Lista över Sveriges regenter

      Vasaätten
 Namn Bild Födelse Tillträde Frånträde Död KällorGustav Vasa 100px Kung 6 juni 1523 29 september 1560 på slottet Tre Kronor i Stockholm Erik XIV 100px 13 december 1533 på slottet Tre Kronor i Stockholmson till Gustav Vasa och Katarina av Sachsen-Lauenburg Tronföljare 1544 vid införandet av Västerås arvföreningKung 29 september 1560 vid faderns död 29 september 1568 tillfångatagen och avsatt av sina bröder Johan och Karl26 januari 1569 formellt avsatt av ständerna 26 februari 1577 på Örbyhus slott i Uppland Lagerqvist (1976), s. 150; Lagerqvist & Åberg, s. 30; Larsson (1994), s. 39; Ohlmarks, s. 108Johan III 100px 20 december 1537 på Stegeborgs slott i Östergötlandson till Gustav Vasa och Margareta Eriksdotter (Leijonhufvud) Utropad till kung 30 september 1568 efter brodern Eriks avsättningErkänd som kung av ständerna 26 januari 1569 17 november 1592 på slottet Tre Kronor i Stockholm Lagerqvist (1976), s. 154; Lagerqvist & Åberg, s. 30-31; Larsson (1994), s. 43-44; Ohlmarks, s. 110Sigismund 100px 20 juni 1566 på Gripsholms slottson till Johan III och Katarina Jagellonica Kung 17 november 1592 vid faderns död 24 juli 1599 avsatt av ständerna 19 april 1632 i Warszawa Lagerqvist (1976), s. 157; Lagerqvist & Åberg, s. 31-32; Larsson (1994), s. 50 & 53; Ohlmarks, s. 112Karl IX 100px 4 oktober 1550 på slottet Tre Kronor i Stockholmson till Gustav Vasa och Margareta Eriksdotter (Leijonhufvud) Bekräftad av ständerna som riksföreståndare 24 juli 1599 vid Sigismunds avsättningKung 22 mars 160430 oktober 1611på Nyköpingshus i Södermanland Gustav II Adolfäven känd under namnet Gustav Adolf den store 100px 9 december 1594 på slottet Tre Kronor i Stockholmson till Karl IX och Kristina av Holstein-Gottorp Tronföljare 22 mars 1604 vid faderns trontillträdeOmyndig kung 30 oktober 1611 vid faderns dödMyndigförklarad 26 december samma år 6 november 1632 stupad i slaget vid Lützen Lagerqvist (1976), s. 164; Lagerqvist & Åberg, s. 33; Larsson (1994), s. 64-66; Ohlmarks, s. 116Kristina 100px 7 december 1626 på slottet Tre Kronor i Stockholmdotter till Gustav II Adolf och Maria Eleonora av Brandenburg Tronföljare från födselnOmyndig drottning 6 november 1632 vid faderns dödMyndigförklarad 8 december 1644 6 juni 1654 abdikerad till förmån för Karl X Gustav 9 april 1689 i Rom Lagerqvist (1976), s. 173; Lagerqvist & Åberg, s. 33-34; Larsson (1994), s. 77-78; Ohlmarks, s. 118 Namn Bild Födelse Tillträde Frånträde Död Källo

Vasaätten Vasaätten Namn Bild Födelse Tillträde Frånträde Död KällorGustav Vasa 100px Kung 6 juni 1523 29 september 1560 på slottet Tre Kronor i Stockholm Erik XIV 100px 13 december 1533 på slottet

