Ecuador

250px|miniatyr|Tungurahua
Ecuador, formellt Republiken Ecuador, är en stat i nordvästra Sydamerika, vid ekvatorn. Landet gränsar till Colombia och Peru.

Landet har sitt namn efter ekvatorn som skär genom den norra delen. Gränsen mot Peru är sedan länge omtvistad och gränsstrider har förekommit (en betydande del av Amazonasområdet avträddes till Peru 1942).Alla Världens Länder 2000 Bonnier Lexikon

Ecuador är ett utvecklingsland med ojämn inkomstfördelning; jorden ägs av ett fåtal.

Med hjälp av oljeinkomsterna har man inlett en industrialisering och anlagt vägar, hamnar, kraftverk m.m. Handelsutbytet sker främst med USA. Oljeberoendet gör emellertid ekonomin sårbar och de sjunkande oljepriserna 1986 drabbade landet hårt. Situationen förvärrades av 1987 års jordbävning.

Ecuador har stora oljetillgångar och bördiga jordbruksområden. Eftersom landet exporterar varor såsom olja, bananer och räkor är ekonomin mycket beroende av priserna på världsmarknaden. Ecuador gick med i Världshandelsorganisationen 1996, men har misslyckats med att uppnå många av medlemskraven. El Niño och låga oljepriser 1997-98 fick ekonomin att falla kraftigt under hela 1999. Efter detta har man med stöd av IMF genomfört ekonomiska reformer och hoppas kunna använda vinster från oljeexporten för att betala av på den stora utlandsskulden.

2001 levde 70 % av hushållen under fattigdomsgränsen och inkomstskillnaderna var stora.

Den totala tillväxten av BNP har sjunkit till 5,1 % 2012 och sjönk till 4 % 2013.

With 189 member countries, staff from more than 170 countries, and offices in over 130 locations, the World Bank Group is a unique global partnership: five institutions working for sustainable solutions that reduce poverty and build shared prosperity in developing countries.
The World Bank Group works in every major area of development. We provide a wide array of financial products and technical assistance, and we help countries share and apply innovative knowledge and solutions to the challenges they face.
We face big challenges to help the world’s poorest people and ensure that everyone sees benefits from economic growth. Data and research help us understand these challenges and set priorities, share knowledge of what works, and measure progress.
The page you requested could not be found. Try using the search box below or click on the homepage button to go there.


Ecuador

Ecuador är ett utvecklingsland med ojämn inkomstfördelning; jorden ägs av ett fåtal.

Med hjälp av oljeinkomsterna har man inlett en industrialisering och anlagt vägar, hamnar, kraftverk m.m. Handelsutbytet sker främst med USA. Oljeberoendet gör emellertid ekonomin sårbar och de sjunkande oljepriserna 1986 drabbade landet hårt. Situationen förvärrades av 1987 års jordbävning.

Ecuador har stora oljetillgångar och bördiga jordbruksområden. Eftersom landet exporterar varor såsom olja, bananer och räkor är ekonomin mycket beroende av priserna på världsmarknaden. Ecuador gick med i Världshandelsorganisationen 1996, men har misslyckats med att uppnå många av medlemskraven. El Niño och låga oljepriser 1997-98 fick ekonomin att falla kraftigt under hela 1999. Efter detta har man med stöd av IMF genomfört ekonomiska reformer och hoppas kunna använda vinster från oljeexporten för att betala av på den stora utlandsskulden.

2001 levde 70 % av hushållen under fattigdomsgränsen och inkomstskillnaderna var stora.

Ecuador hamnade nästan i statsbankrutt 1999 och fick genomlida ökande priser på bensin, gas och el, samtidigt som det inte fanns några råvaror från jordbruket att sälja eller livnära sig på. Landets export av varor och tjänster hade uppnåtts till 32 % 1992, men 1998-1999 sjönk den till 21 %.http://www.globalis.se/Laender/Ecuador/(show)/indicators/(indicator)/586 Ekonomin led också av bakslag efter att Ecuador hamnade i konflikt med Venezuela och Colombia i slutet av 90-talet på grund av inbördeskonflikten i Colombia med den inhemska gerillan Farc. Ecuadors suveränitet hade blivit kränkt på grund av gerillans intrång i landet. Men i december 2009 fastställde samarbetsorganisationen OAS (Organization of American States) att Colombia hade kränkt både Ecuador och Venezuelas suveränitet och skadestånd skulle utbetalas, dessutom förbättrades läget mellan dessa länder tack vare genom medlemskapet i den mellanstatliga organisationen Andinska gemenskapen (Comunidad Andina de Naciones, CAN). Målet med denna organisation är att skapa en gemensam inre marknad mellan de andinska länderna, Bolivia, Columbia, Peru och Ecuador. Man vill främja fri rörlighet av varor, tjänster, arbetskraft och kapital mellan medlemsländerna.http://www.landguiden.se/Lander/Sydamerika/Ecuador/Utrikeshandel


Ecuador

Ecuador är ett utvecklingsland med ojämn inkomstfördelning; jorden ägs av ett fåtal.

Med hjälp av oljeinkomsterna har man inlett en industrialisering och anlagt vägar, hamnar, kraftverk m.m. Handelsutbytet sker främst med USA. Oljeberoendet gör emellertid ekonomin sårbar och de sjunkande oljepriserna 1986 drabbade landet hårt. Situationen förvärrades av 1987 års jordbävning.

Ecuador har stora oljetillgångar och bördiga jordbruksområden. Eftersom landet exporterar varor såsom olja, bananer och räkor är ekonomin mycket beroende av priserna på världsmarknaden. Ecuador gick med i Världshandelsorganisationen 1996, men har misslyckats med att uppnå många av medlemskraven. El Niño och låga oljepriser 1997-98 fick ekonomin att falla kraftigt under hela 1999. Efter detta har man med stöd av IMF genomfört ekonomiska reformer och hoppas kunna använda vinster från oljeexporten för att betala av på den stora utlandsskulden.

2001 levde 70 % av hushållen under fattigdomsgränsen och inkomstskillnaderna var stora.

Ecuador hamnade nästan i statsbankrutt 1999 och fick genomlida ökande priser på bensin, gas och el, samtidigt som det inte fanns några råvaror från jordbruket att sälja eller livnära sig på. Landets export av varor och tjänster hade uppnåtts till 32 % 1992, men 1998-1999 sjönk den till 21 %.http://www.globalis.se/Laender/Ecuador/(show)/indicators/(indicator)/586 Ekonomin led också av bakslag efter att Ecuador hamnade i konflikt med Venezuela och Colombia i slutet av 90-talet på grund av inbördeskonflikten i Colombia med den inhemska gerillan Farc. Ecuadors suveränitet hade blivit kränkt på grund av gerillans intrång i landet. Men i december 2009 fastställde samarbetsorganisationen OAS (Organization of American States) att Colombia hade kränkt både Ecuador och Venezuelas suveränitet och skadestånd skulle utbetalas, dessutom förbättrades läget mellan dessa länder tack vare genom medlemskapet i den mellanstatliga organisationen Andinska gemenskapen (Comunidad Andina de Naciones, CAN). Målet med denna organisation är att skapa en gemensam inre marknad mellan de andinska länderna, Bolivia, Columbia, Peru och Ecuador. Man vill främja fri rörlighet av varor, tjänster, arbetskraft och kapital mellan medlemsländerna.http://www.landguiden.se/Lander/Sydamerika/Ecuador/Utrikeshandel

Men när Ecuador bytte valuta år 2000 från Sucre till US Dollar minskades exportinkomsterna på grund av dollarns ökande värde. Exporten ökade som mest till 37 % år 2000. Under Ecuadors finanskris stod världens import från Ecuador för 25 % av ekonomin och efter 2000-talet ökade den till 30-35 %.http://www.globalis.se/Laender/Ecuador/(show)/indicators/(indicator)/587

Efter att Rafael Correa blev president, 2007, startade han en ekonomisk revolution. Internationella samarbeten med USA, EU, Ryssland och Kina stabiliserade Ecuadors välstånd efter den globala finanskrisen.http://www.landguiden.se/Lander/Sydamerika/Ecuador/Ekonomi;


Gambia

Gambia (), formellt Republiken Gambia (), är en suverän stat i Västafrika vid Atlanten beläget på ömse sidor av Gambiaflodens nedre lopp. Landet gränsar till Senegal, som utom vid kustlinjen omger landet. Gambia är den till ytan minsta staten på Afrikas fastland.

Presidenten Yahya Jammeh tog makten i landet efter en militärkupp 1994. Demokrati har återinförts sedan 1996 och Jammeh blev återvald i flera på varandra följande val, senast 2011. Efter valet 2016 efterträddes han av Adama Barrow 19 januari 2017.

Gambias ekonomi domineras av jordbruk, fiske och särskilt turism. År 2015 levde 48,6 procent av befolkningen i fattigdom. På landsbygden är fattigdomen ännu mer utbredd, nästan 70 procent.

Gambia var en del av Maliriket på 1200-talet. Då detta föll samman uppstod i stället flera kungadömen i Gambia. De viktigaste var Barra, Kombo och Fulladu.Store norske leksikon, snl.no: "Gambia – republikk i Afrika", läst 14 september 2010 På 1400-talet kom portugiserna till Gambiaflodens mynning, och på 1500-talet britter och fransmän. De upprättade handelsstationer och bedrev handel längs floden. De sökte främst elfenben, slavar och guld.

År 1651 skickade Kurlands hertig Jakob en expedition, ledd av major Heinrich Fok, för att anskaffa kolonier i Västafrika. Hertig Jakob köpte mark från flera stamhövdingar (Kumbo, Barra och Kasana) vid Gambiafloden i syfte att upprätta fästningar och handelsplatserna Fort Jakob, Fort Bayona och Fort Jillifree. Hertigen förlorade dock områdena år 1661.

Från år 1783 styrde Storbritannien över Gambia.

Adama Barrow vann presidentvalet i början av december 2016 men Jammeh vägrade avgå.

