunna ha stora negativa konsekvenser för ekonomin. De ekonomiska konsekvenserna av dessa åtgärder, menar de, skulle i så fall bli stora på både utbud och efterfrågan. För att bemöta dessa negativa konsekvenserna föreslog de fyra ytterligare stödåtgärder:Maria Demertzis, M., A. Sapir, S. Tagliapietra and G. Wolff (2020) 'An effective economic response to the coronavirus in Europe', Policy Contribution 06/2020, Bruegel

 Tillräckligt med resurser till hälso- och sjukvården.
 Införande av riktade åtgärder för individer (exempelvis egenanställda), företag och lokala gemenskaper som är särskilt utsatta.