Karl IXFödd:1550-10-04 – Stockholms stad, Stockholms län (på Stockholms slott)
Död:1611-10-30 – Nyköpings stad, Södermanlands län (på Nyköpings slott, begraven i Strängnäs domkyrka)
Kung
Band 20 (1973-1975), sida 630.
Meriter
Karl IX, f 4 okt 1550 på Sthlm slott, d 30 okt 1611 på Nyköpings slott, begr i Strängnäs domkyrka. Föräldrar: konung Gustav I o Margareta Eriksdtr (Leijonhufvud). Arvfurste enl Västerås arvförening, erhöll genom Gustav I:s testamente 60 som hertigdöme Värmland, större delen av Södermanland o Närke, vissa socknar i Västmanland o delar av Vadsbo hd, Skar, tillträdde styr i hertigdömet i samband med statskuppen 68, vid Johan III:s död i avvaktan på Sigismunds återkomst till Sverige erkänd av rådet som riksförest 93, erkänd som riksförest med k mandat efter Sigismunds avresa 94, nedlade regeringen under en period 96 men återtog den snabbt, avtvingade ständerna i Arboga 97 en mer fullständig kunglig myndighet i Sigismunds frånvaro, återtog praktiskt riksföreståndarskapet efter segern vid Stångebro 98, hans ställn bekräftad av ständerna i Jönköping 99, erbjöds kronan av ständerna 00 men avvisade valet, regerade i praktiken med full k myndighet, antog kunganamn aug 03, krönt vid riksdagen i Uppsala 15 mars 07.
G 1) 11 maj 79 i Heidelberg, Rhenpfalz, Tyskland, m Maria Anna av Pfalz, f 24 juli 61 där, d 29 juli 89 på Eskilstuna slott, dtr till kurfursten Ludvig VI av Pfalz o Elisabet av Hessen; 2) 27 aug 92 i Nyköping m Kristina av Holstein-Gottorp, f 12 april 73, d 8 dec 25 på Nyköpings slott, dtr till hertig Adolf av Holstein-Gottorp o Kristina av Hessen.
Biografi
Eftersom K endast formellt tillträdde hertigdömet enligt faderns testamente — han var vid dennes död bara 10 år gammal — o uppfostrades dels vid styvmoderns, dels vid Erik XIV:s hov, kom han inte att särskilt hårt drabbas av Arboga artiklar 1561. Furstendömet förvaltades för hans räkning av konungen. Som yngling kom han att alltmera vistas i dennes närhet. Om den teoretiska utbildning han under dessa ungdomsår fick är endast litet känt. Förmodanden om att den varit ringa grundar sig tydligtvis på en värdering av K:s sedermera grovkorniga o folkliga retorik o skrivsätt men jävas i viss mån av vad som numera är känt om hans bokinköp, även om dessa vittnesbörd hänför sig till mannaåren (v Platen). Att hans utbildning liksom brödernas varit starkt koncentrerad till det teologiska området är dock oomtvistligt o typiskt för ett skede där religionen var starkt omstridd o befolkningens religionsval på många håll omedelbart beroende av furstens övertygelse.
Om de överväganden som förde K till deltagande i upproret 1568 är intet utrett. Med tanke på hans sedermera dokumenterade legitimism är det att förmoda att situationens allvar tett sig helt övertygande. Sannolikt har Erik XIV:s giftermål också framstått som ett brott mot andan i arvföreningen o testamentet, två hörnpelare — skulle det visa sig — i K:s statsrättsliga åskådning.
Johan III:s makttillträde medförde att K:s furstendöme något utökades i sin västgötadel med resten av Vadsbo hd samt Valle hd. Han framträdde nu som självständig regent i hertigdömet o fick vid en delning 1572 av de gustavianska arvegodsen främst gods inom hertigdömet. K yppade sedermera missnöje med uppdelningen, men detta ledde inte till konflikt med brodern. Om han verkligen känt till de planer på den restitution av Erik XIV, som brukar kallas de Mornays sammansvärjning, har det inte varit tal om ett aktivt engagemang. Tydligtvis har K under 1570-talet med iver kastat sig över förvaltningsuppgifterna i sitt furstendöme. Detta är det första område där man möter K som en politiker med egen profil. Fullständiga utredningar saknas ännu men viktiga delar har klarlagts genom bl a den stadshistoriska (Öhman) o kyrkohistoriska litteraturen (Ohlsson, Strömberg-Back).
Statsrättsligt var K:s styrelse i hertigdömet reglerad av arvförening o testamente, men de meningsskiljaktigheter mellan forskarna som gällt särskilt testamentets innebörd saknar betydelse så länge K praktiskt kunde hävda i det närmaste full kunglig myndighet över hertigdömet vad gäller för- valtning o inrikespolitik (enda undantaget extra gärder o hjälper som tillkom konungen — de var under Johan III :s nöd- o krigsår betydande).
K:s förvaltning av hertigdömet följde i huvudsak den europeiska merkantilismens mönster o vittnar om en tidig internationell orientering. K anlade städer (Karlstad, Mariestad, Mariefred o Bro, senare Kristinehamn), ivrade för uppodling av ny mark, främjade invandring av finnar o tyskar, gav städerna vidsträckt skydd genom lättnader i exporttullarna o skärpning av transit-tullarna samt regler mot etablering genom ombud av främmande städers köpmän i furstendömets städer. Å andra sidan har det visat sig att K tillät o främjade att adelsmän bedrev borgerlig näring i hans huvudstad Nyköping (Öhman). Detta var en inkonsekvens som tillåter slutsatsen att K:s merkantilism främst var praktiskt motiverad o syftade till större inkomster genom blomstrande ekonomi i städerna.
Ett viktigt merkantilistiskt drag i denna politik var bergsbrukets förkovran o vården om det hantverk o den småindustri som arbetade med militär utrustning (vapen, kläde). Även K:s omsorger om livsmedelsproduktion o livsmedelshandel måste ses i sammanhang med rustningarna särskilt för kriget i Estland o Livland. Man har med rätta dragit slutsatsen att det ekonomiska uppsvinget särskilt i Nyköping starkt främjats dels av kriget i öster, dels av förvaltningens behov o av hovhållningen. Till saken hör att K under dessa årtionden nästan ständigt vistades inom hertigdömet, med undantag bara för de långa utrikesresorna 1577—78 o 1579.
K:s aktiva insatser för främjandet av manufaktur för militära behov tyder bestämt på ett aktivt engagemang i den expansiva krigspolitik i öster som Johan III bedrev under tidvis starkt motstånd från rådsadeln. Bilden kompliceras visserligen av att hertigdömet med viktiga exporthamnar o lämpliga manufakturer i särskilt hög grad kunde dra ekonomisk nytta av kriget o av att K kunde utnyttja hertigdömets industriella resurser för sina egna rustningar som var betydande.
K:s skattepolitik i furstendömet har till det yttersta utnyttjat o stundom gått utöver vad som stadgats i avtal mellan Johan III o K 1569, men K har i vissa fall genom brev befriat bönderna från att utge gärder o extra uttaxeringar, med hänsyn till den samlade skattebördan, som blivit särskilt tung därför att han själv tog ut motsvarande extra prestationer, ibland godvilligt givna, ibland framtvingade, för sitt eget o hovets underhåll, som kostgärder, nattlägersgärder o knektgärder till furstendömets krigsfolk. Vissa extraordinarie pålagor har utgjorts dubbelt, till både K o konungen. Till detta har kommit dagsverken o hjälppersedlar till hertigens slott o gårdar. Den extra tungan har i viss utsträckning uttagits även av stormännens arrendebönder, vilket lett till klagomål o ligger bakom motsättningarna mellan K o rådsadeln (Nilsson 1952).
K:s kritiska hållning till adelns privilegier har inte hindrat att han bekräftat dessa, vad gäller furstendömet, i brev till skilda adelsmän, något som tyder på att dessa hyst oro för sin ställning. I enskilda fall har K förbättrat privilegierna för medhjälpare inom hertigdömet men alltid på behaglig tid, vilket band förmånstagarna till lojalitet mot honom (Nilsson 1952). Detsamma gäller i allmänhet om K:s donationer som vanligtvis gavs med inskränkande bestämmelser, bl a med konfirmationsbestämmelser av den typ som K sedermera skulle låta kodifiera i Norrköpings beslut 1604 (Nilsson 1947). I sin helhet kan man karaktärisera K:s skatte-, privilegie- o donationspolitik som ett strängt hävdande av hans fiskaliska intressen, kompletterat med eftergifter i enskilda punkter under villkor som tryggade förmånstagarnas lojalitet.
De kyrkopolitiska frågornas betydelse gör det särskilt viktigt att följa K:s handlande för egen o för furstendömets del. Då Johan III:s liturgistiska strävanden hotade att aktualiseras i form av nya kyrkliga stadgor o bekännelser, lät K sammankalla ett prästmöte för furstendömet, där en trohetsförsäkran sept 1576 direkt utsade att furstendömets präster hade att förkunna "Guds heliga, klara och rena ord" utan någon bilära o andra ceremonier. En hänvisning till Gustav I:s tid tillfogades. I ett annat sammanhang pekade K på 1572 års kyrkoordning som rättesnöre. Detta betydde att han motsatte sig liturgins införande i hertigdömet. Då biskop Nils i Strängnäs dock undertecknade 1577 års beslut om liturgin, skedde det med reservationen quantum ad coronam, för att inte binda K. Trots detta fick biskopen en tillrättavisning av K med den ovan nämnda hänvisningen till KO 1572 o till biskopens samvete o ansvar inför Gud. Karaktäristiskt för K:s försiktighet i kyrkopolitiken vid denna tid är att biskop Nils dock fick kvarstå i ämbetet till sthlmsstadgans år 1582 (se nedan), då han suspenderades av K. Då hade denne i flera år undvikit offentliga uttalanden i frågan o exempelvis då prästerna inför hyllningen av Maria av Pfalz begärde en särskild försäkran i religionen av bägge makarna, undandragit sig detta med en hänvisning till "profeternas och apostlarnas skrifter". Mindre direkt avvisande hade K varit till Nova Ordinantia, som också underskrivits av biskop Nils. K gjorde en del invändningar men gick med på att NO skulle få användas i hertigdömet, något han dock senare begränsade till Strängnäs domkyrka — lantprästerna skulle vara befriade (Strömberg-Back). Till K:s agerande i religionspolitiken hör också att han förordnade en särskild superintendent i Värmland o under denne lade västgötadelarna av hertigdömet, vilket i praktiken innebar en delning av Skara stift.
K:s självständiga förvaltning av hertigdömet kunde inte annat än leda till en konflikt med Johan III. Denna bröt ut i början av 1580-talet o ledde till sthlmsstadgan 1582, antagen i K:s frånvaro. Stadgan, som utarbetats av Hogenskild Bielke o Erik Sparre, reglerade de kungliga o furstliga rättigheterna helt till konungens förmån. Ett slag riktades mot K:s skatte- o privilegiepolitik genom stadgandet att vad konungen stadfäst därvidlag skulle gälla även i furstendömet. Att rådsadeln här stödde konungen berodde på att den själv drabbats av K:s politik. Av hertigarna givna donationer o särskilda privilegier skulle återgå till kronan med hertigdömet. På denna punkt rättade sig K redan i konfirmationsbreven s å men inte i frågan om uttaxerande av extraskatter, något som 1585 ledde till ett direkt förbudsbrev från Johan III till hertigdömets adel (Nilsson 1947, 1952). En kompromiss i denna fråga nåddes först vid Vadstenamötet 1587, då K fick bekräftat t ex att hans donationer skulle äga bestånd så länge furstelinjen fortlevde. Däremot fick K finna sig i att förhandlingar om extra pålagor från frälsets bönder skulle ske med deras herrar, inte med frälselandborna själva.
I kyrkopolitiken är stadgan styckevis mera försiktig, sedan Erik Sparre lyckats få in en vag reservation för vidare utredning, närmast till vad ett kommande kyrkomöte kunde tänkas bestämma om kyrkoseder o ceremonier. Dess skarpare är stadgans utsago, att ärkebiskopen var undergiven konungens myndighet, men endast dennes. Furstar däremot var undergivna ärkebiskopen. K skulle enligt denna bestämmelse tvingas antaga NO o liturgin inom hela hertigdömet (Strömberg-Back).
K:s kyrkopolitik radikaliserades nu snabbt. Han hade redan tidigare tagit avsatta präster från det kungliga maktområdet i sitt beskydd, givit dem asyl o ämbeten. En av dem, den avsatte linköpingsbiskopen Martinus Olai Gestricius, hade redan 1581 av K satts till kyrkoherde i Nyköping, o 1586 satte han Petrus Jona;, som återkommit från landsflykt i Tyskland i K:s sällskap o på dennes uppmaning, till biskop i Strängnäs. Han understödde nu också den landsflyktige Abraham Angermannus i dennes antiliturgistiska härnadståg. En definitiv brytning med Johan III tedde sig nära, just i religionsfrågan. Då visade det sig emellertid att K var beredd till vissa smärre eftergifter, tydligtvis efter ett samarbete med Erik Sparre, allt i syfte att undvika en konflikt. Han kunde visserligen inte kompromissa om läran, däremot om ceremonierna. Samtidigt mildrades också Johan III:s hållning i religionsfrågan, så att ett slags kompromiss blev möjlig genom Vadstenaförfattningen 1587: Johan III gick med på att skjuta vissa tvistefrågor till ett kyrkomöte, K godtog motpartens kompromissförslag om biskopsval.
Skiftena i K:s kyrkopolitiska hållning torde ha sin förklaring i hans ställning i riket, som till en början inte var stark, samt i hans oro för en rekatolisering vid ett tronskifte som skulle föra Sigismund till kronan. Bakom ligger uppfattningen att fursten hade att bestämma undersåtarnas religion. För att hindra en rekatolisering var K rent av beredd att offra både konungens o sin egen makt över biskopsutnämningarna. Genom att där ställa sig på antiliturgisternas sida, liksom i flera andra frågor, kunde han ena fronten mot en rekatolisering. Den uppoffring han gjorde visar att han betraktade faran som reell (Strömberg-Back).
Senare under året 1587, som börjat med kompromisserna i Vadstena, valdes Sigismund till polsk konung. Detta betydde, att Johan III blev starkare beroende av rådsherrarna, vars ledare genomfört valet, o dessa fick i Kalmar stadga, utfärdad utan att K tillfrågats, sin belöning: riket skulle i Sigismunds frånvaro regeras av ett sjumannakollegium, K skulle ha rätt att tillsätta en av de sju o det stadgades uttryckligen, att han eljest inte fick befatta sig med riksstyrelsen. En förutsättning för detta aktstycke var att rådsherrarna betraktat rekatolise-ringsfaran som avvärjd o därför inte behövde K:s stöd. Stadgan väckte K:s utomordentliga vrede o han skulle återkomma till vad han ansåg vara en aktion mot hela Vasaätten ännu i den stora uppgörelsen med rådsadeln år 1600. Den markerade en brytning mellan K o Johan III men också mellan K o rådsadeln, vilket kom till starka uttryck t ex då K trots Vadstenastadgans uttryckliga förbud 1588 pålade adelns bönder i hertigdömet tavernpengar utan att först förhandla med deras herrar (Nilsson 1952).
Situationen förändrades snabbt sedan Johan III o rådet vid Revalmötet 1589 råkat i en olöslig konflikt i frågan om Sigismunds återkallande till Sverige. Det blev en försoning mellan K o Johan III, och under K:s inflytande reagerade Johan III genom att beröva en rad av de ledande rådsherrarna o flera av det finska krigsbefälet, som spelat en viktig roll vid Revalmötet i syfte att rädda den för dem viktiga unionen med Polen (Renvall), deras förläningar o ämbeten. De anklagades för stämplingar mot arvriket o Vasaätten. Kalmarstadgan annullerades. En inkallad riksdag förordnade äldste arvfursten till regent vid fall av tronskifte med omyndig arvinge. K:s seger var fullständig. Under de närmaste åren fungerade han som Johan III:s medregent. Alldeles ense var de visserligen inte: vid 1590 års privilegieförhandlingar ändrade Johan på ett par punkter kuppartat det ursprungliga kungliga förslaget som K utarbetat. Men de var ense om att framtvinga en försämring av främst den rika rådsadelns ställning. Den nya privilegiestadgan tillämpades emellertid inte av K i furstendömet. Man har med rätta antagit att K därmed förberedde sig inför den nya politiska konstellation som skulle bli nödvändig vid Johans död (Nilsson 1952).
Kort efter Johan III:s död inleddes förhandlingar mellan K o rådsadeln. Herrarna har velat erkänna K endast som den förnämste i regeringen, K har krävt riksföreståndarskap med full kunglig myndighet. En kompromiss nåddes i jan 1593: K erkändes som riksföreståndare men fick sin myndighet begränsad genom föreskriften att han skulle styra med rådets råd o samtycke (Palme 1952, 1963). En verklig samregering vidtog, men ju mer Sigismunds ankomst närmade sig, dess mer blev K beroende av herrarna som framtvingade nya förläningar åt sig. Till förberedelserna för Sigismunds ankomst hörde Uppsala möte, där K tidvis var närvarande men utan att påverka förhandlingarna, vilket inte erfordrades, eftersom mötet helt enligt hans önskan avskaffade Johan III:s nymodigheter i kulten o i läran följde linjer som K tidigt anvisat.
Under Sigismunds vistelse i Sverige 1593—94 utspelades ett triangeldrama mellan konung, arvfurste o aristokrati. Rådsadeln syftade till en återgång till Kalmar stadga o det senmedeltida rådsväldet, K till riks-föreståndarskap i konungens ställe, Sigismund ville ha fullt erkännande av en teokratisk absolutism. I vissa punkter samverkade Sigismund o K, så i att avvärja adelns privilegiekrav. Eftersom Sigismund förpliktat sig att snart återvända till Polen kom förhandlingarna även att gälla formen för styrelsen i hans frånvaro. Under dessa förhandlingar, som blev långvariga, har K envist stått på sin rätt enligt arvförening o testamente, medan rådet önskat kollegial samregering utan rätt för K att handla på eget bevåg. Sigismund har till slut ovilligt valt att så långt möjligt decentralisera styrelsen i syfte att kunna handlägga vissa sv regeringsärenden i Polen. Resultatet blev att Sigismund lämnade Sverige utan att ha givit för någondera parten tillfredsställande fullmakter samt efter att ha insatt konungstrogna ståthållare i Sthlm o i flera stora län. En ny regeringsöverenskommelse mellan K o rådet, efter samma linjer som i jan 1593, blev ofrånkomlig, fastän det krävdes långvariga förhandlingar att nå dit, bl a med nya förläningar åt herrarna som pris för eftergifter åt K.
Praktiskt grep K regeringstyglarna men aktionen mot Sigismunds ståthållare blev en svår påfrestning på samarbetet mellan K o rådet. Slutligen har K beslutat att vädja till ständerna i regeringsfrågan — han hade hotat med det redan före Sigismunds avresa. Herrarna var motsträviga men tvingades slutligen ge med sig. K:s program för riksdagen, som samlades i Söderköping 1595, var klart: riksföreståndarskap med full kunglig myndighet, upphävande av decentraliseringen — dvs ingen kommunikation mellan Sigismund o enskilda ståthållare, närmast avsågs Klas Fleming i Finland. Rådets program är lika klart ådagalagt: det ville hindra K i dessa avsikter. Riksdagens förhandlingar blev dramatiska, med K o Erik Sparre som huvudagerande. Erik Sparre har lyckats samla alla ständerna till en avvisande hållning till K:s krav i regeringsfrågan. Rådet kunde alltså få ständerna med sig, o K tvingades acceptera ett riksföreståndarskap som begränsades av rådets medverkan, liksom 1593 o 1594 (Palme 1952).
Söderköpings riksdags beslut utmynnade i en sammansvärjningsformel, av allt att döma utformad av Erik Sparre, med syfte att binda ständerna en för alla o alla för en mot vidare maktsträvanden från K. Denna formel kom K att sedan använda mot herrarna, dess upphovsmän, genom att påstå att de söndrat sig från beslutet genom att inte gå med på en väpnad aktion för att tvinga Klas Fleming o finnarna att biträda detta. Konflikten fortsatte, sedan K kort efter riksdagen börjat en rannsakning efter kronans bortförlänta eller eljest avhända gods o räntor, vilken direkt drabbade rådsadeln. Sedan Sigismund högtidligen ogiltigförklarat Söderköpingsbeslutet som olagligt o samarbetet med rådet upphört, inkallade K åter ständerna, till Arboga 1597. Trots hårt motstånd, lett av de närvarande biskoparna, kunde han där genomdriva vad han syftat till redan 1595 (Palme 1952). Vad K:s folkliga agitation före Arbogamötet, särskilt vid vintermarknaderna, faktiskt betytt för stämningen vid riksdagen är svårt att fastställa. Eftersom han starkt spelade på herrehatet o Klas Flemings hårdhänta uppgörelse med en folklig upprorsrörelse i Finland ("klubbekriget"), med starkt överdrivna uppgifter
I detalj, kan man förmoda att agitationen bidrog till att hålla mer räddhågade personer inom adelsoppositionen borta från riksdagen. Därmed, liksom genom K:s väpnade aktion i Finland senare på året, blev emellertid brytningen med Sigismund oåterkallelig.
Genom bud, brev o personliga besök hade herrarna övertygat Sigismund om nödvändigheten att handla. K tycks närmast ha väntat en propagandistisk aktion ute i Europa för att isolera honom o sökte värja sig genom en intensiv motagitation. Eftersom Sigismund tvekade om militär framgång o hade svårt att lämna Polen, försökte han genom beskickningar komma till tals med K o egga motståndsviljan hos K:s motståndare, som emellertid av religionspolitiska skäl ofta tvekade inför ett samarbete. Rustningar i Polen vintern 1597—98 gav dock klart besked om Sigismunds avsikter (Tunberg ), o i slutet av juli gick han över till Sverige, samtidigt som en kungatrogen styrka från Finland hade landstigit på upplandskusten för att gå mot Sthlm. K:s rustningar till försvar kom sent i gång; han lyckades emellertid hejda finnarna innan det blev nödvändigt att gå mot söder o möta den polska hären. Situationens allvar markerades av att den polske magnaten Samuel Laski, som väl kände sv förhållanden, lyckades övertala ståthållarna i Sthlm att ställa sig till Sigismunds förfogande.
Sigismund hade till sin hjälp kallat diplomatiska ombud för nordtyska furstar. Redan detta tvingade K till underhandlingar, o på sensommaren utspelades ett invecklat drama, där de sv herrarna sökte hetsa Sigismund till omedgörlighet o väpnad aktion, under det att de främmande medlarna sökte en kompromisslösning o K främst inriktade sig på, även genom direkt hänvändelse till Sigismund, att rubba kungens förtroende för den sv rådsadeln i sin omgivning. Att K under dessa förhandlingar erbjöd en ständerdom eller en dom genom utländska skiljedomare har närmast varit manövrer för att vinna tid. En första skärmytsling vid Stegeborg ledde till nya förhandlingar, men till sist gick det inte att undvika en väpnad uppgörelse. Efter nederlaget vid Stångebro sista veckan i sept var Sigismund på grund av årstiden tvingad att återvända till Polen o måste därför finna sig i en uppgörelse, där hans kungadöme bekräftades genom en K:s trohetsförpliktelse men i stället de fem ledande i den sv rådskretsen i hans härläger som gisslan överlämnades i K:s händer.