Adama Barrow återvände till Gambia
Gambias nye president Adama Barrow har återvänt till hemlandet. Barrow anlände med flyg till huvudstaden Banjul.
Hundratals jublande människor mötte den vitklädde presidenten när han landade. Gambierna har väntat på den nye presidenten som lovat förändringar efter den förre presidenten Yahya Jammeh som suttit vid makten i 22 år.
Barrow vann presidentvalet i början av december men tvingades fly till Senegal efter den politiska kris som uppstod när Jammeh vägrade avgå.
Jammeh avgick först efter att grannländerna hotade med en militär intervention. Jammeh har gått i exil i Ekvatorialguinea.
Ungefär 4000 soldater från grannländerna finns fortfarande kvar för att säkra Gambias säkerhet. President Barrow kommer av säkerhetsskäl inte omedelbart flytta in i presidentens tjänstebostad.
Barrow svors in som president vid Gambias ambassad i Senegals huvudstad Dakar.
Diskussion om artikeln


Gambia

Gambia var en del av Maliriket på 1200-talet. Då detta föll samman uppstod i stället flera kungadömen i Gambia. De viktigaste var Barra, Kombo och Fulladu.Store norske leksikon, snl.no: "Gambia – republikk i Afrika", läst 14 september 2010 På 1400-talet kom portugiserna till Gambiaflodens mynning, och på 1500-talet britter och fransmän. De upprättade handelsstationer och bedrev handel längs floden. De sökte främst elfenben, slavar och guld.

År 1651 skickade Kurlands hertig Jakob en expedition, ledd av major Heinrich Fok, för att anskaffa kolonier i Västafrika. Hertig Jakob köpte mark från flera stamhövdingar (Kumbo, Barra och Kasana) vid Gambiafloden i syfte att upprätta fästningar och handelsplatserna Fort Jakob, Fort Bayona och Fort Jillifree. Hertigen förlorade dock områdena år 1661.

Från år 1783 styrde Storbritannien över Gambia. Gambia blev brittisk kronkoloni år 1888/1889,Access Gambia: Colonial System of Administration in Gambia Läst 14 mars 2016, På engelska efter att området runt den brittiska stödjepunkten Bathurst (dagens Banjul) sedan 1821 varit del av den brittiska kolonin Sierra Leone."Gambia: Historia". NE.se. Läst 5 januari 2013.

Gambia blev självständigt år 1965. År 1982 bildade Gambia och Senegal en federation, Senegambia, och när denna upphörde 1989 uppstod oroligheter i landet. År 1991 skrev de båda länderna på ett vänskaps- och samarbetsavtal.


Gambia

Gambia var en del av Maliriket på 1200-talet. Då detta föll samman uppstod i stället flera kungadömen i Gambia. De viktigaste var Barra, Kombo och Fulladu.Store norske leksikon, snl.no: "Gambia – republikk i Afrika", läst 14 september 2010 På 1400-talet kom portugiserna till Gambiaflodens mynning, och på 1500-talet britter och fransmän. De upprättade handelsstationer och bedrev handel längs floden. De sökte främst elfenben, slavar och guld.

År 1651 skickade Kurlands hertig Jakob en expedition, ledd av major Heinrich Fok, för att anskaffa kolonier i Västafrika. Hertig Jakob köpte mark från flera stamhövdingar (Kumbo, Barra och Kasana) vid Gambiafloden i syfte att upprätta fästningar och handelsplatserna Fort Jakob, Fort Bayona och Fort Jillifree. Hertigen förlorade dock områdena år 1661.

Från år 1783 styrde Storbritannien över Gambia. Gambia blev brittisk kronkoloni år 1888/1889,Access Gambia: Colonial System of Administration in Gambia Läst 14 mars 2016, På engelska efter att området runt den brittiska stödjepunkten Bathurst (dagens Banjul) sedan 1821 varit del av den brittiska kolonin Sierra Leone."Gambia: Historia". NE.se. Läst 5 januari 2013.

Gambia blev självständigt år 1965. År 1982 bildade Gambia och Senegal en federation, Senegambia, och när denna upphörde 1989 uppstod oroligheter i landet. År 1991 skrev de båda länderna på ett vänskaps- och samarbetsavtal.

Dåvarande presidenten Dawda Jawara störtades, efter 32 år vid makten, i en militärkupp år 1994. Samtidigt förbjöds all politisk aktivitet. 1996 genomfördes demokratiska presidentval, året därpå parlamentsval. 2006 valdes Yahya Jammeh till president för tredje gången.


Gambia

Gambia var en del av Maliriket på 1200-talet. Då detta föll samman uppstod i stället flera kungadömen i Gambia. De viktigaste var Barra, Kombo och Fulladu.Store norske leksikon, snl.no: "Gambia – republikk i Afrika", läst 14 september 2010 På 1400-talet kom portugiserna till Gambiaflodens mynning, och på 1500-talet britter och fransmän. De upprättade handelsstationer och bedrev handel längs floden. De sökte främst elfenben, slavar och guld.

År 1651 skickade Kurlands hertig Jakob en expedition, ledd av major Heinrich Fok, för att anskaffa kolonier i Västafrika. Hertig Jakob köpte mark från flera stamhövdingar (Kumbo, Barra och Kasana) vid Gambiafloden i syfte att upprätta fästningar och handelsplatserna Fort Jakob, Fort Bayona och Fort Jillifree. Hertigen förlorade dock områdena år 1661.

Från år 1783 styrde Storbritannien över Gambia. Gambia blev brittisk kronkoloni år 1888/1889,Access Gambia: Colonial System of Administration in Gambia Läst 14 mars 2016, På engelska efter att området runt den brittiska stödjepunkten Bathurst (dagens Banjul) sedan 1821 varit del av den brittiska kolonin Sierra Leone."Gambia: Historia". NE.se. Läst 5 januari 2013.

Gambia blev självständigt år 1965. År 1982 bildade Gambia och Senegal en federation, Senegambia, och när denna upphörde 1989 uppstod oroligheter i landet. År 1991 skrev de båda länderna på ett vänskaps- och samarbetsavtal.

Dåvarande presidenten Dawda Jawara störtades, efter 32 år vid makten, i en militärkupp år 1994. Samtidigt förbjöds all politisk aktivitet. 1996 genomfördes demokratiska presidentval, året därpå parlamentsval. 2006 valdes Yahya Jammeh till president för tredje gången.

Pressfriheten är ansträngd, och 2004 inträffade ett tills vidare ouppklarat mord på journalisten Deyda Hydara. Enligt pressfrihetsindexet  har det varit en stor förbättring i pressfriheten i Gambia sedan 2017.


Gambia

Gambia var en del av Maliriket på 1200-talet. Då detta föll samman uppstod i stället flera kungadömen i Gambia. De viktigaste var Barra, Kombo och Fulladu.Store norske leksikon, snl.no: "Gambia – republikk i Afrika", läst 14 september 2010 På 1400-talet kom portugiserna till Gambiaflodens mynning, och på 1500-talet britter och fransmän. De upprättade handelsstationer och bedrev handel längs floden. De sökte främst elfenben, slavar och guld.

År 1651 skickade Kurlands hertig Jakob en expedition, ledd av major Heinrich Fok, för att anskaffa kolonier i Västafrika. Hertig Jakob köpte mark från flera stamhövdingar (Kumbo, Barra och Kasana) vid Gambiafloden i syfte att upprätta fästningar och handelsplatserna Fort Jakob, Fort Bayona och Fort Jillifree. Hertigen förlorade dock områdena år 1661.

Från år 1783 styrde Storbritannien över Gambia. Gambia blev brittisk kronkoloni år 1888/1889,Access Gambia: Colonial System of Administration in Gambia Läst 14 mars 2016, På engelska efter att området runt den brittiska stödjepunkten Bathurst (dagens Banjul) sedan 1821 varit del av den brittiska kolonin Sierra Leone."Gambia: Historia". NE.se. Läst 5 januari 2013.

Gambia blev självständigt år 1965. År 1982 bildade Gambia och Senegal en federation, Senegambia, och när denna upphörde 1989 uppstod oroligheter i landet. År 1991 skrev de båda länderna på ett vänskaps- och samarbetsavtal.

Dåvarande presidenten Dawda Jawara störtades, efter 32 år vid makten, i en militärkupp år 1994. Samtidigt förbjöds all politisk aktivitet. 1996 genomfördes demokratiska presidentval, året därpå parlamentsval. 2006 valdes Yahya Jammeh till president för tredje gången.

Pressfriheten är ansträngd, och 2004 inträffade ett tills vidare ouppklarat mord på journalisten Deyda Hydara. Enligt pressfrihetsindexet  har det varit en stor förbättring i pressfriheten i Gambia sedan 2017.

År 2015 utropade president Yahya Jammeh Gambia till en islamisk republik för att visa att landet slutgiltigt klippt banden från sin kolonialhistoria. Beslutet återtogs av den nya presidenten Adama Barrow i januari 2017.The Gambia: President Adama Barrow pledges reforms, Al-Jazeera English, 28 januari 2017


Carl Lewis

Nation:

Frederick Carlton "Carl" Lewis, född 1 juli 1961 i Birmingham, Alabama, är en amerikansk före detta friidrottare, sprinter och längdhoppare som tävlade för Santa Monica Track Club i Kalifornien. Lewis anses vara en av historiens absolut främsta idrottsmän oavsett idrott. Han vann 9 OS-guld och 8 VM-guld under sin karriär.

Lewis föddes i Birmingham i Alabama. När Lewis var två år (1963) flyttade familjen till Willingboro i New Jersey, nära Philadelphia, där han tillbringade resten av sin barndom.Pileggi, Sarah (1981-06-01): "Going To Great Lengths" (Sports Illustrated). Cnn.com. Läst 25 mars 2013.

Carl Lewis slog igenom på allvar 1983 i VM i Helsingfors när han vann 3 guld: 100 meter, längdhopp och stafett 4×100 meter. Året efter under OS i Los Angeles kopierade han legendaren Jesse Owens bravad från OS 1936 då han vann hela 4 guld: 100 och 200 meter, längdhopp och stafett 4×100 meter.

1985-88 fick han på 100 meter finna sig i att stå i skuggan av kanadensaren Ben Johnson men efter att denna diskats för dopning efter OS-finalen 1988 fick Lewis guldet istället samt världsrekordet (9,92). I efterhand fick han även guldet på 100 meter i VM 1987 sedan Johnson erkänt långvarigt dopingmissbruk. I VM 1991 satte Lewis världsrekord på 100 meter (9,86) och i stafett 4×100 meter Lewis verkliga paradgren var emellertid längdhopp. Han var obesegrad i 66 raka tävlingar under 10 års tid (1981-91), och vann 4 raka OS-guld i grenen (1984-96). Han fick emellertid aldrig slå  Bob Beamons klassiska rekord (8,90) från OS 1968. Trots mängder av hopp över 8,50 för Lewis under 80-talet gällde hans 8,79 från 1983 (Indianapolis) ännu som personligt rekord inför VM i Tokyo 1991. I finalen hade Lewis tre hopp över 8,80, varav ett på 8,91 (dock i för stark medvind för att det skulle gälla som rekord) men blev ändå besegrad av landsmannen Mike Powell som hoppade 8,95 vilket fortfarande gäller som världsrekord. Lewis övriga två hopp i finalen över 8,80 mätte 8,83 och 8,87, båda i godkänd vind, det sistnämnda i motvind 0,2 m/s.

Carl Lewis testades positivt för dopning tre gånger (efedrin, pseudoefedrin och fenylpropanolamin som finns i hostmediciner) inför OS i Seoul 1988 enligt doktor Wade Exum.https://www.expressen.se/sport/friidrott/carl-lewis-var-dopad/https://www.aftonbladet.se/sportbladet/a/jPldGq/carl-lewis-var-dopad-1988 Efter sin aktiva karriär medgav Carl Lewis att han använt sig av otillåtna preparat.https://sverigesradio.se/artikel/220980https://8sidor.se/sport/2003/04/idrottsstjarnan-var-dopad/ Den aktuella substansen hade dock enligt Arne Ljungqvist endast inneburit en varning.Carl Lewis var dopadhttps://www.svd.se/carl-lewis-erkanner-dopnin

Carl Lewis testades positivt för dopning tre gånger (efedrin, pseudoefedrin och fenylpropanolamin som finns i hostmediciner) inför OS i Seoul 1988 enligt doktor Wade Exum. Efter sin aktiva karriär medgav Carl Lewis att han använt sig av otillåtna preparat. Den aktuella substansen hade dock enligt Arne Ljungqvist endast inneburit en varning.Carl Lewis var dopad


Carl Lewis


Östtimor

Östtimor eller Timor-Leste, formellt Demokratiska republiken Östtimor, är en önation i Sydostasien. Landet utgörs av den östra delen av ön Timor, exklaven Oe-Cusse Ambeno på den nordvästra delen av ön och de närliggande öarna Atauro och Jaco. Landet har landgräns mot Indonesien, och söder om landet, på andra sidan Timorsjön, ligger Australien.

Östtimor koloniserades av Portugal på 1500-talet och var känt som Portugisiska Timor till och med 28 november 1975, när Revolutionära fronten för ett självständigt Östtimor (Fretilin) utropade landet självständigt. Nio dagar senare invaderade Indonesien och ockuperade landet, som då utropades till Indonesiens 27:e provins. Detta ledde till en våldsam konflikt som sträckte sig över flera decennier. 1999 hölls en omröstning om självständighet med stöd av Förenta nationerna, och landet blev slutligen självständigt 20 maj 2002.

Efter att ha lytt under kolonialmakten Portugal sedan 1600-talet förklarade sig Östtimor självständigt den 28 november 1975.

Endast nio dagar senare, den 7 december 1975, invaderade Indonesien Östtimor och utropade det till landets tjugosjunde provins.History of East Timor – Indonesia invades På engelska. Läst 1 maj 2015

USA:s president Gerald Ford besökte Indonesien tillsammans med Henry Kissinger alldeles före invasionen och gav sitt godkännande för invasionen. Den amerikanska regeringen, som deklarerat Suharto som "en man i vår smak", valde dessutom att stödja den indonesiske diktatorn till den grad att den senare tillsatta sanningskommissionen drog slutsatsen att det militära utrustningsstödet varit avgörande för Indonesiens framgång.
Mellan 1975 och 1999 höll Indonesien Östtimor i ett järngrepp med hjälp av övergrepp, lönnmord och politiska fängslanden. Över 200 000 människor dödades av regeringens soldater.

Östtimoriansk politik domineras av två läger: företrädare för det gamla självständighetspartiet Revolutionära fronten för ett självständigt Östtimor (Fretilin), samt politiker i kretsen kring den forna gerillaledaren, presidenten och premiärministern Xanana Gusmão och partiet Nationella kongressen för återuppbyggnad av Östtimor (CNRT).

Östtimor
Östtimor är Asiens yngsta land. Det blev självständigt i maj 2002 efter ett kvarts sekel av indonesisk ockupation. Landet ligger mitt i den indonesiska övärlden och utgörs av den östra halvan av ön Timor, som i övrigt tillhör Indonesien. Numera har Östtimor goda relationer med den gamla ockupationsmakten. Landets ekonomi baseras på kaffeexport och olje- och naturgasutvinning.
Välj kapitel här
Geografi och befolkning
-
Samhälle
-
Historia och politik
-
Ekonomi
-
-
Viktiga händelser
2020
Regeringen mellan CNRT, PLP och Khunto spricker på grund av inre motsättningar. Premiärminister Taur Matan Ruak från PLP lämnar in sin avskedsansökan, men president Guterres uppmanar honom att stanna på posten för att lotsa landet genom coronapandemin som nyligen nått Östtimor. Taur Matan Ruak bildar en ny regering bestående av PLP, Khunto, Demokratiska partiet och Fretilin.
2018
Trepartikoalitionen Alliansen för förändring och utveckling (AMP) mellan CNRT, PLP och Khunto vinner ett nyval till parlamentet. Taur Matan Ruak blir premiärminister. Ruak har tidigare varit gerillaledare, försvarsminister och president.
Östtimor och Australien undertecknar ett avtal om hur gränsen ska dras i det oljerika Timorsjön som skiljer länderna åt. Konflikten om gränsdragningen har pågått i ett årtionde och handlar om hur oljan på havets botten ska fördelas.
2017
I parlamentsvalet får de två största partierna Fretilin och CNRT nästan lika många röster. Ingen av dem vinner tillräckligt många röster för att kunna bilda regering på egen hand. Fretilin bildar en minoritetsregering tillsammans med det lilla Demokratiska partiet.
Fretilinledaren och veteranpolitikern Francisco Guterres vinner presidentvalet. Guterres seger är väntad eftersom både Fretilin och CNRT stödjer honom. Guterres tillhör den politiska eliten och var gerillasoldat under befrielsekriget från Indonesien.
2016
Den permanenta skiljedomstolen i Haag säger ja till att på Östtimors begäran granska gränskonflikten med Australien om oljefälten i Timorsjön.
2014
Relationerna till Australien ansträngs när Östtimor upptäcker att australiska underrättelseofficerare i hemlighet avlyssnat ett regeringssammanträde för att vinna fördelar under förhandlingarna om Timorsjön 2004.
2012
FN och Australien avslutar sina fredsbevarande insatser i landet.
Premiärminister Gusmãos parti CNRT vinner parlamentsvalet. En CNRT-ledd koalitionsregering fortsätter att regera.
Det före detta gerillaledaren Taur Matan Ruak vinner presidentvalet.
2010
Ett antal rebeller döms till som mest 16 års fängelse för ett mordförsök på president José Ramos-Horta 2008. Ramos-Horta mildrar senare deras straff.
2008
Östtimors och Indonesiens gemensamma sanningskommission lämnar sin slutrapport. I den fastslås att Indonesien gjort sig skyldigt till brott mot de mänskliga rättigheterna under den våldsvåg som föregick folkomröstningen om Östtimors självständighet 1999 (se Demokrati och rättigheter samt Modern historia). Indonesiens president Yudhoyono uttrycker “djup beklagan” men ber inte Östtimor om ursäkt.
President José Ramos-Horta skottskadas av rebelliska soldater i Dili. Rebelledaren Alfredo Reinado dödas under attacken.
2007
Premiärminister José Ramos-Horta vinner presidentvalet.
Fretilin vinner flest platser i parlamentsvalet men lyckas inte få egen majoritet. CNRT samlar flest ledamöter bakom sig och partiledaren Gusmão blir ny premiärminister.
2006
Den icke-militära FN-missionen Unmit (UN Integrated Mission in East Timor) inrättas.
Premiärminister Mari Alkatiri tvingas avgå på grund av kritik mot hans roll under våldsamheterna tidigare under året. José Ramos-Horta tar över som premiärminister.
En Australienledd utländsk styrka anländer till Dili för att återställa ordningen efter det att en grupp avskedade soldater (före detta gerillamän) drabbat samman med regeringsstyrkor och situationen urartat i en våldsvåg med omfattande plundring och minst 25 döda. Runt 150 000 människor flyr och blir internflyktingar i tillfälliga läger utanför Dili.
En FN-rapport om misstänkta människorättsbrott under den indonesiska ockupationen konstaterar att ockupationen ledde till fler än 100 000 östtimorianers död.
Östtimor och Australien ingår ett avtal om att dela på de stora intäkterna från olje- och gasreserverna i Timorsjön. Uppgörelsen om själva gränsdragningen skjuts på framtiden.
2005
Östtimor och Indonesien undertecknar avtal som fastslår gränsdragningen mellan länderna.
De sista australiska fredsbevarande soldaterna lämnar Östtimor.
2004
Utvinning av naturgas inleds i Timorsjön.
Den indonesiska tribunal som utreder militärens misstänkta övergrepp under våldsvågen vid folkomröstningen 1999 är klar efter två år: en av 18 tilltalade fälls för brott mot de mänskliga rättigheterna, det är en östtimoriansk milisledare, Eurico Guterres.
2002
Östtimor får en författning.
Xanana Gusmão vinner presidentvalet.
FN inrättar missionen Unmiset (UN Mission of Support in East Timor) som ska bistå de östtimorianska myndigheterna.
Den 20 maj blir Östtimor självständigt efter 24 år av indonesisk ockupation.
2001
Fretilin vinner valet till en ny konstituerande församling.
Östtimor ingår en överenskommelse med Australien om hur framtida olje- och naturgasreserver i Timorsjön ska fördelas. Östtimor ska få 90 procent.
1999
I en FN-organiserad folkomröstning röstar 78 procent av östtimorianerna för självständighet. Folkomröstningen omges av våldshandlingar när miliser som motsätter sig självständighet löper amok. Miliserna får stöd av indonesisk militär. Upp emot 1 000 människor dödas och var fjärde östtimorian flyr, flertalet till indonesiska Västtimor. Stabiliteten återupprättas gradvis sedan en australiskledd fredsbevarande styrka anlänt.
Den fängslade gerillaledaren Xanana Gusmão friges från fångenskapen i Indonesiens huvudstad Jakarta.
FN-förvaltningen Untaet (UN Transitional Administration in East Timor) inrättas för att administrera Östimor fram till självständigheten.
1996
Östtimors biskop Carlos Bélo och José Ramos-Horta, ledare för östtimorianer i exil under den indonesiska ockupationen, får motta Nobels fredspris för sina insatser under självständighetskampen.
1992
Gerillaledaren Xanana Gusmão tillfångatas utanför Dili och döms året därpå till livstids fängelse. Straffet mildras senare.
1991
Militären skjuter skarpt in i ett begravningsfölje för en dödad Fretilinanhängare. Fler än 100 sörjande dödas i massakern på Santa Cruz kyrkogård.
1981
Xanana Gusmão blir ledare för Fretilins väpnade gren Falintil.
1975
Den portugisiska kolonialförvaltningen drar sig tillbaka och självständighetsrörelsen Fretilin utropar Östtimors självständighet. Indonesien invaderar med kampen mot kommunismen som förevändning. Fretilins väpnade gren Falintil inleder ett befrielsekrig mot ockupationsmakten. Omkring 200 000 människor dödas i strider, förtryck och svält som en följd av ockupationen som varar till 1999.
1974
En revolution i Portugal leder till ett löfte om att alla kolonier ska få lov att bli självständiga.
1942-1945
Japan invaderar och ockuperar Östtimor. Upp emot 60 000 östtimorianer dödas i strider mellan japanska och australiska soldater.
1749
Ön Timor delas i en östlig portugisisk del och en västlig nederländsk del.
1600
Portugiser invaderar ön Timor och upprättar en station för handel med sandelträ.