K hade undvikit att vid förhandlingarna före o efter Stångebro kräva en regeringsfullmakt i Sigismunds frånvaro men lyckades i stället i det i Linköping slutna fördraget få infört en amnesti för alla vad gällde händelserna sedan Sigismunds avresa 1594, alltså även för ständerna. Dessutom upptog fördraget en hänvisning till ständerna för en närmare reglering av maktförhållandena, en vädjan till folksuveräniteten som knappast var teoretiskt utan främst praktiskt motiverad. Även skiljedom genom främmande furstar föreskrevs (Hermansson).
Sedan Sigismund lämnat Sverige lyckades K genom husrannsakan få i sina händer de fängslade herrarnas brevväxling under de föregående åren. Detta torde ha varit avgörande för hans fortsatta handlande: breven utgjorde en överväldigande bevisning mot herrarna, men allvarligare var troligen att de andades ett förakt o ett hat mot K som bragte denne i raseri. Han tycks nu ha förstått att inget samarbete vidare var möjligt med rådsaristokratin, o sedan trevare om en utländsk skiljedom slagit slint, var han fast besluten att krossa dessa medtävlare om makten. Att här endast tala om hämnd torde vara förfelat, K har ansett det bevisat att herrarna genom att åvägabringa Sigismunds kungaval o genom att söka tränga ut honom själv från styrelsen avsett att omintetgöra arvföreningen o göra sig fria från Vasaätten. Praktiskt har K efter segern befäst sin ställning i olika riktningar: han har stärkt sin ekonomi då han genom ett skifte lade beslag på en stor del av de gustavianska arvegodsen, han har genom ett krigståg till Finland lagt under sig landsändan o därmed minskat Sigismunds möjligheter att återkomma, han har låtit utarbeta en ständernas avsägelseskrift till Sigismund, låtit ett ständermöte uppsäga denne sin lydnad o erbjuda kronan åt prins Vladislav på villkor att denne sändes till Sverige att uppfostras o han har vänt sig med propaganda till de europeiska furstarna. Han har dessutom kunnat avvisa ett försök av Sigismund att med en flotta invadera Sveriges kust i väster o ta Älvsborg, ett äventyrligt företag som troligen dikterades av förhoppningar om att den vägen kunna ta emot förstärkningar vid en ny aktion i Sverige, möjligen från Spanien. K kallar sig nu regerande arvfurste o torde från detta ögonblick mera målmedvetet ha räknat med att ta emot kronan. En avgörande förberedelse var här den aktion K gjorde för att tvinga det alltid motspänstiga prästerskapet att foga sig genom att avsätta Abraham Angermannus från Uppsala ärkestol.
Den stora vändpunkten i K:s bana blev riksdagen i Linköping 1600. Han tog då emot ett erbjudande om kronan med undanskjutande av Sigismunds halvbror hertig Johan men avvisade det tills vidare. Viktigare var uppgörelsen med rådsaristokratin. De fångna riksråden ställdes inför en ständerdomstol, där K själv fungerade som åklagare, med stöd bl a av det omfattande brevmaterial som kommit i hans händer. Försvaret, som främst sköttes av Erik Sparre, var till en början så framgångsrikt att en fällande dom tycktes omöjlig att uppnå, när ett försök av Sparre att jäva domstolen som öppna fiender av K kunde effektivt utnyttjas till att driva fram dödsdomarna — domstolen var dock rikets ständer.
K har ännu i flera år tvekat inför att definitivt acceptera kungavalet. Han antog kunganamn först i aug 1603, o då i en politisk situation där inre oro tycktes hota hans ställning. Denna äventyrades även efter linköpingsriksdagen främst av en ekonomisk kris till följd av upprepad missväxt, svår hungersnöd o härjande farsoter samt påfrestningar av krig med Polen i Estland o Livland. För att normalisera förhållandena o söka återvinna en del av den gamla rådsadeln för sig återupprättade K riksrådet enligt landslagen vid en riksdag i Sthlm 1602. Först sedan den inre situationen stabiliserats o inför ett återupptagande av kriget i Livland lät K reglera tronföljdsordningen genom en ny arvsordning, stadfäst vid en riksdag i Norrköping 1604.
Till K:s inre politik under det sista årtiondet hör främst hans verksamhet för en revision av landslagen. Planerna var gamla, o 1602 hade han erbjudit den fångne Hogenskild Bielke att ta ledande del i arbetet. Flera förslag utarbetades, som ännu inte hunnit utvärderas av forskningen, liksom heller inte K:s verksamhet som domare o vid revision av rättskipningen. Då det blev klart att lagrevisionen drog ut på tiden lät K i tryck publicera ett antal medeltida laghandskrifter att brukas i rättskipningen. I detta sammanhang bestämde han, att Mose lag, kodifierad i Bibeln, skulle lända till efterrättelse i sv rättskipning. Detta var ett utslag av K:s religiöst motiverade bundenhet vid "Guds klara ord" men tillmötesgick också gamla önskemål från det högre prästerskapet. För sv rättsutveckling kom det att få ödesdigra följder (Almquist).
K:s utrikespolitik dominerades helt av den dynastiska frågan, dvs förhållandet till Polen. Han kunde här engagera engelsmän o holländare för sin sak under hotet om det samarbete mellan Polen o Spanien, om vilket man på flera håll i Europa gjorde sig överdrivna föreställningar. Sjömakternas engagemang fick dock inga militära resultat, utom då det lyckades K att med holländskt stöd 1601 anställa en ledande oranisk fältherre, greve Johan av Nassau, som sv överbefälhavare i Livland. Genom det faktiska händelseförloppet, utmynnande i en konflikt mellan K o greve Johan, kom denna episod snarast att bli en nackdel i försöken att få sjömakternas aktiva bistånd. Av större betydelse blev i ett givet ögonblick ett engelskt medlingsförsök samt tillståndet att i den engelske kungens länder värva trupper för kriget i öster. Jakob I:s intresse för saken minskades dock betydligt genom hans alltmer fasta planer på att få till stånd en verklig fred med Spanien samt senare under Kalmarkriget genom hans svågerskap med Kristian IV.
Till den dynastiska krigspolitiken hör också K:s engagemang i den inre borgaroron i Lybeck, med syfte att få den upproriska borgardemokratin att efter ett maktövertagande gå K:s ärenden vid blockad av Riga. Blockaden av Riga blev eljest en hård belastning på K:s förhållande både till sjömakterna o Danmark.
För K:s rådgivare under hans senare år tedde sig det danska problemet som viktigare än det dynastiska som utrikespolitisk fråga. De förordade defensiv o utjämning i öster, i syfte att få en kraftsamling i väster o söder, där ett danskt anfall hotade. Kristian IV hade länge sökt utnyttja K:s inre svårigheter för att stärka Danmarks ställning o planerade troligen redan år 1600 att söka återupprätta senmedeltidens nordiska union. Han vände sig då i en uppseendeväckande form i K:s frånvaro direkt till de sv ständerna. Förhållandet belastades vidare av K:s aktiva kolonisationsverksamhet i Finnmarken o öppna krav på sv delaktighet i höghetsrätten över delar av Atlantkusten i norr. Avgörande för Kristian IV.s krigspolitik torde emellertid ha varit hans strävan att genom en erövring av Sverige stärka sin position gentemot den mäktiga danska rådsadeln (Palme 1942).
K, som satte kriget i öster främst o själv deltog i detta — i slaget vid Kirkholm 1605 under uppenbar livsfara — o även blandade sig i den ryska oredan, förde en defensiv politik gentemot Danmark, som bl a manifesterades under flera gränsmöten enligt stettinfredens förlikningsbestämmelser. Dessa möten bidrog till K:s beslut att återupprätta riksrådet 1602. Han behövde riksråd för mötena enligt stettinfreden, men han gav inte sina ombud fria händer o dirigerade i detalj vad som förekom.
K litade tydligtvis på denna uppskovstaktik o trodde inte på allvaret i det danska hotet, allra helst som kolonisationsförsöken i norr praktiskt misslyckats efter danska motaktioner. Det danska överfallet 1611 kom därför som en fullständig överraskning för K o bidrog i hög grad till att förbittra hans sista månader.
Ett sammanfattande omdöme om K:s personlighet måste först stanna inför den starka, tidstypiska religiositet han hade gemensam med bröderna Erik o Johan. Om Eriks religiositet var strängt lagisk, med en stark bindning till tio Guds bud (Anneli), o om Johans var synkretistisk efter en europeisk moderiktning, gäller om K:s bäggedera. Hans stränga hävdande av de bibliska texternas observans gick utöver viljan att följa "Guds klara ord", så som främst synes av hans proklamation av Mose lag som högsta rätt för Sveriges del. Men om Johan III:s synkretism utan att ens närma sig möjligheten av en rekatolisering (Helk; Palme 1966) gick i katoliserande riktning, gick K:s i reformert utan att dock bryta med den sv reformationen. Det mest karaktäristiska draget i K:s religiositet är emellertid hans strävan att i varje situation trygga sin religiösa integritet: han ville inte finna sig i att i något ögonblick tvingas till en annan religiös bekännelse eller ceremoni än den han personligen efter ingående studium o överläggning funnit vara i överensstämmelse med Guds vilja.
K:s politiska tankevärld har behärskats av arvföreningen o Gustav I:s testamente o därvid bestämts av hans hårt lagiska läggning. Det vore ytligt att se hans agerande vid Linköpings riksdag som ett utslag av hämndlystnad eller politisk maktvilja. Han har uppenbarligen varit ursinnig över vad han upptäckte i herrarnas inbördes brevväxling vad gäller honom själv, men det ter sig inte som det avgörande. Breven hade styrkt honom i hans tidigare yppade misstankar att herrarna stämplat mot Vasaätten o arvföreningen, o det var ett högförräderi över allt annat. Här är det åter skäl att erinra om den äldste brodern o söka en för bägge gemensam bakgrund i faderns starka bindning vid 1544 års konstitutionella systemförändring o dessutom i en allmäneuropeisk renässans för den dynastiska principen, en frukt av feodalismens upplösning. Det var i första hand hänsyn till arvföreningen o testamentet som kom K att så länge tveka inför att acceptera anbudet av kronan o sedan att anlägga konunganamn, slutligen att låta kröna sig. Maktvilja, rationella hänsyn till rikets behov, svagheten hos övriga tänkbara lösningar — allt har länge skjutits åt sidan för dessa hänsyn till arvföreningen.
K stod emellertid inte främmande för att i den europeiska statsrättsliga spekulationen söka teoretiskt stöd för den tolkning han givit arvförening o testamente. Det viktigaste exemplet på detta är en av Petrus Petrejus 1609 utarbetad propagandaskrift som med litterära lån från Arild Huitfelt o ideella lån från monarchomacherna argumenterade för en upprorsrätt mot den tyranniske fursten (Hermansson).
Det är inte anledning att se detta som en argumentation vald endast för att motivera Sigismunds avsättning o i det syftet accepterad av K. Det är i stället anledning att betona att de principiella grunderna för K:s tänkesätt varit tidsbestämda o därför överensstämt med rådsadelns, endast att K tillämpade dessa teorier utifrån en annan tolkning av arvförening o testamente.
Till saken hör att K haft starka teoretiska intressen o ägt en vid europeisk orientering, förvärvad på långa resor i Tyskland o genom förhör med resande o slutligen genom en, av bevarande bokköpslistor att döma, omfattande beläsenhet i teologisk o politisk litteratur. Det finns många berättelser om hur K kallat till sig resande köpmän, skeppare, legosoldater o udda resenärer för att förhöra dem om alla enskildheter i den europeiska politiken. Hans då tillämpade starkt aggressiva förhörsmetoder har inte uteslutit ett rationellt sökande efter kunskap om verkligheten. Också bland hans bokinköp finns inslag av denna vilja till bredast möjliga orientering i samtiden.
Den statsrättsliga, rent teoretiska uppfattning som K företrädde är huvudsakligen en produkt av den sv rättsutvecklingen, o K har inte tagit intryck av den nyfeodalism som ute i Europa gick parallell med feodalismens upplösning. Hans intresse för statsrättsliga o konstitutionella regler o sedvanor i andra länder var visserligen starkt, så starkt att han stundom kom att överskatta deras rent praktiskt politiska betydelse.
Viktigt är här att K, då det gäller statsapparatens utbyggnad till vad som blev början av en byråkrati, då det gäller fast instansordning o reglerade former, tydligtvis stod på samma ståndpunkt som sina stora motståndare inom rådsadeln, endast att de ville förankra det nya socialt sett i högadeln o därmed göra statsapparaten till ett redskap för sina syften, medan K förankrade det i en lågadlig eller ofrälse tjänstemannaklass i beroende av regentens person. Också här finns paralleller ute i Europa, väl kända av K.
Men i detta låg ingen principiell folklighet, inget demokratiskt drag, lika litet som man sett rätt, då man pekat på K som en bondekonung, en böndernas vän. Hans skattepolitik, hans hårdhänta utkrävande av vad som tillkom hertig eller kung, ger ett annat besked. Men hans kunskap om vad som hände ute i renässansens Europa, som också var bondeupprorens, gjorde honom lyhörd för stämningar som han dessutom kunde utnyttja: herrehat, bondekonservatism o skräcken för en rekatolisering.
Ett steg närmare personlighetens kärna kommer man genom att observera de rent språkliga särdrag som utmärkte K som talare o skribent. Det räcker här inte att hänvisa till Gustav I:s drastiska stilkonst som en förebild, särskilt med tanke på att K endast var tio år vid faderns död. Det finns dessutom hos K rent stilistiskt en grym uppsluppenhet o munter slagkraft också i mycket allvarliga ögonblick som går vid sidan om faderns stilart, känd huvudsakligen genom breven. Ordspråk o tillvitelser har haglat, o det är möjligt att K direkt odlat genren, det finns bland hans bokinköp verk som tyder på det. Hans uppfinningsrikedom på området var eljest betydande o ger besked om en rörlighet som kompletterar draget av obarmhärtig stränghet o lagiskhet i religiösa o rättsliga frågor.
Aggressiviteten i förhörsteknik o ordasätt har bottnat i en stundom obehärskad aggressivitet i den politiska aktionen o i det personliga umgänget, det som hans fiender beskrev som grymhet. Till detta fogade sig andra tidstypiska drag som påminner om fadern o den äldste brodern, främst misstänksamheten, som i vissa moment breddades till en misantropi som religiositeten inte förmådde tygla, eftersom den styrktes av själva den lutherska teologin. Trots detta finns det många exempel på att K kunde vinna människor o fästa dem vid sig, inte bara med ekonomiska band o med hotet om indragna förmåner eller fruktansvärda straff. Han har ingivit förskräckelse o fött hat men tydligtvis också kunnat tjusa o fängsla. De framgångar K till sist vann, om man ser hans politik som personlig maktpolitik, får emellertid inte dölja att han ofta misslyckades. Hans samarbete med Johan III kostade honom eftergifter, som tydligtvis varit svåra att acceptera. Vid flera tillfällen misslyckades han i att driva fram rikets ständer till de beslut han önskade. Detta gäller särskilt Söderköpings riksdag 1595. Hans demagogi, som var naturligt vuxen men också noga planerad, har ibland slagit slint. Särskilt svårt har han vid riksdagarna haft att alltid vinna prästerskapet på sin sida i de religionspolitiska frågorna trots gemenskapen i teoretisk övertygelse o i intressen: de har enats i skräcken för en hotande rekatolisering, men uppskattningen av hotets realitet har tydligtvis skiftat, o prästerskapet har inte helt litat på K.
Som de flesta vasakungarna var K ständigt på resa o skrev ständigt. Man har beräknat, att han årligen som regent i hertigdömet daterade ett hundratal brev ibland från tiotals orter, från 1592 ökade antalet till det dubbla eller flerdubbla (Öhman). Vissa resor har varit utomordentligt strapatsfyllda, så den estniska resan 1600—01 under en extrem vinter o nödår o den livländska krigsexpeditionen på sensommaren 1605. Om detta var tidstypiskt vittnar det dock om en okuvlig energi o om starka fysiska krafter.
Dessa fysiska krafter motsvarades dock inte av psykisk balans, inte ens de lyckliga åren på 1570-talet. Ohämmade vredesutbrott, häftiga pendlingar o perioder, visserligen korta, av depressioner med handlingsoförmåga finns omvittnade eller kan anas under skilda delar av K:s liv. Han hotade då att ge upp sin ställning i Sverige o gå i främmande tjänst, kanske rent av att ta emot ett län i Livland. Utan tvekan har forskningen sett rätt i att läget stabiliserades, så till vida, efter Gustav II Adolfs födelse, då det gällde att trygga sonens sv arv (Ahnlund). Men fortfarande brast fördämningarna ofta, så i Linköping 1600, så då han under sina yttersta dagar besinningslöst utmanade Kristian IV av Danmark på duell på ridderligt maner (Wadén).
Att finna en formel för en så sammansatt personlighet är omöjligt. Men några ord kan utgöra sammanfattning: etisk förankring i en personligt upplevd religiositet, statsrättslig— politisk förankring i sv tradition från arvföreningen 1544, starkt markerad lagiskhet, bred internationell orientering o öppenhet för nytt i det praktiska arbetet, okuvlig energi o fysisk styrka, maniskt depressiv läggning med starka o snabba pendlingar.
Författare
Sven Ulric Palme
Sök i Nationella Arkivdatabasen
Arkivuppgifter
K:s arkiv som hertig i Sv prinsars o prinsessors arkiv (K 348—356), RA (innehåller även originalskrivelser från K till ståth o kamrerare på Nyköpings slott, till ståth i Värmland Schering Eriksson (Arp), till hovmän, sekr, fogdar o kammartjänstemän o originalbrev till kamreraren Nils Nilsson). K:s rimkrönika, hans kalenderanteckn:ar o hans egenh utdrag o anmärkn:ar till Laurentii Petri Sv rimkrönika (samtliga till största delen tr se nedan), samt egenh anteckn:ar o uppsatser i teologiska ämnen, allt i Kungl handskr:saml, RA. — Brev från K till bl a A Oxenstierna (13 st) i RA, Johan Andersson [Ekeblad] (15 st) o N Gyllenstierna (46 st) i KB samt till A Kurck (7 st), A Ryning (13 st), E Stake (21 st) o Carl Gustavsson (Stenbock) (6 st) i UUB.
Tryckta arbeten
Tryckta arbeten: Konung Carl den IX:des rim-chrö'nika, samt konung Gustaf Adolphs påbegynte chrönika, egenhändigt af högbe-mälte konungar författade; jämte bilagor . . . utgifne [av B Bergius]. Sthlm 1759. 4:o. 384 s. [S 1—86 jämte bil.] — Calendaria Caroli IX. Utg af Föreningen för bokhandtverk genom A Lewenhaupt. Sthlm 1903. 4:o. (4) s facsimil, 214 s. — Historiska betraktelser. Medd af S. Clason (HT 1906, Sthlm, s 127— 152). — Några brev till Kristian IV tr Sthlm 1611, även på tyska o latin. Åtskilliga strödda brev tr i S Loenboms o a publikationer. — Äktheten av K:s politiska råd till sonen, först utg på fr 1666 (Warmholtz nr 3440), är oviss. En i litteraturen vanlig uppgift (även Collijn, sp 535) att K utgivit en psalmbok 1601 är uppkommen genom en serie misstag och helt utan grund.
Källor och litteratur
Källor o litt: S U Palme, Linköpingsräfsten 1600 (ms, 1936) o dens, Sveriges krig i Livland 1600—1602 (ms, 1944), hos förf. — N Ahnlund, Gustav Adolf den store (1932); J E Almquist, K o den mosaiska rätten (Lychnos 1942); G Anneli, Erik XIV:s etiska föreställ-n:ar ... (1945); V Helk, Laurentius Nicolai Norvegus S J. En biografi (Kirkehistoriske studier, 2:22, 1966); Å Hermansson, K o ständerna. Tronfrågan o författningsutveckl i Sverige 1598—1611 (1962), o där anf källor o litt; S A Nilsson, Krona o frälse i Sverige 1523—1594. Rusttjänst, länsväsende, godspolitik (1947); dens, Kampen om de adliga privilegierna 1526—1594 (1952); R Ohlsson, Abraham Angermannus (1946); SU Palme, Till kännedomen om K:s muntliga framställningssätt. Några lybska bidr (HT 1938); dens, Sverige o Danmark 1596—1611 (1942), o där anf källor o litt; dens, Söderköpings riksdag 1595 (1952); dens, Consilium o con-sensus. Några anteckniar i en statsrättshisto-risk principfråga (Hist studier tillägn Folke Lindberg 1963); dens, rec av O Garstein, Rome and the Counter-Revolution in Scan-dinavia, 1 (Hist tidsskr, utg av Den norske hist foren, 1966); M v Plåten, Hertig Karls bokräkningar (Lychnos 1956); P Renvall, Klaus Fleming und der finnische Adel in den Anfangsphasen der Krise der neunziger Jahre des 16. Jahrhunderts (1939); K Strömberg-Back, Lagen, rätten, läran. Politisk o kyrklig idédebatt i Sverige under Johan III :s tid (1963); S Tunberg, Sigismund o Sverige 1597—1598, 1—2 (1917—18); I Wadén, Skriftväxlingen mellan K o Christian IV efter Kalmar slotts fall (PHT 1936); C Öhman, Nyköping o hertigdömet 1568—1622 (1973), o där anf källor o litt.
Hänvisa till den här artikeln
Bäst är förstås om man kan göra en hänvisning till den tryckta versionen. Om man vill hänvisa till webbversionen måste man göra en länk till aktuell sida så att det är tydligt att det är webbversionen man hänvisar till.
Ett exempel på en hänvisning till denna artikeln är:
Karl IX, https://sok.riksarkivet.se/sbl/artikel/12354, Svenskt biografiskt lexikon (art av Sven Ulric Palme), hämtad 2022-10-12.
Du kan också hänvisa till den här artikeln med hjälp av dess unika URN-nummer som är: urn:sbl:12354
URN står för Uniform Resource Name och är en logisk identifierare för denna artikel, till skillnad från dess länk, som är en fysisk identifierare. Det betyder att en hänvisning till artikelns URN alltid kommer att vara giltig, oavsett framtida förändringar av denna webbsida.
En sådan hänvisning kan se ut på följande sätt:
Karl IX, urn:sbl:12354, Svenskt biografiskt lexikon (art av Sven Ulric Palme), hämtad 2022-10-12.