Östtimor

Efter att ha lytt under kolonialmakten Portugal sedan 1600-talet förklarade sig Östtimor självständigt den 28 november 1975.

Endast nio dagar senare, den 7 december 1975, invaderade Indonesien Östtimor och utropade det till landets tjugosjunde provins.History of East Timor – Indonesia invades På engelska. Läst 1 maj 2015

USA:s president Gerald Ford besökte Indonesien tillsammans med Henry Kissinger alldeles före invasionen och gav sitt godkännande för invasionen. Den amerikanska regeringen, som deklarerat Suharto som "en man i vår smak", valde dessutom att stödja den indonesiske diktatorn till den grad att den senare tillsatta sanningskommissionen drog slutsatsen att det militära utrustningsstödet varit avgörande för Indonesiens framgång.
Mellan 1975 och 1999 höll Indonesien Östtimor i ett järngrepp med hjälp av övergrepp, lönnmord och politiska fängslanden. Över 200 000 människor dödades av regeringens soldater.

Den 12 november 1991 öppnade indonesiska styrkor eld mot tusentals obeväpnade civila vid kyrkogården Santa Cruz i Dili och minst 270 människor dödades. Massakern fångades på film av journalisten Max Stahl. Händelsen, som blivit känd som massakern vid Santa Cruz, har setts som en vändpunkt för kampen mot Indonesiens ockupation.

Självständighetskampen kunde dock aldrig helt slås ner. Den leddes av gerillarörelsen Falintil. Till slut, efter internationella påtryckningar, tvingades Indonesien att hålla en folkomröstning i slutet av augusti 1999 om Östtimor skulle bli självständigt eller inte. 98,6 % av de röstberättigade deltog och 78,5 % av dem röstade för självständighet.


Östtimor

Efter att ha lytt under kolonialmakten Portugal sedan 1600-talet förklarade sig Östtimor självständigt den 28 november 1975.

Endast nio dagar senare, den 7 december 1975, invaderade Indonesien Östtimor och utropade det till landets tjugosjunde provins.History of East Timor – Indonesia invades På engelska. Läst 1 maj 2015

USA:s president Gerald Ford besökte Indonesien tillsammans med Henry Kissinger alldeles före invasionen och gav sitt godkännande för invasionen. Den amerikanska regeringen, som deklarerat Suharto som "en man i vår smak", valde dessutom att stödja den indonesiske diktatorn till den grad att den senare tillsatta sanningskommissionen drog slutsatsen att det militära utrustningsstödet varit avgörande för Indonesiens framgång.
Mellan 1975 och 1999 höll Indonesien Östtimor i ett järngrepp med hjälp av övergrepp, lönnmord och politiska fängslanden. Över 200 000 människor dödades av regeringens soldater.

Den 12 november 1991 öppnade indonesiska styrkor eld mot tusentals obeväpnade civila vid kyrkogården Santa Cruz i Dili och minst 270 människor dödades. Massakern fångades på film av journalisten Max Stahl. Händelsen, som blivit känd som massakern vid Santa Cruz, har setts som en vändpunkt för kampen mot Indonesiens ockupation.

Självständighetskampen kunde dock aldrig helt slås ner. Den leddes av gerillarörelsen Falintil. Till slut, efter internationella påtryckningar, tvingades Indonesien att hålla en folkomröstning i slutet av augusti 1999 om Östtimor skulle bli självständigt eller inte. 98,6 % av de röstberättigade deltog och 78,5 % av dem röstade för självständighet.

Efter valet genomförde den pro-indonesiska milisen (med stöd av den regelrätta indonesiska armén) ett antal räder där ett stort, men okänt, antal människor dödades, våldtogs och misshandlades.
Huvudstaden Dili och stora delar av landet förstördes innan en Australien-ledd fredsstyrka tog över oktober 1999, följt några månader senare av en administration utsedd av FN.Skakigt Östtimor går till val Svenska Dagbladet, 15 mars 2012

Till slut, efter direkta påtryckningar från regeringen Clinton, tvingades Indonesien att acceptera valresultatet och ge Östtimor självständighet den 20 maj 2002. Östtimor tilläts bli medlem i FN den 27 september 2002.


Etiopien

Etiopien (amhariska: ኢትዮጵያ, ʾĪtyōṗṗyā), formellt Demokratiska förbundsrepubliken Etiopien, tidigare Abessinien, är en stat i Östafrika. Angränsande länder är Djibouti, Eritrea, Kenya, Somalia, Sudan och Sydsudan.

Etiopien är Afrikas näst folkrikaste land efter Nigeria och tillsammans med Liberia de enda länderna i Afrika som aldrig koloniserats. Under 1930-talet utkämpades ett krig med Italien. Sedan Eritreas etablerande som egen stat i början av 1990-talet har spända relationer och tidvis öppet krig rått mellan länderna.

Flera viktiga grödor har sitt ursprung i landet, bland annat kaffe och durra. Idrottsnationen Etiopien har fostrat en mängd framstående löpare, inte minst inom långdistanslöpning.

Även om landet har den snabbast växande ekonomin i Afrika, så är Etiopien fortsatt ett av världens fattigaste länder. Förutom fattigdom står Etiopien inför hunger, korruption, svag infrastruktur och dålig tillgång till utbildning (med en analfabetism på 51 procent.)

Sedan 2006 deltar Etiopien i stridigheterna i Somalia på uppdrag av landets regering. Ockupationen ses som ett krig mot terrorismen och får stöd från USA och Ryssland. De har tusentals soldater i Somalia för att bekämpa den islamistiska terroriströrelsen Islamiska domstolarnas högsta råd.

I året 2019 fick Etiopiens premiärminister Abiy Ahmed Nobels fredspris för sina insatser att uppnå fred mellan Etiopien och Eritrea.

Abiy Ahmed får Nobels fredspris för sina insatser att uppnå fred mellan Etiopien och Eritrea
Nobels fredspris går i år till Etiopiens premiärminister Abiy Ahmed Ali, meddelar Norska Nobelkommittén vid sin presskonferens. Årets fredspris är det 100:e som delas ut.
Nobelkommitténs ordförande Berit Reiss-Andersen förkunnade 43-åriga Abiy Ahmed Ali som vinnare i direktsändning i Oslo.
Han får priset för ”sitt arbete för att uppnå fred och internationellt samarbete, och särskilt för sitt avgörande initiativ för att lösa gränskonflikten med grannlandet Eritrea”.
– Abyi Ahmed har initierat viktiga reformer som ger många medborgare hopp om ett bättre liv och en bättre framtid, sade Reiss-Andersen under presskonferensen.
– Den Norska Nobelkommittén hoppas att fredsavtalet kommer att medföra en positiv förändring för folket i Etiopien och Eritrea.
I motiveringen till fredspriset sa Norska Nobelkommittén att priset också är avsett till alla andra parter som arbetar för fred och försoning i Etiopien och nordöstra afrikanska regioner.
Nobelkommittén erkände det fortfarande förekommer spänningar bland de olika folkgrupperna i Etiopien. Det uppskattas att upp till tre miljoner etiopier lever som flyktingar i landet.
Gällande kritiken om att priset delas ut för tidigt, säger Nobelkommittén att Ahmed förtjänar erkännande och uppmuntran för sitt fredsarbete.
Initierade fredsavtalet mellan Etiopien och Eritrea
Etiopiens premiärminister Abiy Ahmed har fått Nobels fredspris för att han initierade fredsavtalet mellan Etiopien och Eritrea.
De forna ärkefienderna Etiopien och Eritrea slöt ett historiskt fredsavtal förra året. Fredsavtalet satte stopp för en drygt 20 år lång gränskonflikt.
Ahmed har hyllats för att på kort tid, genom kompromisser och handräckning, få till stånd ett fredsavtal.
Han har också inlett fredsuppgörelser med rebellgrupper, inlett demokratiska reformer, släppt politiska fångar och kämpat för olika etniska minoriteter i Etiopien.
Under sitt första år vid makten hanterade Ahmed kuppförsök, återupptagen gerillaverksamhet och en mängd etniskt präglade konflikter som tvingade över 1 miljon människor att lämna sina hem, skriver Nationalencyklopedin.
Ahmed har varit premiärminister i Etiopien sedan april 2018 och är Afrikas yngste ledare.
Utrikesminister Haavisto: Beslutet var absolut rätt
Finlands utrikesminister Pekka Haavisto (Gröna) har varit djupt involverad i fredsprocessen i Eritrea och har träffat Abiy Ahmed Ali tre gånger under sommaren och hösten.
Hur kommenterar du pristagaren?
– Beslutet att ge Nobels fredspris till Etiopiens premiärminister Abiy var absolut det rätta beslutet.
Enligt Haavisto är Abiy Ahmed Ali mannen bakom det att Etiopien har öppnat sig utåt, att relationerna till Eritrea har blivit bättre och framför allt var han arkitekten bakom fredsprocessen i Sudan.
– Han stödde från början de demonstranter som samlades på gatorna och krävde förändring. Sedan stödde han hela den fredsprocess där arméns representanter och folket i somras kom överens om en tillfällig ledning.
Pekka Haavisto besökte Sudans huvudstad Khartoum i höstas. Då Etiopiens premiärminister höll tal fick han enligt Haavisto rungande applåder.
– Han är otroligt dynamisk och hör till en yngre generation av afrikanska ledare som har gjort mycket. Om man tänker på förändringsprocessen i Afrikas stora länder Etiopien och Sudan så förändras Afrika verkligen genom honom.
Enligt Pekka Haavisto är utmaningen i området att stabilisera läget i området på längre sikt.
Laura Lodenius vid Fredsförbundet: Ett klassiskt pris
Laura Lodenius, verksamhetsledare för Finlands fredsförbund, är nöjd med pristagaren och konstaterar att det den här gången blev ett klassiskt fredspris.
– Det handlar ju om en lång och besvärlig konflikt, och det här valet av pristagare visar att man lagt märke till någon som har ansträngt sig för fred i en långvarig, frusen konflikt, säger Lodenius.
Lodenius konstaterar att en belöning för den här typen av fredsprocess kan ses som ett ganska klassiskt fredspris.
– Det är förstås lite annorlunda då priset går till till en premiärminister. Det handlar om en aktör som redan har status på ett sätt, och då är det inte ett aktivistpris.
Hon konstaterar att fredsorganisationerna själva ofta nominerar gräsrotsaktivism och organisationer.
– Men en fredsprocess i en konkret regional konflikt där man länge sökt fred är ju en viktig sak.
301 kandidater
Det fanns 301 kandidater till årets fredspris, varav 223 individer och 78 organisationer.
Pristagaren får en prissumma på nio miljoner kronor (ca. 880 000 euro).
Nobels fredspris utses, i enlighet med Alfred Nobels testamente, av den norska Nobelkommittén som i sin tur utses av det norska Stortinget.
Den yngsta Nobels fredspristagaren är Malala Yousafzai som var 17 år när hon tog emot priset år 2014. Äldst var Joseph Rotblat som var 87 år när han fick priset 1995.
Prisceremonin äger rum i Oslo den 10 december.
Diskussion om artikeln


Etiopien

Sedan 2006 deltar Etiopien i stridigheterna i Somalia på uppdrag av landets regering. Ockupationen ses som ett krig mot terrorismen och får stöd från USA och Ryssland. De har tusentals soldater i Somalia för att bekämpa den islamistiska terroriströrelsen Islamiska domstolarnas högsta råd.

I oktober 2008 presenterade den etiopiska regeringen ett lagförslag som innebär att det bistånd som landet tar emot från andra länder inte får gå till arbete för demokrati och mänskliga rättigheter, utan enbart till ekonomisk utveckling. Detta innebar att bland annat Sverige sänkte biståndet till landet.Säll, Ola. Snaran dras åt i Meles Etiopien. Svenska Dagbladet. 14 oktober 2011. Läst 18 oktober 2011


Etiopien

Sedan 2006 deltar Etiopien i stridigheterna i Somalia på uppdrag av landets regering. Ockupationen ses som ett krig mot terrorismen och får stöd från USA och Ryssland. De har tusentals soldater i Somalia för att bekämpa den islamistiska terroriströrelsen Islamiska domstolarnas högsta råd.

I oktober 2008 presenterade den etiopiska regeringen ett lagförslag som innebär att det bistånd som landet tar emot från andra länder inte får gå till arbete för demokrati och mänskliga rättigheter, utan enbart till ekonomisk utveckling. Detta innebar att bland annat Sverige sänkte biståndet till landet.Säll, Ola. Snaran dras åt i Meles Etiopien. Svenska Dagbladet. 14 oktober 2011. Läst 18 oktober 2011

Premiärminister Meles Zenawi dog i augusti 2012. Meles hade styrt sedan 1991, de sista tio åren allt mer enväldigt.


Etiopien

Sedan 2006 deltar Etiopien i stridigheterna i Somalia på uppdrag av landets regering. Ockupationen ses som ett krig mot terrorismen och får stöd från USA och Ryssland. De har tusentals soldater i Somalia för att bekämpa den islamistiska terroriströrelsen Islamiska domstolarnas högsta råd.

I oktober 2008 presenterade den etiopiska regeringen ett lagförslag som innebär att det bistånd som landet tar emot från andra länder inte får gå till arbete för demokrati och mänskliga rättigheter, utan enbart till ekonomisk utveckling. Detta innebar att bland annat Sverige sänkte biståndet till landet.Säll, Ola. Snaran dras åt i Meles Etiopien. Svenska Dagbladet. 14 oktober 2011. Läst 18 oktober 2011

Premiärminister Meles Zenawi dog i augusti 2012. Meles hade styrt sedan 1991, de sista tio åren allt mer enväldigt.

I tre decennier dominerades etiopisk politik av den forna EPRDF-alliansen, som ofta kontrollerade landet med hård hand. När oromoern Abiy Ahmed Ali tillträdde som premiärminister våren 2018 inleddes ett politiskt töväder och fredsprocessen med Eritrea återupptogs. Sedan dess har inre splittring och våldsutbrott i flera delar av landet satt käppar i hjulet för reformpolitiken.

Sommaren 2018 inledde Etiopien och Eritrea direkta överläggningar för att nå ett fredsavtal. Detta sågs allmänt som ett avslutande på den över två decennier långa konflikten länderna emellan.


Kenya

Kenya (i äldre svenska stavat Kenia) [ke:'nja; engelskt uttal ke'njə eller ki:'njə], formellt Republiken Kenya (), är en suverän stat och republik i Östafrika, vid Indiska oceanen, gränsande till Etiopien, Somalia, Sydsudan, Tanzania och Uganda. I landet ligger Mount Kenya, Afrikas näst högsta berg efter Kilimanjaro.

Den 27 december 2007 hölls parlaments- och presidentval.

President Mwai Kibaki kandiderade för Partiet för nationell enighet, en union av flera partier, bland dem KANU.

Hans främste utmanare var Raila Odinga från Orangea demokratiska rörelsen, ODM.

Kibaki utropades till segrare, vilket genast följdes av anklagelser om valfusk.

Krieglerkommissionen, som under sommaren 2008 utredde valet, konstaterade i sin slutrapport att valet varit så dåligt genomfört att det var omöjligt att i efterhand avgöra vem som borde ha vunnit.

Våldsamma protester bröt ut redan under den utdragna väntan på valresultatet, och sedan Kibaki snabbt avlagt presidenteden utbröt oroligheter runt om i landet.

I ett par månaders tid spred sig våldsamheterna med etniska förtecken över framför allt de västra delarna av landet även mellan folkgrupper som levde i sämja, men där gamla oförrätter nu åter kom till ytan.

Kenyas parlament, där flertalet önskar att rättegången ska hållas på kenyansk mark, har därför röstat för ett regeringsförslag om att lämna den internationella brottmålsdomstolen ICC.

Kenyas parlament har röstat för ett regeringsförslag om att lämna den internationella brottmålsdomstolen ICC. Men ICC kommer ändå att gå vidare med åtalet mot landets president och vicepresident, Uhuru Kenyatta och William Ruto.
DIGITAL PRENUMERATION
Läs DN gratis hela vägen fram till lucia!
Alla artiklar gratis fram till 13 december, sen för halva priset i ett helt år (endast 69 kr/mån). Efter kampanjperioden gäller ord. pris 149 kr/mån. Ingen bindningstid. Säg upp enkelt online.
Genom att klicka på "Godkänn köp" godkänner jag prenumerationsvillkoren och bekräftar att jag tagit del av Bonnier News personuppgiftspolicy. Dagens Nyheter är en del av Bonnier News AB, som ansvarar för kundrelationen samt för behandlingen av dina personuppgifter. Erbjudandet gäller endast nya prenumeranter.


Kenya

Den 27 december 2007 hölls parlaments- och presidentval.

President Mwai Kibaki kandiderade för Partiet för nationell enighet, en union av flera partier, bland dem KANU.

Hans främste utmanare var Raila Odinga från Orangea demokratiska rörelsen, ODM.

Kibaki utropades till segrare, vilket genast följdes av anklagelser om valfusk.

Krieglerkommissionen, som under sommaren 2008 utredde valet, konstaterade i sin slutrapport att valet varit så dåligt genomfört att det var omöjligt att i efterhand avgöra vem som borde ha vunnit.

Våldsamma protester bröt ut redan under den utdragna väntan på valresultatet, och sedan Kibaki snabbt avlagt presidenteden utbröt oroligheter runt om i landet.

I ett par månaders tid spred sig våldsamheterna med etniska förtecken över framför allt de västra delarna av landet även mellan folkgrupper som levde i sämja, men där gamla oförrätter nu åter kom till ytan.

Röda Korset i Kenya uppgav, i början av 2008, att över 1 000 människor dödats i politiskt våld efter valet.

FN:s chefsmedlare Kofi Annan anlände i slutet av januari till landet för att inleda förhandlingar mellan representanter för Kibaki och Odinga, vilket resulterade i en koalitionsregering, med Kibaki som president och Odinga på en nyinrättad premiärministerpost.

Samarbetet har dock inte varit friktionsfritt och regeringen sattes under hård press i oktober 2008, då domare Philip Waki i samband med krav på en tribunal släppte en utredning om den politiska inblandningen i våldsamheterna.

Rapporten överlämnades till Kofi Annan tillsammans med en förseglad lista på misstänkta högt uppsatta politiker, poliser och andra dignitärer, som snarast borde ställas till svars för att ha underblåst de folkliga upploppen.


Kenya

Den 27 december 2007 hölls parlaments- och presidentval.

President Mwai Kibaki kandiderade för Partiet för nationell enighet, en union av flera partier, bland dem KANU.

Hans främste utmanare var Raila Odinga från Orangea demokratiska rörelsen, ODM.

Kibaki utropades till segrare, vilket genast följdes av anklagelser om valfusk.

Krieglerkommissionen, som under sommaren 2008 utredde valet, konstaterade i sin slutrapport att valet varit så dåligt genomfört att det var omöjligt att i efterhand avgöra vem som borde ha vunnit.

Våldsamma protester bröt ut redan under den utdragna väntan på valresultatet, och sedan Kibaki snabbt avlagt presidenteden utbröt oroligheter runt om i landet.

I ett par månaders tid spred sig våldsamheterna med etniska förtecken över framför allt de västra delarna av landet även mellan folkgrupper som levde i sämja, men där gamla oförrätter nu åter kom till ytan.

Röda Korset i Kenya uppgav, i början av 2008, att över 1 000 människor dödats i politiskt våld efter valet.

FN:s chefsmedlare Kofi Annan anlände i slutet av januari till landet för att inleda förhandlingar mellan representanter för Kibaki och Odinga, vilket resulterade i en koalitionsregering, med Kibaki som president och Odinga på en nyinrättad premiärministerpost.