Lista över Sveriges regenter

Följande lista över Sveriges regenter redogör för de personer som har varit regenter (kungar, regerande drottningar eller riksföreståndare) i kungariket Sverige sedan slutet av 900-talet. Landet har varit en monarki i över tusen år.Lagerqvist (1996), s. 9Ohlmarks, s. 8 Monarkins innehåll och makt, liksom Sveriges omfattning och sammansättning har varierat över tiden.

Det har därför med all sannolikhet funnits kungar i Sverige före den här listans början. Det finns också osäkra och motsägande uppgifter om sådana kungar. Dessa gestalter kallas därför sagokungar, även om vissa historiker vill se en del av dem som historiskaLagerqvist (1996), s. 13-24 (se svenska sagokungar). Även för de regenter som finns i nedanstående lista finns osäkerheter. Samtliga uppgifter mellan Stenkil och Filip och mellan Inge den yngre och Sverker den äldre är osäkra och det har förmodligen funnits ännu fler kungar och tronpretendenter under den tiden än de vars namn överlevt till idag.

Ordningstal på kungar är kända i Sverige sedan Erik XIV 1560. Han utgick från Johannes Magnus bok Historia de omnibus Gothorum Sveonomque regibus,Lagerqvist & Åberg, s. 5Ohlmarks, s. 7-8 som framställde en fantasifull lista över alla svenska kungar sedan syndafloden, och kom fram till att Erik var nummer XIV med sitt namn. Samma sak gäller de kungar som har namnet Karl där Karl Sverkersson är den förste historiskt belagde kungen med detta namn, men den sjunde enligt Johannes Magnus kungalängd. Den förste historiskt belagde kungen från vilken en vedertagen kungalängd har kunnat upprättas är Erik Segersäll.

Den nuvarande kungen, Carl XVI Gustaf, tillhör den Bernadotteska ätten, som har regerat Sverige sedan 1818.


Lista över Sveriges regenter


Lista över Sveriges regenter

      Vasaätten
 Namn Bild Födelse Tillträde Frånträde Död KällorGustav Vasa 100px Kung 6 juni 1523 29 september 1560 på slottet Tre Kronor i Stockholm Erik XIV 100px 13 december 1533 på slottet Tre Kronor i Stockholmson till Gustav Vasa och Katarina av Sachsen-Lauenburg Tronföljare 1544 vid införandet av Västerås arvföreningKung 29 september 1560 vid faderns död 29 september 1568 tillfångatagen och avsatt av sina bröder Johan och Karl26 januari 1569 formellt avsatt av ständerna 26 februari 1577 på Örbyhus slott i Uppland Lagerqvist (1976), s. 150; Lagerqvist & Åberg, s. 30; Larsson (1994), s. 39; Ohlmarks, s. 108Johan III 100px 20 december 1537 på Stegeborgs slott i Östergötlandson till Gustav Vasa och Margareta Eriksdotter (Leijonhufvud)


Lista över Sveriges regenter

      Vasaätten
 Namn Bild Födelse Tillträde Frånträde Död KällorGustav Vasa 100px Kung 6 juni 1523 29 september 1560 på slottet Tre Kronor i Stockholm Erik XIV 100px 13 december 1533 på slottet Tre Kronor i Stockholmson till Gustav Vasa och Katarina av Sachsen-Lauenburg Tronföljare 1544 vid införandet av Västerås arvföreningKung 29 september 1560 vid faderns död 29 september 1568 tillfångatagen och avsatt av sina bröder Johan och Karl26 januari 1569 formellt avsatt av ständerna 26 februari 1577 på Örbyhus slott i Uppland Lagerqvist (1976), s. 150; Lagerqvist & Åberg, s. 30; Larsson (1994), s. 39; Ohlmarks, s. 108Johan III 100px 20 december 1537 på Stegeborgs slott i Östergötlandson till Gustav Vasa och Margareta Eriksdotter (Leijonhufvud) Utropad till kung 30 september 1568 efter brodern Eriks avsättningErkänd som kung av ständerna 26 januari 1569 17 november 1592 på slottet Tre Kronor i Stockholm Lagerqvist (1976), s. 154; Lagerqvist & Åberg, s. 30-31; Larsson (1994), s. 43-44; Ohlmarks, s. 110Sigismund 100px 20 juni 1566 på Gripsholms slottson till Johan III och Katarina Jagellonica Kung 17 november 1592 vid faderns död 24 juli 1599 avsatt av ständerna 19 april 1632 i Warszawa Lagerqvist (1976), s. 157; Lagerqvist & Åberg, s. 31-32; Larsson (1994), s. 50 & 53; Ohlmarks, s. 112Karl IX 100px 4 oktober 1550 på slottet Tre Kronor i Stockholmson till Gustav Vasa och Margareta Eriksdotter (Leijonhufvud)


final-lid-disam-match/mega-cliqa-0014.jsonl--Q182162--Högmedeltiden och unionstiden (1200- till 1500-talet)-4--sv-0014-304

Lista över Sveriges regenter

Namn Bild Födelse Tronanspråk hävdades från Orsak till anspråk Tronanspråk upphörde Död Orsak till att anspråken ej infriades KällorHolmger Knutsson 100px Troligtvis före 1220-talet 1234 Holmger var äldste son till Knut Långe, som var svensk kung 1229–1234. Han yrkade på faderns rätt till tronen efter dennes död. 1248avrättad av Birger jarl efter att ha förlorat slaget vid Sparrsätra året innan Vid Knuts död återinsattes Erik den läspe och halte som svensk kung. Harrison (2002), s. 157Filip Knutsson Okänt födelseår 1248 Filip var andre son till Knut Långe och bror till Holmger Knutsson, som tog över broderns tronanspråk efter dennes död. 1251avrättad av Birger jarl efter att ha förlorat slaget vid Herrevadsbro mot honom Erik den läspe och halte var kung till sin död 1250 och därefter valdes Birger jarls son Valdemar till hans efterträdare. Olof Håkansson(Folkungaätten) 100px|Olofs vapen på hans grav Början av december 1370 1385 Olof var son till Håkan Magnusson, som var kung av Sverige 1362–1364, i sin tur son till Magnus Eriksson, som var kung av Sverige 1319–1364; Olof hävdade sin fars och farfars rätt till makten. 3 augusti 1387 Albrekt av Mecklenburg var kung av Sverige 1364–1389. Authén Blom et al. (1987)Kristian I(Oldenburgska ätten) 100px Februari 1426 28 september 1448 Vald till kung av Danmark denna dag och hävdade då anspråk på makten i hela Kalmarunionen. 21 maj 1481 1448 var Karl Knutsson kung av Sverige och förblev så till sin avsättning 1457. Den 23 juni detta år valdes Kristian till kung av Sverige, men avsattes samma dag 1464. Därefter övertogs makten i Sverige åter av olika riksföreståndare och av Karl Knutsson samt 1470 av Sten Sture den äldre. Kristian fortsatte efter sin avsättning att hävda anspråk fram till sin död. Hans(Oldenburgska ätten) 100px 1 eller 2 februari 1455 21 maj 1481 Vald till kung av Danmark efter Kristian I:s död denna dag och hävdade då anspråk på makten i hela Kalmarunionen. 20 februari 1513 Vid Hans trontillträde i Danmark var Sten Sture den äldre svensk riksföreståndare och förblev så till sin avsättning 1497. Den 6 oktober detta år erkändes Hans som kung av Sverige, men avsattes i augusti 1501. Samma år återtog Sten Sture den äldre makten som riksföreståndare och olika riksföreståndare fortsatte att inneha makten i Sverige under resten av Hans livstid. Lagerqvist et al. (1996), s. 5Kristian II(Oldenburgska ätten) 100px 1 juli 1481 20 februari 1513 Vald till kung av Danmark efter Hans död denna dag och hävdade då anspråk på makten i hela Kalmarunionen. 1540 25 januari 1559 Vid Kristians trontillträde i Danmark var Sten Sture den yngre riksföreståndare i Sverige och förblev så till sin död 3 februari 1520. Kristian valdes till svensk kung 1 november samma år, men avsattes 23 augusti 1521. Han avsattes även i Danmark 20 januari 1523, men gjorde under 1530-talet försök att återta de nordiska kronorna och fortsatte att hävda anspråken till 1540, då han avsade sig dem. Anspråken misslyckades eftersom Gustav Vasa var kung i Sverige sedan 1523 och Fredrik I och Kristian III var kungar av Danmark och Kristian II själv blev fängslad 1532. Lagerqvist et al. (1996), s. 6 Nils Stensson Sture(ätten Natt och Dag)100px 1512 1527 Nils var son till Sten Sture den yngre och ska enligt vissa tolkningar ha hävdat sin fars rätt till makten under Daljunkerns uppror 1527–1528. 1528 Upproret misslyckades och Nils avrättades. Larsson, Lars-Olof (2002), s. 156-157 Namn Bild Födelse Tronanspråk hävdades från Orsak till anspråk Tronanspråk upphörde Död Orsak till att anspråken ej infriades Källo