Samarbetet har dock inte varit friktionsfritt och regeringen sattes under hård press i oktober 2008, då domare Philip Waki i samband med krav på en tribunal släppte en utredning om den politiska inblandningen i våldsamheterna.

Rapporten överlämnades till Kofi Annan tillsammans med en förseglad lista på misstänkta högt uppsatta politiker, poliser och andra dignitärer, som snarast borde ställas till svars för att ha underblåst de folkliga upploppen.

Lagförslaget om en tribunal som politikerna tog i december 2008Tribunal ska utreda Kenyavåld TT-Reuter DN (2008-12-17) ser dock enligt lokala medier ut att etablera en ganska svag juridisk process, där få politiker lär fällas eller tvingas lämna sina jobb.

Lokala människorättsorganisationer varnar för att en verkningslös tribunal kommer att spä på de problem som ledde till våldet 2008.

Waki-rapportens stipulerade grundlagsändring samlade inte heller nödvändiga två tredjedelars majoritet och avvisades av parlamentet. Så det rättsliga efterspelet har ännu inte lett till att de ansvariga för våldet har kunnat ställas till svars.

Wakis lista påstås bland andra peka ut ett halvdussin regeringsministrar, varav flertalet från forna oppositionspartiet ODM, framför allt från folkgruppen Kalenjin.

Wakirapporten orsakade därmed inte bara en intern osämja inom ODM, där partiledaren Odinga hör till gruppen Luo, utan den spädde även på andra etniska motsättningar.


Kenya

Den 27 december 2007 hölls parlaments- och presidentval.

President Mwai Kibaki kandiderade för Partiet för nationell enighet, en union av flera partier, bland dem KANU.

Hans främste utmanare var Raila Odinga från Orangea demokratiska rörelsen, ODM.

Kibaki utropades till segrare, vilket genast följdes av anklagelser om valfusk.

Krieglerkommissionen, som under sommaren 2008 utredde valet, konstaterade i sin slutrapport att valet varit så dåligt genomfört att det var omöjligt att i efterhand avgöra vem som borde ha vunnit.

Våldsamma protester bröt ut redan under den utdragna väntan på valresultatet, och sedan Kibaki snabbt avlagt presidenteden utbröt oroligheter runt om i landet.

I ett par månaders tid spred sig våldsamheterna med etniska förtecken över framför allt de västra delarna av landet även mellan folkgrupper som levde i sämja, men där gamla oförrätter nu åter kom till ytan.

Röda Korset i Kenya uppgav, i början av 2008, att över 1 000 människor dödats i politiskt våld efter valet.

FN:s chefsmedlare Kofi Annan anlände i slutet av januari till landet för att inleda förhandlingar mellan representanter för Kibaki och Odinga, vilket resulterade i en koalitionsregering, med Kibaki som president och Odinga på en nyinrättad premiärministerpost.

Samarbetet har dock inte varit friktionsfritt och regeringen sattes under hård press i oktober 2008, då domare Philip Waki i samband med krav på en tribunal släppte en utredning om den politiska inblandningen i våldsamheterna.

Rapporten överlämnades till Kofi Annan tillsammans med en förseglad lista på misstänkta högt uppsatta politiker, poliser och andra dignitärer, som snarast borde ställas till svars för att ha underblåst de folkliga upploppen.

Lagförslaget om en tribunal som politikerna tog i december 2008Tribunal ska utreda Kenyavåld TT-Reuter DN (2008-12-17) ser dock enligt lokala medier ut att etablera en ganska svag juridisk process, där få politiker lär fällas eller tvingas lämna sina jobb.

Lokala människorättsorganisationer varnar för att en verkningslös tribunal kommer att spä på de problem som ledde till våldet 2008.

Waki-rapportens stipulerade grundlagsändring samlade inte heller nödvändiga två tredjedelars majoritet och avvisades av parlamentet. Så det rättsliga efterspelet har ännu inte lett till att de ansvariga för våldet har kunnat ställas till svars.

Wakis lista påstås bland andra peka ut ett halvdussin regeringsministrar, varav flertalet från forna oppositionspartiet ODM, framför allt från folkgruppen Kalenjin.

Wakirapporten orsakade därmed inte bara en intern osämja inom ODM, där partiledaren Odinga hör till gruppen Luo, utan den spädde även på andra etniska motsättningar.

Ett drygt år efter valet har man visserligen börjat bygga upp vad som brändes ner i strider mellan bland andra grupperna Kalenjin och Kisii. Liksom i Kenya som helhet döljer sig dock fortsatta spänningar under en fridfull yta.
Svårt för Kenya glömma övergreppen DN (2009-01-30) av Anna Koblanck

Läget har också lett till konflikt med Uganda om fiskevatten i Victoriasjön och om ön Migingo Island.

ICC, Internationella brottmålsdomstolen förbereder sedan 31 mars 2010 rättegång efter våldet 2007, där den intrikata situationen uppstått att 2013 års valvinnare står vid de anklagades bänk.


Mauretanien

Mauretanien, formellt Islamiska republiken Mauretanien, är en stat i nordvästra Afrika som gränsar till Algeriet, Mali, Senegal, Marocko och Atlanten. Befolkningen i landet är mestadels bosatt i städerna Nouakchott och Nouadhibou samt längs Senegalfloden i söder.

Svåra torrperioder under 1970- och 1980-talen ledde till en stor utlandsskuld, men i början av 2000-talet fick Mauretanien en del av denna avskriven, och fick även annan ekonomisk hjälp från utlandet.IRIN News, 18 oktober 2002: $65 million debt written off Läst 24 februari 2016, På engelska. Efter militärkupperna år 2008 drogs dock mycket av stödet in, bland annat stoppades stödet från IMF och internationella biståndsorganisationer. Samtidigt drabbade den internationella finanskrisen fiske-, gruv- och byggindustrin allvarligt.

Landet är beroende av fisket och jordbruket och påverkas därför hårt av återkommande torrperioder. Utrikeshandeln består till stor del av export av naturtillgångar, vilket gör att landet är känsligt för ändrade världsmarknadspriser för dessa. Efter torrperioden år 2017, som tvingade nomader och jordbrukare till urbanisering, tecknade Mauretanien och IMF ett avtal om förlängd kreditfacilitet. Detta i syfte att främja ekonomisk tillväxt, upprätthålla makroekonomisk stabilitet och minska fattigdomen.

Andelen fattiga har minskat kraftigt från år 2000 då andelen fattiga var 51 % till år 2014 då motsvarande siffra var 31 %. Inkomstskillnaderna mellan de rikaste och de fattigaste är stora

Andelen fattiga har minskat kraftigt från år 2000 då andelen fattiga var 51 % till år 2014 då motsvarande siffra var 31 %. Inkomstskillnaderna mellan de rikaste och de fattigaste är stora.

Mauretanien – Sociala förhållanden
Medan den mauretanska överklassen har blivit rik på gruvindustri och kommersiellt fiske lever de allra flesta invånare i stor knapphet som småbönder eller boskapsskötare. Även om andelen fattiga i befolkningen har minskat är landet ännu ett av världens minst utvecklade.
Vill du läsa mer?
För att få tillgång till all information måste du ha ett abonnemang.
Vad får jag?
Se exempel på vad Landguiden omfattar här.
Välj kapitel här
Geografi och befolkning
-
Samhälle
-
Historia och politik
-
Ekonomi
-
-


Mauretanien

Svåra torrperioder under 1970- och 1980-talen ledde till en stor utlandsskuld, men i början av 2000-talet fick Mauretanien en del av denna avskriven, och fick även annan ekonomisk hjälp från utlandet.IRIN News, 18 oktober 2002: $65 million debt written off Läst 24 februari 2016, På engelska. Efter militärkupperna år 2008 drogs dock mycket av stödet in, bland annat stoppades stödet från IMF och internationella biståndsorganisationer. Samtidigt drabbade den internationella finanskrisen fiske-, gruv- och byggindustrin allvarligt.

Landet är beroende av fisket och jordbruket och påverkas därför hårt av återkommande torrperioder. Utrikeshandeln består till stor del av export av naturtillgångar, vilket gör att landet är känsligt för ändrade världsmarknadspriser för dessa. Efter torrperioden år 2017, som tvingade nomader och jordbrukare till urbanisering, tecknade Mauretanien och IMF ett avtal om förlängd kreditfacilitet. Detta i syfte att främja ekonomisk tillväxt, upprätthålla makroekonomisk stabilitet och minska fattigdomen.


Mauretanien


final-lid-disam-match/mega-cliqa-0012.jsonl--Q19805029--1800-talet och tidigt 1900-tal-3--sv-0012-1704

Sudan

Sudan (, as-Sūdān) eller Nordsudan, formellt Republiken Sudan (, Jumhūrīyat as-Sūdān), är ett land i Nordafrika, som ofta även anses vara en del av Mellanöstern.

Landet gränsar till Egypten i norr, Röda havet i nordost, Eritrea och Etiopien i öster, Sydsudan i söder, Centralafrikanska republiken i sydväst, Tchad i väst och Libyen i nordväst. Sudan är Afrikas till ytan tredje största land. Nilen löper tvärs igenom landet och delar det i en östlig och en västlig del.

Befolkningen i Sudan är en kombination av inhemska nilo-sahariskt-talande afrikaner och ättlingar till invandrare från Arabiska halvön. På grund av arabiseringsprocessen dominerar idag arabisk kultur i Sudan. Majoriteten av befolkningen i Sudan är muslimer.

Sudans historia sträcker sig från antiken och är intimt sammanflätad med Egyptens historia. I modern tid utstod landet ett sjutton år långt inbördeskrig, det första sudanesiska inbördeskriget (1955-1972), följt av etniska, religiösa och ekonomiska konflikter mellan det muslimsk-arabiska och arabiserade norra Sudan och mestadels animistiska och kristna niloter i Sydsudan. Detta ledde till andra sudanesiska inbördeskriget år 1983.

Efter fortsatta politiska och militära stridigheter övertogs makten år 1989 i en oblodig statskupp av överste Omar al-Bashir varefter han utropade sig själv till Sudans president.

Inbördeskriget upphörde i samband med undertecknandet av Naivashaavtalet som gav autonomi för vad som då var  landets södra region. Efter en folkomröstning i januari 2011 utträdde Sydsudan från Sudan den 9 juli 2011. Detta med samtycke av Sudans dåvarande president al-Bashir.

Muhammed Ali av Egypten erövrade Sudan år 1821 efter att en armé under ledning av hans son anfallit landet. Under den här perioden anlades också staden Khartoum.