Kristian IFödd:1426
Död:1481-05-21
Kung
Band 21 (1975-1977), sida 562.
Meriter
Kristian I (Cristiern), f 1426, d 21 maj 1481 på Khvns slott. Föräldrar: greve Didrik den lycklige av Oldenburg o Delmenhorst o Hedvig av Holstein. Utsedd till dansk konung av danska riksrådet 1 sept 48, hyllad på Viborgs landsting 28 sept 48 o krönt i i Khvn 30 okt 49, vald till norsk konung av norska riksrådet 3 juni 49 o krönt i Trondheim 29 juli 50, vald till svensk konung i Sthlm 23 juni 57, hyllad vid Mora sten 2 juli o krönt i Uppsala 3 juli 57, vald till hertig av Slesvig o greve av Holstein på en herredag i Ribe mars 60.
G 28 okt 49 i Khvns Vårfruekirke m Dorotea (bd 11), f omkr 30, d 10 nov (enl andra uppgifter 15 el 16 nov) 95 i Kalundborg, dtr till markgreve Hans (Johan) av Brandenburg o Barbara av Sachsen o förut g m konung Kristofer (s 582 ff).
Biografi
K, som på mödernet härstammade från den danske konungen Erik Klipping, tillhörde en grevlig släkt, som sedan slutet av 1 000-talet haft sitt hemvist i trakten väster om nedre Weser. Hans tidigare ungdom är föga känd, men troligt är, att han någon tid vistats vid kejsar Fredrik III:s hov. Betydelsefull för hans bana blev anknytningen till morbrodern Adolf, hertig av Slesvig o greve av Holstein. Denne, som var barnlös, gjorde K till sin arvinge, o det var också han, som fick Danmarks stormän att utse K till kung. Till deras beslut bidrog, att denne förklarat sig villig att gifta sig med Kristofers änka.
I rask följd inhöstade nu den endast något mer än 20-årige K en rad framgångar; han blev Danmarks konung 1448, Norges 49 o s å även herre över Gotland. Dessa båda senare förvärv, som betydde ett korsande av Karl Knutssons (bd 20) planer, stadfästes på ett sv-danskt rådsmöte i Halmstad maj 50, samtidigt som unionens återinförande uppsköts, till dess en av de båda nordiska monarkerna avled, en bestämmelse, som var mer lovande för K än för den nära 20 år äldre sv kungen. Att freden mellan dessa båda inte kunde bibehållas blev dock snart allt tydligare. En sv-dansk sammankomst vid Avaskär (senare Kristianopel) vid midsommar 51 blev resultatlös, särskilt därför, att de danska ombuden framkom med fordran på den morgongåva i Sverige, som anvisats åt drottning Dorotea, då hon 45 ingick äktenskap med Kristofer. Hösten 51 bröt kriget ut, inlett av härjningståg från Gotland mot det sv fastlandet under ledning av Olof Axelsson (Tott) o Magnus Gren, vilken gått över i K:s tjänst. Kung Karl inföll febr 52 i Skåne, men K bemäktigade sig området kring Göta älv, tog Älvsborg o Lödöse samt hyllades juli 52 av Västergötlands ledande män. Han ryckte fram ända till Jönköping, varifrån hans trupper dock återvände till Halmstad. 31 maj 53 slöts definitivt stillestånd enligt principen status quo, varigenom K fick behålla västra Småland, Ekholms slottslän, som torde ha omfattat flera västgötahäraden vid Göta älv, o Älvsborg.
Konflikten mellan Nordens båda kungar utspelades samtidigt med slutfasen i en långvarig strid om herraväldet i landet kring nedre Weichselmynningen. Karl Knutsson höll på Polen o de preussiska städerna, K däremot på Tyska orden. Våren 55 förklarade han Polen krig o ingick 7 okt s å förbund med ordensmästaren i Livland. Då hade det redan visat sig, att motsättningarna mellan honom o Karl inte kunde lösas på fredlig väg. Ett avtal i detta syfte, som träffats på ett sv-danskt rådsmöte i Vadstena febr 55, ratificerade han inte, o följande pingst bröt kriget ut på nytt. K hade här stora framgångar — hans trupper trängde in i Västergötland o besatte Öland — men avgörande för händelseutvecklingen blev, att ärkebiskopen Jöns Bengtsson (Oxenstierna) i början av 57 gick till öppen strid mot Karl Knutsson. Härigenom förmåddes Karl lämna landet, o vägen öppnades för K. Att denne var tidigt varskodd o beredd att ingripa framgår bl a av de tre ännu bevarade förslag till kungaförsäkran, som han våren o försommaren 57 lät utfärda men av vilka intet veterligen blev definitivt. I början av juni 57 infann han sig i sthlmstrakten, utfärdade därifrån två proklamationer till sv folket o blev därpå vid midsommartid under iakttagande av föreskrivna traditionella former Sveriges konung.
Som sådan tog K till en början hänsyn till de grupper i landet, som stött hans tronkandidatur. Marsk var från sommaren 57 Ture Turesson (Bielke) o hovmästare senast från okt s å Erik Axelsson (Tott). Vid länsfördelningen tillgodosåg K sina sv anhängare o sv kyrkan erhöll skyddsbrev okt 57. I början av 58 red K sin Eriksgata, o 21 jan beslöt riksrådet att i händelse av hans frånfälle sonen Hans erkändes som tronföljare o drottning Dorotea som regent under dennes minderårighet. 30 maj s å konfiskerades en stor del av Karl Knutssons egendom i Sverige, o någon vecka senare erhöll den vendiska hansan bekräftelse på sina privilegier; i Danmark hade den fått motsvarande förmån redan i maj 55.
Snart nog möttes K dock av stora svårigheter. Påven Calixtus III såg med ogillande hans försök att efter kontinentalt mönster skapa sig en kyrkopolitiskt självständig ställning. Vad som främst tyngde K var dock hans ekonomi, mer o mer ansträngd sedan han våren 60 blivit landsherre i Slesvig o Holstein o fördenskull lovat att med dryga penningsummor utlösa sina bröder o de schauenburgska hertigarna. Som följd härav blev hans skattepolitik i Sverige allt hårdare. Sommaren 59 utfärdade han en stadga om skattehemmanens vidmakthållande o under de två därpå följande åren kom han med nya skattepåbud. 61 lyckades han uppspåra o beslagta tillgångar, som för Karl Knutssons räkning förvarats i Sthlms svartbrödrakloster, o upptog av Vadstena kloster ett större lån. Missnöjet i landet steg, o åtminstone från några västgötska härader finns klagomål över skattetrycket i behåll. I början av 63 lät ärkebiskopen fängsla en borgare i Sthlm, Peter Nilsson "Hättolös", som anklagades för att ha förmedlat brev från kung Karl till några riddare i Sverige. Med hjälp av tortyr sökte man — förgäves — få honom att bekänna.
Det allt ömtåligare läget förmådde K, som somrarna 59 o 61 uppehållit sig i Sverige, att våren 63 bege sig dit. Nu företogs en viss omfördelning av länen till förmån för den oxenstiernska släktgruppen, o ärkebiskopen fick efter Ture Turesson överta Sthlms slott. K sökte även bemästra sina stadigt stigande utgifter med att utskriva en skeppsskatt. Den gällde även Finland, som han besökte juli 63. Hos Upplands bönder framkallade den nya pålagan öppen revolt, o ärkebiskopen sökte då lugna dem genom att efterskänka den. Då K aug 63 återvänt till Sthlm från Finland, ställde han Jöns Bengtsson till svars för åtgärden o lät fängsla honom. Nyheten härom fick väpnade skaror av Upplandsbönder att tåga mot Sthlm, men 21 aug slogs de hårdhänt ner av de k trupperna under ledning av Ture Turesson. 13 sept erhöll K det sv riksrådets godkännande av sitt tillvägagångssätt mot ärkebiskopen, o denne avfördes som fånge till Khvn. Sthlms slott återlämnades till Ture Turesson. I slutet av 63 återvände K till Danmark, sedan han först genom några eftergifter sökt förbättra sitt förhållande till borgerskapet i Sthlm.
På nyåret 64 gick den oxenstiernska släktgruppen till motanfall under ledning av ärkebiskop Jöns kusin, Linköpingsbiskopen Kettil Karlsson (Vasa). Denne reste upprorsfanan i Östergötland, medan Bergslagens folk kunde samla sig kring hans farbror, Nils Kristiernsson, hövitsman på Västerås slott. K återvände då till Sverige, slog ner motstånd i Uppland o började belägra Västerås men vart i grund slageri vid Harakers kyrka i Västmanland 17 april 64 o måste draga sig tillbaka till Sthlms slott, som inom kort belägrades av de upproriska. Ungefär samtidigt torde det även bland dem ha blivit allmänt bekant, att påven genom uttalanden o åtgärder visat sig ogilla K:s behandling av den sv ärkebiskopen. Vid midsommar 64 återvände K till Danmark under ett allt ogynnsammare konjunkturläge: han befann sig i konflikt med de livländska städerna, tvistade med Lübeck om Skånefisket o hade dåliga relationer till Danzig-Polen o England. Han fann då för gott att frige ärkebiskopen sept 64. Sedan kung Karl, som återkallats från Danzig, några månader fungerat som konung men därefter åter avgått, blev Jöns Bengtsson jämte biskop Kettil febr 65 riksföreståndare.
K:s regeringsmetoder hade väckt varaktigt missnöje i Sverige, vilket tog sig uttryck bl a i pamfletten "Danske kong Kristierns handel" (HSH 5), sannolikt utsänd hösten 66. Flera medlemmar av ätten Tott bröt nu också med K o närmade sig hans fiender i Sverige (bd 20, s 627f). Även sedan Karl Knutsson senhösten 67 för tredje gången blivit sv konung, syntes K dock ha goda utsikter att återta makten. Alltjämt förfogade han över Borgholm, Kalmar o Älvsborg o kunde påräkna bistånd inte bara från befryndade tyska furstar utan även från sv anhängare, främst — efter ärkebiskop Jöns död dec 67 — från Erik Karlsson (Vasa). Okt 69—jan 70 gick denne till angrepp mot kung Karl, numera dock framgångsrikt försvarad av Nils o Sten Sture. Även efter Karls död 15 maj 70 fortsatte i Sverige mellan dennes o K:s anhängare en förbittrad kamp, som den nye ärkebiskopen Jakob Ulfsson förgäves sökte få att upphöra. Stillestånd mellan de stridande parterna ingicks visserligen under våren o sommaren 71 men ledde inte till fred.
K förberedde ett krigiskt avgörande genom omsorgsfull diplomati. Han tillmötesgick hanseatiska önskemål rörande Slesvig-Holstein, härigenom tryggande sitt välde där, o gav de vendiska städerna förmåner, riktade mot dessas holländska konkurrenter, som rörde importen av salt. Med staden Lübecks gillande o bistånd grep han sig därpå an med uppgiften att återta Sverige. Den avgörande kraftmätningen kom att äga rum invid Sthlm, vars slott alltsedan kung Karls död innehades av riksföreståndaren Sten Sture. Sin huvudstyrka placerade K på Brunkebergsåsen, medan han lät en mindre avdelning skydda sin vid Käpplingeholmen (Blasieholmen) förankrade flotta o förlade en annan trupp norr om S:ta Klara kloster; den skulle hindra Sten Sture o hans vapenbroder Nils Sture från att nå kontakt med stridskrafterna i den närbelägna staden. Från en plats motsvarande det nuv Hötorget gick Sten Stures trupper upprepade gånger mot fienden, vars motstånd slutligen bröts härigenom o genom angrepp av Nils Stures trupp från öster o Knut Posses från staden. K, som personligen deltog i striden, sårades vid den sv huvudstyrkans andra anfall av ett "hakebys-selod" o måste lämna valplatsen o snart därpå även Sverige.
Slaget på Brunkeberg 10 okt 71 gjorde tillsvidare slut på det öppna krigstillstånd, som så länge rått i Norden: 2 juli 72 slöts i Kalmar mellan sv samt danska o norska delegater avtal om fred o förbund, bekräftat under flera följande år. Men om K sålunda måst uppge försöken att militärt betvinga Sverige, fortsatte han ändå att med diplomatins vapen arbeta för sin sak. 30 aug 76 avgav han i Ronneby ett förslag till kungaförsäkran i samförstånd med från unionsmötet i Kalmar utsända sv fullmäktiga, som lovade att med bistånd av Sveriges ständer arbeta för återinkallande av K nästföljande sommar. 4 juni 77 utfärdade också K inför det stundande sv riksmötet en proklamation till Sveriges ständer. Men på detta avvisade man 1 juli K:s tronkandidatur o samlade sig kring en viktig nationell manifestation: grundandet av Uppsala univ.
K:s sista 10 år blev jämförelsevis lugna, även om han också då i princip fortsatte sin tidigare politik ifråga om Sverige. Hur långt hans planer härvidlag sträckt sig, förblir ovisst. Den gamla uppgiften, att han skulle ha haft för avsikt att krossa Sverige o Hansan med hjälp av påven, Polen o Skottland är i vart fall att hänföra till en långt senare, mot hans sonson Kristian II riktad sv propaganda. Säkert är, att han under sin sista tid knöt livliga kontakter med den europeiska kontinentens furstar o stater. Resultatrik blev i detta hänseende hans resa till Rom 74. Den ledde till att kejsar Fredrik III belönade honom med Holstein, Stormarn o Dithmarschen som hertigdöme o att påven för hans räkning utfärdade en bulla mot ocker, lämplig att tillgripa som värn mot holsteinska kreditorer. I detta sammanhang må även nämnas den 75 utfärdade påvebulla, som blev den rättsliga grundvalen för det 79 upprättade univ i Khvn. K försummade inte heller att inför den påvliga kurian framlägga anspråk på Sveriges tron o på sin gemåls sv morgongåva. Hans bemödanden ledde till att påven 79 mot Sten Sture utfärdade en bannlysning, men den hävdes redan följande år genom ingripande från en ung o stridbar företrädare för Sveriges intressen i Rom, Hemming Gadh.
K har vanligen frånkänts större statsmannagåvor. Framför allt har påpekats, att hans djärva politiska ansatser inte motsvarades av ekonomiskt förutseende. Då hans dotter Margareta äktade Jakob III av Skottland, medföljde i hemgiften som pant Shetlands-o Orkneyöarna, vilka emellertid aldrig återlöstes. Överväldigande ekonomiska svårigheter mötte K, då han sökte genomföra den uppgift han aldrig släppte ur sikte: att under en monark förena de tre nordiska rikena, Slesvig o Holstein. Den skuld, han ådrog sig genom förvärvet av de båda senare, sökte han betala inte minst genom att hårt beskatta Sverige. Det var därför han i den sv propagandan karakteriserades som "bottenlös tom taska". Något ligger det därför i Caspar Paludan-Müllers iakttagelse, att det väsentligen var "for Slesvig-Holstens Skyld at Christian mistede Sverrig". Men härtill bidrog förvisso även andra, djupare liggande orsaker. K:s förhållande till Sverige måste ses mot bakgrunden av en där redan tidigare väckt reaktion mot själva Kalmarunionen. Att K blev den tredje i raden av unionsmonarker, som ledde sitt ursprung från utom-nordiska länder har i detta sammanhang sin betydelse. Troligen var det också K — vilken aldrig lade bort sitt plattyska tungomål — som härigenom o på grund av sin ohämmade personliga maktutövning o sitt bristande sinne för ekonomiska realiteter tillfogade unionstanken ett slag, från vilket den aldrig hämtade sig. Av samtida skildras K som en ståtlig man; troligen är det hans drag, som återges på två medaljer, slagna under hans uppehåll i Milano av Bartolomeo Melioli. Hans personliga mod liksom hans instiftande av det religiösa brödraskap som sedermera skulle omvandlas till Elefantorden motiverar karakteristiken av honom som typen för en medeltida "Ridderskikkelse" (Henry Bruun). Han kan också jämföras med andra krigiska furstar i 1400-talets Europa; inte minst har han påfallande likheter med samtidens kondottiärer.
Vid undersökning 1847 av K:s grav i Roskilde domkyrka visade han sig ha varit av medellängd med lång, krokig näsa o kastanjebrunt hår. Han saknade två tänder, förmodligen dem som han förlorade, då han sårades vid Brunkeberg (Danmarks Kirker, 3. Khvns Amt, 4, 1951, s 1832—1835).
Författare
Kjell Kumlien
Sök i Nationella Arkivdatabasen
Arkivuppgifter
Om K:s nu endast i avskr i Khvns UB kända Brevbog (tr i Scriptores rerum Danica-rum, 8, 1834, s 360—446) o Registrum Christierni primi (tr i Urkundensammlung der Ge-sellschaft fur Schleswig-Holstein-Lauenburgische Geschichte, 4, 1875, efter handskrifter i Det Kongel Bibliothek, Khvn, o i Kiel) samt övriga rester av hans arkiv se RepD 11:8 (1936), s 2—15. Brev från K tr i Diplomatarium Christierni primi (1856) o Missiver fra Kongerne Christiern I:s og Hans Tid, 1 (1912 -14).
Källor och litteratur
Källor o litt: N Ahnlund, Sthlms hist före Gustav Vasa (1953); B Belotti, Una viska del re di Danimarca allTtalia nel 1474 (1921); M Biskup, Trzynastoletnia wojna z Zakonen Kryzackim 1454—1466 (1967); H Bruun, Christian I (DBL 5, 1934); BSH 3 (1870), 4 (1875); G Carlsson, Hemming Gadh (1915); dens, Bielke (släktart) o Ture Turesson B (SBL 4, 1924); dens, Karl Knutssons testamente (HT 1943); W Carstens, Die Wahl Kö-nig Christians I. von Dänemark zum Herzog von Schleswig und Grafen von Holstein i. Jahre 1460 (Zeitschrift fiir Schlesw-Holst Geschichte, LX, 1931); W Christensen, Unionskongerne og Hansestasderne 1439— 1466 (1895); C P O Christiansen, Christian I (Danmarks Konger, red K Fabricius, 1944); L Daae, Kong Christian I:s norske Historie 1448—1458 (1879; jfr rec i DHT 5:2); Dia-rium Vadstenense (Vadstena klosters minnesbok, ed E Nygren 1963); Diplomatarium Christierni primi . . ., ed C F Wegener (1856); DN I—XXI (1847—1972); K Erslev, Danmarks Riges Historie, 2 (1905); G Galster, Christian I's Medailler (Fra arkiv og Museum, 2, ser I, 1924); H Gillingstam, Ätterna Oxenstierna o Vasa under medeltiden (1952); K Hagnell, Sturekrönikan 1452— 1496 (1941); Hanserecesse von 1431—¦ 1476:3—7 (1881—1892) o 1477—1530:1 (1881); Hansisches Urkundenbuch 4—10 (1896—1907); K-I Hildeman, Polit visor från Sveriges senmedeltid (1950); HSH 5 (1818); J Jaakkola, Suomen myöhäiskeskiaika, 2 (Suomen Hist, 6, 1959); O A Johnsen, Christian I (Norsk biogr leksikon, 2, 1925); S Kraft, Slaget på Brunkeberg ur handelspolitisk synpunkt (HT 1940); dens, Jöns Bengtsson (Oxenstierna), den vendiska hansan o 1457 års tronskifte (KA 1940); dens, Tidsskedet 1448—1520 (Sveriges hist till våra dagar, 3:2, 1944); K Kumlien, Karl Knutsson i Preussen (1940); dens, Problemet om den sv riksdagens uppkomst (HT 1947); dens, Västerås till 1600-talets början (Västerås genom tiderna, 2, 1971); J Liedgren, rec av K Kumlien, Karl Knutsson i Preussen (HT 1940); Liv-, Est-, und Kurländisches Urkun-denbuch, 1:10—12 (1896—1910); K-G Lundholm, Sten Sture den äldre (1956); E Lönnroth, Sturekrönikan 1452—1487 (Sc 1933); dens, Sverige o Kalmarunionen 1397—1457 (1934); dens, Slaget på Brunke-berg o dess förhist (Sc 1938); dens, Ericus Olai som politiker (HVUÅ 1952); G Nielsen, Kristiern I's Rejse til Rom (Frem A II, 1926); L-A Norborg, Storföretaget Vadstena kloster (1958); E Nygren, Ericus Olai (SBL 14, 1953); S U Palme, Sten Sture den äldre (1950); C P Paludan-Miiller, De förste Konger af den Oldenburgske Slsegt (1874); V Pauls, Die Vorgänge von 1460 und ihre Be-deutung fiir die schleswig-holsteinische Ge-schichte (Der Schleswig-Holsteiner, IX, 1928); G Paulsson, Annales Suecici medii aevi (1974); Privilegier, resolutioner o förordningar för Sveriges städer, 1, ed N Herlitz (1927) RepD 2:1—2, 1451—1478 (1928— 29); Scriptores rerum Prussicarum 4 (1870); ST 3 (1895); N Staf, Marknad o möte (1935); J Svanberg, Riddar S Jören (MHoF 1971); Sv medeltidens rimkrönikor, 2—3, ed G E Klemming (SFSS, 1866—68); S Tunberg, Riksdagens uppkomst o utveckl intill medeltidens slut (Sveriges riksdag, 1:1, 1931); Twå gambla swenska rijm-krönikor, 2, ed J Hadorph (1676); Urkundenbuch der Stadt Ltibeck, 8—11 (1889—1905); G Westin, Historieskrivaren Olaus Petri (1946). — H Schiick, Rikets brev o register (1976), särsk s 333—341, 351 ff o 357—362; H Yrwing, Från riksföreståndarvalet 1470 till slaget på Bmnkeberg (Sc 1966); dens, Sten Sture, Ivar Axelsson o unionsfrågan 1471—84 (Sc 1968).
Hänvisa till den här artikeln
Bäst är förstås om man kan göra en hänvisning till den tryckta versionen. Om man vill hänvisa till webbversionen måste man göra en länk till aktuell sida så att det är tydligt att det är webbversionen man hänvisar till.
Ett exempel på en hänvisning till denna artikeln är:
Kristian I, https://sok.riksarkivet.se/sbl/artikel/11767, Svenskt biografiskt lexikon (art av Kjell Kumlien), hämtad 2022-10-12.
Du kan också hänvisa till den här artikeln med hjälp av dess unika URN-nummer som är: urn:sbl:11767
URN står för Uniform Resource Name och är en logisk identifierare för denna artikel, till skillnad från dess länk, som är en fysisk identifierare. Det betyder att en hänvisning till artikelns URN alltid kommer att vara giltig, oavsett framtida förändringar av denna webbsida.
En sådan hänvisning kan se ut på följande sätt:
Kristian I, urn:sbl:11767, Svenskt biografiskt lexikon (art av Kjell Kumlien), hämtad 2022-10-12.


final-lid-disam-match/mega-cliqa-0014.jsonl--Q182162--Högmedeltiden och unionstiden (1200- till 1500-talet)-4--sv-0014-300

Lista över Sveriges regenter

Namn Bild Födelse Tronanspråk hävdades från Orsak till anspråk Tronanspråk upphörde Död Orsak till att anspråken ej infriades KällorHolmger Knutsson 100px Troligtvis före 1220-talet 1234 Holmger var äldste son till Knut Långe, som var svensk kung 1229–1234. Han yrkade på faderns rätt till tronen efter dennes död. 1248avrättad av Birger jarl efter att ha förlorat slaget vid Sparrsätra året innan Vid Knuts död återinsattes Erik den läspe och halte som svensk kung. Harrison (2002), s. 157Filip Knutsson Okänt födelseår 1248 Filip var andre son till Knut Långe och bror till Holmger Knutsson, som tog över broderns tronanspråk efter dennes död. 1251avrättad av Birger jarl efter att ha förlorat slaget vid Herrevadsbro mot honom Erik den läspe och halte var kung till sin död 1250 och därefter valdes Birger jarls son Valdemar till hans efterträdare. Olof Håkansson(Folkungaätten) 100px|Olofs vapen på hans grav Början av december 1370 1385 Olof var son till Håkan Magnusson, som var kung av Sverige 1362–1364, i sin tur son till Magnus Eriksson, som var kung av Sverige 1319–1364; Olof hävdade sin fars och farfars rätt till makten.


final-lid-disam-match/mega-cliqa-0014.jsonl--Q182162--Högmedeltiden och unionstiden (1200- till 1500-talet)-4--sv-0014-302