I syfte att minimera det västerländska inflytandet och upprätta en muslimsk stat  startade 1891 den politiska och religiösa rörelsen Mahdistupproret under ledning av Muhammed Ahmed.  Mahdistupproret besegrades dock år 1898 av Egypten och Storbritannien.

Mellan åren 1899 och 1956 styrdes Sudan, kallat Anglo-egyptiska Sudan, av Egypten och Storbritannien gemensamt. Anglo-egyptiska Sudan leddes av en brittisk generalguvernör samt Sudan political service.
 Modern historia
miniatyr|250px|höger|Regeringssoldater i Darfur.

Ett anglo-egyptiskt avtal år 1953 gav Sudan inre självstyre under tre år. Dessutom skulle de brittiska styrkorna dras tillbaka. Samma år hölls landets första val, vilket vanns av National Unionist Party (NUP) och partiets ledare Ismail al-Azhari. Al-Hazari bildade regering år 1954 och blev Sudans förste premiärminister.

Den 1 januari 1956 blev Sudan en självständig stat. Redan vid tiden för självständigheten pågick krig mellan norra och södra delen av Sudan. Vilket bland annat grundade sig i den skillnad som gjordes mellan norra och södra delen av landet under perioden som anglo-egyptiska Sudan.

Sudan var formellt en demokrati fram till år 1969, när militären övertog makten i en kupp. Jafaar al-Niemeri behöll makten efter kuppen fram till år 1985 då han avsattes. Under al-Niemeris tid vid makten utvecklades en hård diktatur och muslimska sharialagar. Inbördeskriget blossade också upp på nytt år 1983. Efter att al-Niemeri avsattes hölls ett parlamentsval år 1986, vilket vanns av Ummah-partiet och Sadiq Al-Mahdi tillträdde som premiärminister. Efter ännu en militärkupp år 1989 avsattes premiärministern, och Omar Hassan Ahmad al-Bashir tog makten.

Inbördeskriget mellan norra och södra Sudan upphörde efter fredsförhandlingar år 2005. Men samtidigt som förhandlingarna pågick blossade ett nytt inbördeskrig, Darfurkonflikten, upp som kommit att handla om kontrollen över vatten, olja och resurser. Under år 2004 och 2005 var även Tchad inblandade i konflikten. År 2005 slöts ett fredsavtal och år 2007 gick FN in med sin styrka och kompletterade Afrikanska unionens styrka som redan fanns på plats.

En folkomröstning om självständighet i Sydsudan hölls i januari 2011. I denna omröstning röstade 98,83 procent för en delning.

Striderna fortsatte dock och i juni 2011 pågick fortfarande strider i gränsområdet Abyei med runt 100 dödsfall. Samtidigt undertecknades Dohaavtalet som garanterade regionen Darfur viss autonomi mot att ingen folkomröstning om självständighet skulle hållas.

Den 21 juni 2011 gjordes en överenskommelse mellan de blivande grannländerna i norra och södra Sudan om att upprätta en demilitariserad zon i ett gränsområde.

Under den arabiska våren spred sig protesterna till Sudan. I februari 2011 greps en oppositionsledare och unga i norra Sudan genomförde ett antal protester mot stigande matpriser och brott mot mänskliga rättigheter. Den 9 juli 2011 delades Sudan i två stater då södra delen av landet utropade sig som självständig stat med namnet Sydsudan. Efter Sydsudans frigörelse från Sudan fortsatte dock gerillans strider mot Sudans armé i delstaterna Södra Kordofan och Blå Nilen.

I april 2019 genomförde militären en kupp och tvingade president Omar al-Bashir att lämna makten. al-Bashir hade då lett Sudan i 30 år efter att han år 1989 tagit makten i en militärkupp som avsatte den demokratiskt valde presidenten Sadiq al-Mahdi. År 1993 tillträdde al-Bashir som president. al-Bashir var efterlyst av internationella brottmålsdomstolen (ICC) misstänkt för krigsförbrytelser och folkmord i regionen Darfur.

I december 2020 tog USA bort Sudan från sin lista över länder som stödjer terrorism. Som en del av avtalet hade Sudan betalat 335 miljoner dollar, då motsvarande 3 miljarder kronor. Detta för att kompensera amerikanska offer, och deras anhöriga, efter två terrordåd år 1998 där hundratals personer dödades i bombattentat mot USA:s ambassader, samt en attack mot den amerikanska jagaren USS Cole utanför Jemens kust år 2000. Beslutet om att lyfta sanktionerna innebar att Sudan, som befann sig i ekonomisk kris, bland annat kunde söka internationella lån och skuldlättnader. Efter att al-Bashir avsattes 2019 påbörjade landet något som var planerat att bli en övergångsperiod med blandat civilt och militärt styre fram till år 2022. Under periodrn skulle landet ledas enligt en tillfällig konstitution av ett suveränitetsråd. I oktober 2021 skedde dock en militärkupp och det planerade valet år 2022 är framflyttat och planerat till år 2023

Under periodrn skulle landet ledas enligt en tillfällig konstitution av ett suveränitetsråd. I oktober 2021 skedde dock en militärkupp och det planerade valet år 2022 är framflyttat och planerat till år 2023.


final-lid-disam-match/mega-cliqa-0012.jsonl--Q19805029--1800-talet och tidigt 1900-tal-3--sv-0012-1690

Sudan

Muhammed Ali av Egypten erövrade Sudan år 1821 efter att en armé under ledning av hans son anfallit landet. Under den här perioden anlades också staden Khartoum.

I syfte att minimera det västerländska inflytandet och upprätta en muslimsk stat  startade 1891 den politiska och religiösa rörelsen Mahdistupproret under ledning av Muhammed Ahmed.  Mahdistupproret besegrades dock år 1898 av Egypten och Storbritannien.


final-lid-disam-match/mega-cliqa-0012.jsonl--Q19805029--1800-talet och tidigt 1900-tal-3--sv-0012-1693

Sudan

Muhammed Ali av Egypten erövrade Sudan år 1821 efter att en armé under ledning av hans son anfallit landet. Under den här perioden anlades också staden Khartoum.

I syfte att minimera det västerländska inflytandet och upprätta en muslimsk stat  startade 1891 den politiska och religiösa rörelsen Mahdistupproret under ledning av Muhammed Ahmed.  Mahdistupproret besegrades dock år 1898 av Egypten och Storbritannien.

Mellan åren 1899 och 1956 styrdes Sudan, kallat Anglo-egyptiska Sudan, av Egypten och Storbritannien gemensamt. Anglo-egyptiska Sudan leddes av en brittisk generalguvernör samt Sudan political service.
 Modern historia
miniatyr|250px|höger|Regeringssoldater i Darfur.

Ett anglo-egyptiskt avtal år 1953 gav Sudan inre självstyre under tre år. Dessutom skulle de brittiska styrkorna dras tillbaka. Samma år hölls landets första val, vilket vanns av National Unionist Party (NUP) och partiets ledare Ismail al-Azhari. Al-Hazari bildade regering år 1954 och blev Sudans förste premiärminister.

Den 1 januari 1956 blev Sudan en självständig stat.


final-lid-disam-match/mega-cliqa-0012.jsonl--Q19805029--1800-talet och tidigt 1900-tal-3--sv-0012-1695

Sudan

Muhammed Ali av Egypten erövrade Sudan år 1821 efter att en armé under ledning av hans son anfallit landet. Under den här perioden anlades också staden Khartoum.

I syfte att minimera det västerländska inflytandet och upprätta en muslimsk stat  startade 1891 den politiska och religiösa rörelsen Mahdistupproret under ledning av Muhammed Ahmed.  Mahdistupproret besegrades dock år 1898 av Egypten och Storbritannien.

Mellan åren 1899 och 1956 styrdes Sudan, kallat Anglo-egyptiska Sudan, av Egypten och Storbritannien gemensamt. Anglo-egyptiska Sudan leddes av en brittisk generalguvernör samt Sudan political service.
 Modern historia
miniatyr|250px|höger|Regeringssoldater i Darfur.

Ett anglo-egyptiskt avtal år 1953 gav Sudan inre självstyre under tre år. Dessutom skulle de brittiska styrkorna dras tillbaka. Samma år hölls landets första val, vilket vanns av National Unionist Party (NUP) och partiets ledare Ismail al-Azhari. Al-Hazari bildade regering år 1954 och blev Sudans förste premiärminister.

Den 1 januari 1956 blev Sudan en självständig stat. Redan vid tiden för självständigheten pågick krig mellan norra och södra delen av Sudan. Vilket bland annat grundade sig i den skillnad som gjordes mellan norra och södra delen av landet under perioden som anglo-egyptiska Sudan.

Sudan var formellt en demokrati fram till år 1969, när militären övertog makten i en kupp. Jafaar al-Niemeri behöll makten efter kuppen fram till år 1985 då han avsattes. Under al-Niemeris tid vid makten utvecklades en hård diktatur och muslimska sharialagar. Inbördeskriget blossade också upp på nytt år 1983. Efter att al-Niemeri avsattes hölls ett parlamentsval år 1986, vilket vanns av Ummah-partiet och Sadiq Al-Mahdi tillträdde som premiärminister. Efter ännu en militärkupp år 1989 avsattes premiärministern, och Omar Hassan Ahmad al-Bashir tog makten.


final-lid-disam-match/mega-cliqa-0012.jsonl--Q19805029--1800-talet och tidigt 1900-tal-3--sv-0012-1698

Sudan

Muhammed Ali av Egypten erövrade Sudan år 1821 efter att en armé under ledning av hans son anfallit landet. Under den här perioden anlades också staden Khartoum.

I syfte att minimera det västerländska inflytandet och upprätta en muslimsk stat  startade 1891 den politiska och religiösa rörelsen Mahdistupproret under ledning av Muhammed Ahmed.  Mahdistupproret besegrades dock år 1898 av Egypten och Storbritannien.

Mellan åren 1899 och 1956 styrdes Sudan, kallat Anglo-egyptiska Sudan, av Egypten och Storbritannien gemensamt. Anglo-egyptiska Sudan leddes av en brittisk generalguvernör samt Sudan political service.
 Modern historia
miniatyr|250px|höger|Regeringssoldater i Darfur.

Ett anglo-egyptiskt avtal år 1953 gav Sudan inre självstyre under tre år. Dessutom skulle de brittiska styrkorna dras tillbaka. Samma år hölls landets första val, vilket vanns av National Unionist Party (NUP) och partiets ledare Ismail al-Azhari. Al-Hazari bildade regering år 1954 och blev Sudans förste premiärminister.