Lista över Sveriges regenter


final-lid-disam-match/mega-cliqa-0014.jsonl--Q182162--Högmedeltiden och unionstiden (1200- till 1500-talet)-4--sv-0014-306

Lista över Sveriges regenter


final-lid-disam-match/mega-cliqa-0014.jsonl--Q182162--Högmedeltiden och unionstiden (1200- till 1500-talet)-4--sv-0014-301

Lista över Sveriges regenter

Namn Bild Födelse Tronanspråk hävdades från Orsak till anspråk Tronanspråk upphörde Död Orsak till att anspråken ej infriades KällorHolmger Knutsson 100px Troligtvis före 1220-talet 1234 Holmger var äldste son till Knut Långe, som var svensk kung 1229–1234. Han yrkade på faderns rätt till tronen efter dennes död. 1248avrättad av Birger jarl efter att ha förlorat slaget vid Sparrsätra året innan Vid Knuts död återinsattes Erik den läspe och halte som svensk kung. Harrison (2002), s. 157Filip Knutsson Okänt födelseår 1248 Filip var andre son till Knut Långe och bror till Holmger Knutsson, som tog över broderns tronanspråk efter dennes död. 1251avrättad av Birger jarl efter att ha förlorat slaget vid Herrevadsbro mot honom Erik den läspe och halte var kung till sin död 1250 och därefter valdes Birger jarls son Valdemar till hans efterträdare. Olof Håkansson(Folkungaätten) 100px|Olofs vapen på hans grav Början av december 1370 1385 Olof var son till Håkan Magnusson, som var kung av Sverige 1362–1364, i sin tur son till Magnus Eriksson, som var kung av Sverige 1319–1364; Olof hävdade sin fars och farfars rätt till makten. 3 augusti 1387 Albrekt av Mecklenburg var kung av Sverige 1364–1389. Authén Blom et al. (1987)Kristian I(Oldenburgska ätten) 100px Februari 1426 28 september 1448 Vald till kung av Danmark denna dag och hävdade då anspråk på makten i hela Kalmarunionen. 21 maj 1481 1448 var Karl Knutsson kung av Sverige och förblev så till sin avsättning 1457. Den 23 juni detta år valdes Kristian till kung av Sverige, men avsattes samma dag 1464. Därefter övertogs makten i Sverige åter av olika riksföreståndare och av Karl Knutsson samt 1470 av Sten Sture den äldre. Kristian fortsatte efter sin avsättning att hävda anspråk fram till sin död. Hans(Oldenburgska ätten) 100px 1 eller 2 februari 1455 21 maj 1481 Vald till kung av Danmark efter Kristian I:s död denna dag och hävdade då anspråk på makten i hela Kalmarunionen. 20 februari 1513 Vid Hans trontillträde i Danmark var Sten Sture den äldre svensk riksföreståndare och förblev så till sin avsättning 1497. Den 6 oktober detta år erkändes Hans som kung av Sverige, men avsattes i augusti 1501. Samma år återtog Sten Sture den äldre makten som riksföreståndare och olika riksföreståndare fortsatte att inneha makten i Sverige under resten av Hans livstid. Lagerqvist et al. (1996), s. 5Kristian II(Oldenburgska ätten) 100px 1 juli 1481 20 februari 1513 Vald till kung av Danmark efter Hans död denna dag och hävdade då anspråk på makten i hela Kalmarunionen. 1540 25 januari 1559 Vid Kristians trontillträde i Danmark var Sten Sture den yngre riksföreståndare i Sverige och förblev så till sin död 3 februari 1520. Kristian valdes till svensk kung 1 november samma år, men avsattes 23 augusti 1521. Han avsattes även i Danmark 20 januari 1523, men gjorde under 1530-talet försök att återta de nordiska kronorna och fortsatte att hävda anspråken till 1540, då han avsade sig dem. Anspråken misslyckades eftersom Gustav Vasa var kung i Sverige sedan 1523 och Fredrik I och Kristian III var kungar av Danmark och Kristian II själv blev fängslad 1532.


final-lid-disam-match/mega-cliqa-0014.jsonl--Q182162--Högmedeltiden och unionstiden (1200- till 1500-talet)-4--sv-0014-303

Lista över Sveriges regenter


final-lid-disam-match/mega-cliqa-0014.jsonl--Q182162--Högmedeltiden och unionstiden (1200- till 1500-talet)-4--sv-0014-305

Lista över Sveriges regenter


final-lid-disam-match/mega-cliqa-0014.jsonl--Q182162--Högmedeltiden och unionstiden (1200- till 1500-talet)-4--sv-0014-307

Lista över Sveriges regenter


Björn Borg

Björn Rune Borg, född 6 juni 1956 i Katarina församling i Stockholm,Sveriges befolkning 1970, CD-ROM, Version 1.02, Sveriges Släktforskarförbund (2002)  är en svensk före detta professionell tennisspelare, ansedd som en av världens främsta inom sporten genom tiderna. Borg, som är uppvuxen i Södertälje, vann under perioden 1974–1981 elva singeltitlar i Grand Slam-turneringar, varav fem raka i Wimbledonmästerskapen och sex (fyra raka) i Franska öppna. I antal vunna GS-titlar i herrsingel ligger han tillsammans med Rod Laver på sjätte plats efter bland annat Roger Federer och Pete Sampras.

Före Borg hade på herrsidan bara de tidiga mästarna William Renshaw och Laurie Doherty vunnit fem singeltitlar i följd i Wimbledonmästerskapen, båda dock på den tiden då den regerande mästaren var direktkvalificerad till final. Åren 1979 till 1981 rankades svensken som världsetta under sammanlagt 109 veckor och innehar därmed (mars 2021) en åttonde plats i kategorin antal veckor på tronen sedan rankningssystemet infördes 1973. Under sin aktiva karriär vann Borg totalt 63 singel- och 4 dubbeltitlar. Av singeltitlarna vann han 30 på grus, 27 på matta/hard-court och 6 på gräs.

I samband med millennieskiftet utsågs Björn Borg av Svenska Idrottsakademin till "Århundradets svenska idrottsman" före skidåkaren Ingemar Stenmark och boxaren Ingemar Johansson.

Björn Borg upptogs 1987 i International Tennis Hall of Fame och 2003 i Swedish Tennis Hall of Fame.

miniatyr|Björn Borg och Mariana Simionescu på sitt bröllop 1980.
Björn Borgs privata liv var under många år förstasidesstoff för kvälls- och skvallertidningarna.

Sedan 8 juni 2002 är han gift för tredje gången med Patricia Östfeldt (född 17 november 1969 i Mjölby), med vilken han har sonen Leo (född 2003).

Hemlighetsmakeriet kring vilka tio kändisar som i höst flygs till Malaysia för att vara med TV4:s nya storsatsning "Kändisdjungeln" är stort.
Flygs till Malaysia
Expressen kan nu avslöja den första deltagaren. En person som inte tidigare medverkat i några liknande program. Nämligen Björn Borgs fru, Patricia Östfeldt-Borg, 39 år.
Inom kort flygs hon tillsammans med de andra kändisarna till Malaysia för att tävla i överlevnad. Björn Borg och Patricia gifte sig 8 juni 2002. Ett år senare föddes sonen Leo. Patricia Borg har dessutom två barn från tidigare äktenskap - Bianca, 15 år och Kasper 13.
Patricia Östfeldt-Borg arbetade tidigare som fastighetsmäklare, men driver sedan 2007 företaget Legend Marketing med sin make Björn Borg.
Hemligt på TV4
Programmet hon nu är klar för beskrivs som en light-version av "Robinson". Tv-tittarna får makten över kändisarna, och det är tv-tittarna som bestämmer vad de olika kändisarna ska göra.
Det brittiska formatet kommer i höst att direktsändas i TV4 dagligen under nästan tre veckor, och har redan kallats för "skandalsåpa".
Programledare blir Tilda de Paula och David Hellenius.
På TV4 ville man i går inte svara på vilka kändisar som tackat ja och kommer att delta.


Björn Borg

miniatyr|Björn Borg och Mariana Simionescu på sitt bröllop 1980.
Björn Borgs privata liv var under många år förstasidesstoff för kvälls- och skvallertidningarna. Hans första ungdomsromans var med tennisspelaren Helena Anliot. Därefter träffade han den rumänska tennisspelaren Mariana Simionescu och de var ett par från 1976. Efter flera år tillsammans gifte de sig den 24 juli 1980 i Bukarest men skildes fyra år senare.


Björn Borg

miniatyr|Björn Borg och Mariana Simionescu på sitt bröllop 1980.
Björn Borgs privata liv var under många år förstasidesstoff för kvälls- och skvallertidningarna. Hans första ungdomsromans var med tennisspelaren Helena Anliot. Därefter träffade han den rumänska tennisspelaren Mariana Simionescu och de var ett par från 1976. Efter flera år tillsammans gifte de sig den 24 juli 1980 i Bukarest men skildes fyra år senare.

År 1985 träffade Borg fotomodellen Jannike Björling med vilken han fick sonen Robin (född 1985).


Björn Borg

miniatyr|Björn Borg och Mariana Simionescu på sitt bröllop 1980.
Björn Borgs privata liv var under många år förstasidesstoff för kvälls- och skvallertidningarna. Hans första ungdomsromans var med tennisspelaren Helena Anliot. Därefter träffade han den rumänska tennisspelaren Mariana Simionescu och de var ett par från 1976. Efter flera år tillsammans gifte de sig den 24 juli 1980 i Bukarest men skildes fyra år senare.

År 1985 träffade Borg fotomodellen Jannike Björling med vilken han fick sonen Robin (född 1985). De gifte sig aldrig och separerade 1988. Två år senare anklagade hon Borg för att ha missbrukat kokain, vilket ledde till en rättegång där tidningen Z var svarande part som det media som avslöjat det hela. Det hela slutade med att Borg fick ett skadestånd för förtal. Långt senare erkände dock Borg att han under tiden med Björling ha använt kokain.

Borg inledde därefter ett förhållande med den italienska sångerskan Loredana Bertè som han mellan 1989 och 1993 också var gift med. Borg träffade redan från 1991 amerikanska Kari Bernhardt (född 1971) med vilken han var tillsammans fram till år 2000.


Björn Borg

Björn Borg har givit namn åt modevarumärket Björn Borg, som förutom underkläder numera även innefattar andra kläder, skor, väskor, glasögon och parfym, för både män och kvinnor. Varumärket drivs av företaget Björn Borg AB (tidigare World Brand Management, WBM).

WBM noterades på börsen (First North) i december 2004 och sedan 7 maj 2007 är den noterad på Stockholmsbörsen. 23 april 2007 bytte också WBM namn till Björn Borg AB.


Björn Borg


Björn Borg

Björn Borg har givit namn åt modevarumärket Björn Borg, som förutom underkläder numera även innefattar andra kläder, skor, väskor, glasögon och parfym, för både män och kvinnor. Varumärket drivs av företaget Björn Borg AB (tidigare World Brand Management, WBM).

I december 2006 sålde det holländska företag som äger varumärket Björn Borg rättigheterna till WBM för 124 miljoner kronor.


Amiral

thumb|Svensk amiralsflagga.
Amiral är en flaggmansgrad och i allmänhet den högsta militära graden i ett lands flotta. Den näst högsta graden kallas viceamiral och tredje högsta graden är konteramiral. Ordet kan härledas från arabiskans amir-al-bahr, "Havets herre", under vilken titel ledaren för den muslimska medelhavsflottan blev känd under 1100-talet. Termen togs till användning i Europa i Konungariket Sicilien på 1100-talet. Normanderna behöll araber i sin tjänst efter erövringen av ön  och utnyttjade dem inom administration, vetenskap, arkitektur och krigsmakt. Befälhavaren över den kungliga sicilianska flottan fick titeln ”amiraglio”. Termen fördes vidare till Europa av korsriddare, som analogt med latinets admirabilis stavade den "admirable".

Riksamiral var den högsta flaggmansgraden i Sverige; den tredje i rang av de fem höga riksämbetsmännen under 1600-talet. Riksamiralen ledde amiralitetskollegiums arbete.
 Namn Bild Födelse Tillträde Frånträde Död Källor Clas Eriksson FlemingSvea rikes amiral Cirka 1530 1571 1595 13 april 1597 Joachim Scheel Cirka 1531 1596 11 juni 1602 1606 Nordisk familjebok Axel RyningRiksens amiral 100px 1552 1602 1611 8 januari 1620 Göran Nilsson Gyllenstierna 31 december 1575 1611 24 augusti 1618 Carl Carlsson Gyllenhielm 100px 4 mars 1574 1620 17 mars 1650 Gabriel Bengtsson Oxenstierna100px 18 mars 1586 1652 12 december 1656 Carl Gustaf Wrangel 100px 23 december 1613 1657 1664 25 juni 1676 Gustaf Otto Stenbock 100px 7 september 1614 1664 1676 24 september 1685 Namn Bild Födelse Tillträde Frånträde Död Källor

1676 blev Gustaf Otto Stenbock avsatt av Karl XI och istället utnämnd till översteamiral. Med hans död 1685 upphörde ämbetet i denna form. Generalamiralen Hans Wachtmeister, som nu blev konungens förtroendeman i flottans förvaltning, hade en väsentligt annan ställning än den forne riksamiralen

Full resolution (TIFF) - On this page / på denna sida - Scheeben [Jeb-], Matthias Joseph - Scheel [Jel], Joakim - Scheel [Jel], Ludvig Nicolaus von, dansk statsman. Se Scheele, L. N. von - Scheel [Jel], Anton Vilhelm - Scheel [Jel], Hans von - Scheel [Jel]. 1. Herman Carsten Johannes S 2. signe S 3. Olaf S
<< prev. page << föreg. sida << >> nästa sida >> next page >>
Below is the raw OCR text
from the above scanned image.
Do you see an error? Proofread the page now!
Här nedan syns maskintolkade texten från faksimilbilden ovan. Ser du något fel? Korrekturläs sidan nu!
This page has been proofread at least once.
(diff)
(history)
Denna sida har korrekturlästs minst en gång. (skillnad) (historik)
973
Scheel
974
Schedevi herrgård, efter Thersners "Fordna och
närvarande Sverige".
men om påfvens ofelbarhet. Hufvudarbete: Hand-buch
der katholischen dogmatik (3 bd, 1873-87; bd 4 af
L. Atzberger 1898-1903). E. Bg.
Scheel [ʃel], P o ve l, domprost (födelseår okändt),
d. 1516, härstammade från en finsk frälseätt,
studerade i Paris, där han var baccalaureus 1488-89
samt licentiat och magister 1489-90. Under senare
hälften af 1490-talet var han ärke-presbyter vid Åbo
domkyrka. Hans bana i kyrkans tjänst var vid denna tid
nära att afbrytas, i det han vid aflossandet af en
"bombard" förlorade ena tummen, hvarför han, enligt
kanonisk lag, var oduglig till kyrkans tjänst. Genom
bemedling af biskop Magnus III Stiernkors samt konung
Hans lyckades han dock erhålla dispens af påfven
Alexander VI. Därefter blef han ärke-diakon och,
troligen 1513, domprost i Åbo. Mot slutet af sitt lif
hotades han af påfvestolen med bannlysning, därför
att han vägrade afstå från sitt prebende, men afled,
förr än hotelsen trädde i verkställighet. I likhet med
andra katolska prelater underhöll S. vid utländska
universitet studerande landsmän. Tacksägelsebref
till honom från sådana personer äro delvis bevarade
och kasta ett karakteristiskt ljus öfver finska
förhållanden under medeltiden. I Helsingfors
universitets bibliotek finnes en samling bref till
honom, af hvilka några är . tryckta i E. Grönblads
"Nya källor till Finlands medeltidshistoria".
M. G. S.
Scheel [Jel], Joakim, amiral, f. på Eugen, erhöll
1596 "befallning öfver alla K. M:ts skepp" och bar
1599 titeln riksamiral. . Sistnämnda år anförde han
den flotta, som eröfrade Kastelholm och Åbo slott
för hertig Karls räkning. S. var en af hertigens
mest nitiska tjänare. Han dog 1606 som ståthållare
i Finland.
Scheel [jel], Ludvig Nicolaus von, dansk statsman. Se
S c h e e l e, L. N. von.
Scheel [jel], Anton Vilhelm, dansk rättslärd,
f. 28 dec. 1799 i Stavanger, d. 30 april 1879,
blef 1815 löjtnant och var 1818-19 med den danska
ockupationskåren i Frankrike. Efter hemkomsten egnade
S. sig åt studier, tog 1825 juridisk examen och 1836
doktorsgraden samt blef
1826 auditör, 1829 landsoverretsassessor i Köpenhamn
och 1836 professor vid universitetet samt var
1846-71 generalauditör. S. deltog som en af de
danske fullmäktige i fredsslutet i Berlin 1850, var
1851 medlem af notabelförsamlingen i Flensborg och
juli 1851-jan. 1855 justitieminister. I likhet med
de öfrige medlemmarna af örsteds ministär blef han
anklagad inför riksrätten, men frikänd 1856. Kedan
tidigt slog S. sig på studiet af krigs-lagstiftningen
och skref förträffliga afhandlingar i detta ämne. 1850
utarbetade han en serie utkast till straff- och
rättegångslagar för den danska krigsmakten samt 1867
ett nytt utkast, som blef grundvalen för strafflagen
för krigsmakten 1881. Som justitieminister hade han
väsentlig del i lagen om riksrätten 1852. Hans hufvud
verk voro dock de ypperliga handböckerna i Person-
og iamilie-ret (1859-60; 2:a uppl. 1876-77) och i
Pri-vatrettens almindelige del (1865-66), utmärkta
både genom grundlighet och skarpsinne. E. Ebg.
Scheel [jel], Hans von, tysk nationalekonom och
statistiker, f. 1839 i Potsdam, d. 1901 i Berlin, var
1871-77 professor i statsvetenskap vid universitetet
i Bern, inträdde 1877 i Tyska rikets statistiska
centralbyrå, hvars direktör han blef 1891. Tidigt
skref S. ett par afh. om penningens teori och om de
ekonomiska grundbegreppen; sin positiva, om än moderat
anpassade socialpolitiska ståndpunkt utvecklade
han i bl. a. Die theorie der socialen frage (1871),
Die sodale frage (1873) och Unsere socialpolitischen
parteien (1878). I "Statistik des deutschen reichs"
skref han betydande afh., såsom inledning till olika
statistiska tabellverk. Publikationen Die deutsche
volkswirthschaft am schlusse des 19. jahrhunderts
(1900 utg. af "Das kais. statistische amt") är
författad af S.
Scheel [jel]. 1. Herman Carsten Johannes S.,
norsk jurist, f. 19 jan. 1859 i Ha-mar, blef juris
kandidat 1881 och universitetsstipendiat 1887, juris
doktor på afh. Om cegtef cellers jormuesforhold
1892, var professor i rättsvetenskap 1893-98 och
utnämndes 1898 till höjesterets-assessor. Han var
febr. 1910-febr. 1912 justitie-
Ord, som saknas under Sch-, torde sökas under Ch-,
Sh- eller Sj-.
<< prev. page << föreg. sida << >> nästa sida >> next page >>


Amiral


Ernst Klein

Ernst Stefan Klein, född 24 november 1937, död 30 juli 2020 i Danderyds distrikt, Stockholms län,https://www.dn.se/familj/dodsannonser/#/CaseInline/664115 var en svensk journalist och tidningsman.

Klein var ordförande för SECO 1955–1956. Han engagerade sig tidigt i Folkpartiet och blev ordförande Sveriges liberala studentförbund 1959–1960, förbundssekreterare Folkpartiets ungdomsförbund 1961 och vice ordförande 1961–1962.

Han är farbror till journalisten och prästen Helle Klein. Ernst Klein är gravsatt i minneslunden på Djursholms begravningsplats.SvenskaGravar


Ernst Klein


Ernst Klein

Klein var ordförande för SECO 1955–1956. Han engagerade sig tidigt i Folkpartiet och blev ordförande Sveriges liberala studentförbund 1959–1960, förbundssekreterare Folkpartiets ungdomsförbund 1961 och vice ordförande 1961–1962.

Han kom till Expressen 1962, där han var verksam som ledarskribent, politisk redaktör (1968–1975), USA-korrespondent (1975–1977) och utrikeschef (1977–1990). Han var därefter chefredaktör för Östgöta Correspondenten 1990–1998.


Ernst Klein

Klein var ordförande för SECO 1955–1956. Han engagerade sig tidigt i Folkpartiet och blev ordförande Sveriges liberala studentförbund 1959–1960, förbundssekreterare Folkpartiets ungdomsförbund 1961 och vice ordförande 1961–1962.

Han kom till Expressen 1962, där han var verksam som ledarskribent, politisk redaktör (1968–1975), USA-korrespondent (1975–1977) och utrikeschef (1977–1990). Han var därefter chefredaktör för Östgöta Correspondenten 1990–1998.

Klein utsågs 2001 som ledamot i Migrationsverkets etiska råd. Han kritiserade redan 2002 rådets begränsade möjligheter att påverka, och lämnade slutgiltigt rådet den 2 juni 2004.


1970

1970 (MCMLXX) var ett normalår som började en torsdag i den gregorianska kalendern.

Avlidna 3 januari – Carl Ericson, svensk skådespelare. 15 januari – Eric von Gegerfelt, svensk skådespelare. 20 januari – George M. Humphrey, amerikansk republikansk politiker, USA:s finansminister 1953–1957. 27 januari – Erich Heckel, tysk målare och grafiker, expressionist. 29 januari – Basil Liddell Hart, brittisk officer och militärhistoriker. 2 februari – Bertrand Russell, 97, brittisk filosof, matematiker och nobelpristagare. 6 februari – Charles L. Terry, amerikansk demokratisk politiker och jurist, guvernör i Delaware 1965–1969. 12 februari – Susanna Hanan, nyzeeländsk guvernant, sångerska och samhällsarbetare. 15 februari – Lord Hugh Dowding, brittisk officer, vice flygmarskalk, ledare av RAF:s Fighter Command – jaktplansstyrkor under Slaget om Storbritannien 1940. 25 februari Märta Arbin, svensk skådespelare. Mark Rothko, ryskfödd amerikansk konstnär. 1 mars – Sven Nilsson, svensk skådespelare och operasångare (bas). 11 mars Homer Bone, amerikansk politiker och jurist, senator 1933–1944. Erle Stanley Gardner, amerikansk författare. Gustaf Malmgren, svensk skådespelare. 16 mars Tammi Terrell, amerikansk soulsångare. K.G. Ossiannilsson, svensk författare. 25 mars – Anita Halldén, svensk sångtextförfattare och översättare. 30 mars – Heinrich Brüning, tysk politiker, rikskansler under Weimarrepubliken. 16 april – Richard Neutra, amerikansk arkitekt. 17 april – Rudolf Petersson, svensk manusförfattare och serien 91:an Karlssons skapare. 30 april – Tora Teje, svensk skådespelare. 11 maj – Johnny Hodges, amerikansk jazzmusiker, altsaxofon. 12 maj Władysław Anders, polsk general och politiker. Nelly Sachs, tysk-svensk författare och nobelpristagare. 14 maj – Billie Burke, amerikansk skådespelare och scenstjärna. 16 maj – Uno Henning, svensk skådespelare. 17 maj – Sven "X-et" Erixson, svensk konstnär. 20 maj – Ulla Höglund, svenskt mordoffer. 27 maj – Rose McConnell Long, amerikansk demokratisk politiker, senator 1936–1937. 30 maj – Edwin C. Johnson, amerikansk demokratisk politiker, senator 1937–1955. 2 juni – Stellan Claësson, svensk filmproducent. 3 juni – Hjalmar Schacht, tysk politiker, riksbankschef. 11 juni – Aleksandr Kerenskij, rysk regeringschef 1917. 15 juni – Robert Morrison MacIver, skotsk sociolog. 21 juni – Sukarno, indonesisk president. 4 juli – Barnett Newman, amerikansk konstnär. 9 juli – Elov Persson, svensk författare och serietecknare, skapare av Kronblom. 10 juli Félix Gaillard, Frankrikes premiärminister 1957-1958 Bjarni Benediktsson, Islands statsminister från 1963 till sin död. 13 juli Roger Edens, amerikansk kompositör, filmproducent, manusförfattare och skådespelare. Arthur Miller, amerikansk författare. 26 juli – Wilhelm Scheppmann, chef för SA 1943-1945. 27 juli – Antonio Salazar, 81, portugisisk diktator i 36 år. 1 augusti – Frances Farmer, amerikansk skådespelare. 15 augusti – Gustav Möller, 86, svensk politiker. 1 september – François Mauriac, fransk författare, nobelpristagare. 5 september – Jochen Rindt, österrikisk racerförare. 8 september – Percy Spencer, amerikansk uppfinnare av mikrovågsugnen. 11 september – Ernst May, tysk arkitekt. 18 september – Jimi Hendrix, 27, amerikansk rockmusiker. 20 september – Axel Högel, svensk skådespelare. 22 september – John J. Hickey, amerikansk demokratisk politiker och jurist. 25 september – Erich Maria Remarque, tysk-amerikansk författare. 28 september – Gamal Abdel Nasser, egyptisk politiker, landets ledare 1952-1970. 4 oktober – Janis Joplin, 27, amerikansk sångare (hittad död i narkotikaöverdos på hotellrum i Washington). 10 oktober – Édouard Daladier, fransk politiker. 12 oktober – Rune Carlsten, svensk regissör, manusförfattare och skådespelare. 19 oktober – Unica Zürn, tysk surrealistisk författare, poet och konstnär. 3 november Peter II av Jugoslavien, exkung. Fleming Lynge, dansk författare och manusförfattare. 8 november – Napoleon Hill, amerikansk författare 9 november – Charles de Gaulle, fransk general, ledare för de fria franska styrkorna 1940–1944, ordförande i Frankrikes provisoriska regering 1944–1946, Frankrikes president 1959–1969. 15 november – Ragnar Hyltén-Cavallius, svensk manusförfattare, regissör och skådespelare. 23 november – Alf Prøysen, norsk visdiktare. 25 november – Yukio Mishima, japansk författare. 26 november – Sigfrid Siwertz, svensk författare och ledamot av Svenska Akademien 1932-1970. 30 november – Nina Ricci, fransk modedesigner av italiensk härkomst. 6 december – Gusten Widerbäck, svensk konstnär. 9 december Hilma Barcklind, svensk operasångare. Artiom Mikojan, sovjetrysk flygplanskonstruktör. 14 december – Håkan Jahnberg, svensk skådespelare. 23 december – Aleksander Warma, tillförordnad president i Estlands exilregering. 30 december – Sonny Liston, amerikansk boxare.


1970


2000-talet (millennium)

Denna artikel handlar om 2000-talet i betydelsen hela årtusendet. Se i övrigt 2000-talet (decennium) , 2000-talet (hundraårsperiod) och för skrivsättets flertydighet 2000-talet (skrivsätt).

Det inleddes 1 januari 2000 och slutar 31 december 2999. En alternativ tolkning är att det inleddes den 1 januari 2001 och slutar den 31 december 3000.

Händelser 2001 - 11 september-attackerna sker i USA, Afghanistankriget startar. 2003 - Andra Irakkriget utbryter. 2004 - Flodvågskatastrofen i Indiska oceanen inträffar. 2008 Barack Obama vinner presidentvalet i USA. Finanskris bryter ut. 2010 - Jordbävning i Haiti 2014 - Krimkrisen utbryter i Ukraina


2000-talet (millennium)