Den 1 januari 1956 blev Sudan en självständig stat. Redan vid tiden för självständigheten pågick krig mellan norra och södra delen av Sudan. Vilket bland annat grundade sig i den skillnad som gjordes mellan norra och södra delen av landet under perioden som anglo-egyptiska Sudan.

Sudan var formellt en demokrati fram till år 1969, när militären övertog makten i en kupp. Jafaar al-Niemeri behöll makten efter kuppen fram till år 1985 då han avsattes. Under al-Niemeris tid vid makten utvecklades en hård diktatur och muslimska sharialagar. Inbördeskriget blossade också upp på nytt år 1983. Efter att al-Niemeri avsattes hölls ett parlamentsval år 1986, vilket vanns av Ummah-partiet och Sadiq Al-Mahdi tillträdde som premiärminister. Efter ännu en militärkupp år 1989 avsattes premiärministern, och Omar Hassan Ahmad al-Bashir tog makten.

Inbördeskriget mellan norra och södra Sudan upphörde efter fredsförhandlingar år 2005. Men samtidigt som förhandlingarna pågick blossade ett nytt inbördeskrig, Darfurkonflikten, upp som kommit att handla om kontrollen över vatten, olja och resurser. Under år 2004 och 2005 var även Tchad inblandade i konflikten. År 2005 slöts ett fredsavtal och år 2007 gick FN in med sin styrka och kompletterade Afrikanska unionens styrka som redan fanns på plats.

En folkomröstning om självständighet i Sydsudan hölls i januari 2011. I denna omröstning röstade 98,83 procent för en delning.

Striderna fortsatte dock och i juni 2011 pågick fortfarande strider i gränsområdet Abyei med runt 100 dödsfall. Samtidigt undertecknades Dohaavtalet som garanterade regionen Darfur viss autonomi mot att ingen folkomröstning om självständighet skulle hållas.


final-lid-disam-match/mega-cliqa-0012.jsonl--Q19805029--1800-talet och tidigt 1900-tal-3--sv-0012-1699

Sudan

Muhammed Ali av Egypten erövrade Sudan år 1821 efter att en armé under ledning av hans son anfallit landet. Under den här perioden anlades också staden Khartoum.

I syfte att minimera det västerländska inflytandet och upprätta en muslimsk stat  startade 1891 den politiska och religiösa rörelsen Mahdistupproret under ledning av Muhammed Ahmed.  Mahdistupproret besegrades dock år 1898 av Egypten och Storbritannien.

Mellan åren 1899 och 1956 styrdes Sudan, kallat Anglo-egyptiska Sudan, av Egypten och Storbritannien gemensamt. Anglo-egyptiska Sudan leddes av en brittisk generalguvernör samt Sudan political service.
 Modern historia
miniatyr|250px|höger|Regeringssoldater i Darfur.

Ett anglo-egyptiskt avtal år 1953 gav Sudan inre självstyre under tre år. Dessutom skulle de brittiska styrkorna dras tillbaka. Samma år hölls landets första val, vilket vanns av National Unionist Party (NUP) och partiets ledare Ismail al-Azhari. Al-Hazari bildade regering år 1954 och blev Sudans förste premiärminister.

Den 1 januari 1956 blev Sudan en självständig stat. Redan vid tiden för självständigheten pågick krig mellan norra och södra delen av Sudan. Vilket bland annat grundade sig i den skillnad som gjordes mellan norra och södra delen av landet under perioden som anglo-egyptiska Sudan.

Sudan var formellt en demokrati fram till år 1969, när militären övertog makten i en kupp. Jafaar al-Niemeri behöll makten efter kuppen fram till år 1985 då han avsattes. Under al-Niemeris tid vid makten utvecklades en hård diktatur och muslimska sharialagar. Inbördeskriget blossade också upp på nytt år 1983. Efter att al-Niemeri avsattes hölls ett parlamentsval år 1986, vilket vanns av Ummah-partiet och Sadiq Al-Mahdi tillträdde som premiärminister. Efter ännu en militärkupp år 1989 avsattes premiärministern, och Omar Hassan Ahmad al-Bashir tog makten.

Inbördeskriget mellan norra och södra Sudan upphörde efter fredsförhandlingar år 2005. Men samtidigt som förhandlingarna pågick blossade ett nytt inbördeskrig, Darfurkonflikten, upp som kommit att handla om kontrollen över vatten, olja och resurser. Under år 2004 och 2005 var även Tchad inblandade i konflikten. År 2005 slöts ett fredsavtal och år 2007 gick FN in med sin styrka och kompletterade Afrikanska unionens styrka som redan fanns på plats.

En folkomröstning om självständighet i Sydsudan hölls i januari 2011. I denna omröstning röstade 98,83 procent för en delning.

Striderna fortsatte dock och i juni 2011 pågick fortfarande strider i gränsområdet Abyei med runt 100 dödsfall. Samtidigt undertecknades Dohaavtalet som garanterade regionen Darfur viss autonomi mot att ingen folkomröstning om självständighet skulle hållas.

Den 21 juni 2011 gjordes en överenskommelse mellan de blivande grannländerna i norra och södra Sudan om att upprätta en demilitariserad zon i ett gränsområde.


final-lid-disam-match/mega-cliqa-0012.jsonl--Q19805029--1800-talet och tidigt 1900-tal-3--sv-0012-1701

Sudan

Muhammed Ali av Egypten erövrade Sudan år 1821 efter att en armé under ledning av hans son anfallit landet. Under den här perioden anlades också staden Khartoum.

I syfte att minimera det västerländska inflytandet och upprätta en muslimsk stat  startade 1891 den politiska och religiösa rörelsen Mahdistupproret under ledning av Muhammed Ahmed.  Mahdistupproret besegrades dock år 1898 av Egypten och Storbritannien.

Mellan åren 1899 och 1956 styrdes Sudan, kallat Anglo-egyptiska Sudan, av Egypten och Storbritannien gemensamt. Anglo-egyptiska Sudan leddes av en brittisk generalguvernör samt Sudan political service.
 Modern historia
miniatyr|250px|höger|Regeringssoldater i Darfur.

Ett anglo-egyptiskt avtal år 1953 gav Sudan inre självstyre under tre år. Dessutom skulle de brittiska styrkorna dras tillbaka. Samma år hölls landets första val, vilket vanns av National Unionist Party (NUP) och partiets ledare Ismail al-Azhari. Al-Hazari bildade regering år 1954 och blev Sudans förste premiärminister.

Den 1 januari 1956 blev Sudan en självständig stat. Redan vid tiden för självständigheten pågick krig mellan norra och södra delen av Sudan. Vilket bland annat grundade sig i den skillnad som gjordes mellan norra och södra delen av landet under perioden som anglo-egyptiska Sudan.

Sudan var formellt en demokrati fram till år 1969, när militären övertog makten i en kupp. Jafaar al-Niemeri behöll makten efter kuppen fram till år 1985 då han avsattes. Under al-Niemeris tid vid makten utvecklades en hård diktatur och muslimska sharialagar. Inbördeskriget blossade också upp på nytt år 1983. Efter att al-Niemeri avsattes hölls ett parlamentsval år 1986, vilket vanns av Ummah-partiet och Sadiq Al-Mahdi tillträdde som premiärminister. Efter ännu en militärkupp år 1989 avsattes premiärministern, och Omar Hassan Ahmad al-Bashir tog makten.

Inbördeskriget mellan norra och södra Sudan upphörde efter fredsförhandlingar år 2005. Men samtidigt som förhandlingarna pågick blossade ett nytt inbördeskrig, Darfurkonflikten, upp som kommit att handla om kontrollen över vatten, olja och resurser. Under år 2004 och 2005 var även Tchad inblandade i konflikten. År 2005 slöts ett fredsavtal och år 2007 gick FN in med sin styrka och kompletterade Afrikanska unionens styrka som redan fanns på plats.

En folkomröstning om självständighet i Sydsudan hölls i januari 2011. I denna omröstning röstade 98,83 procent för en delning.

Striderna fortsatte dock och i juni 2011 pågick fortfarande strider i gränsområdet Abyei med runt 100 dödsfall. Samtidigt undertecknades Dohaavtalet som garanterade regionen Darfur viss autonomi mot att ingen folkomröstning om självständighet skulle hållas.

Den 21 juni 2011 gjordes en överenskommelse mellan de blivande grannländerna i norra och södra Sudan om att upprätta en demilitariserad zon i ett gränsområde.

Under den arabiska våren spred sig protesterna till Sudan.


final-lid-disam-match/mega-cliqa-0012.jsonl--Q19805029--1800-talet och tidigt 1900-tal-3--sv-0012-1702

Sudan

Muhammed Ali av Egypten erövrade Sudan år 1821 efter att en armé under ledning av hans son anfallit landet. Under den här perioden anlades också staden Khartoum.

I syfte att minimera det västerländska inflytandet och upprätta en muslimsk stat  startade 1891 den politiska och religiösa rörelsen Mahdistupproret under ledning av Muhammed Ahmed.  Mahdistupproret besegrades dock år 1898 av Egypten och Storbritannien.

Mellan åren 1899 och 1956 styrdes Sudan, kallat Anglo-egyptiska Sudan, av Egypten och Storbritannien gemensamt. Anglo-egyptiska Sudan leddes av en brittisk generalguvernör samt Sudan political service.
 Modern historia
miniatyr|250px|höger|Regeringssoldater i Darfur.

Ett anglo-egyptiskt avtal år 1953 gav Sudan inre självstyre under tre år. Dessutom skulle de brittiska styrkorna dras tillbaka. Samma år hölls landets första val, vilket vanns av National Unionist Party (NUP) och partiets ledare Ismail al-Azhari. Al-Hazari bildade regering år 1954 och blev Sudans förste premiärminister.

Den 1 januari 1956 blev Sudan en självständig stat. Redan vid tiden för självständigheten pågick krig mellan norra och södra delen av Sudan. Vilket bland annat grundade sig i den skillnad som gjordes mellan norra och södra delen av landet under perioden som anglo-egyptiska Sudan.

Sudan var formellt en demokrati fram till år 1969, när militären övertog makten i en kupp. Jafaar al-Niemeri behöll makten efter kuppen fram till år 1985 då han avsattes. Under al-Niemeris tid vid makten utvecklades en hård diktatur och muslimska sharialagar. Inbördeskriget blossade också upp på nytt år 1983. Efter att al-Niemeri avsattes hölls ett parlamentsval år 1986, vilket vanns av Ummah-partiet och Sadiq Al-Mahdi tillträdde som premiärminister. Efter ännu en militärkupp år 1989 avsattes premiärministern, och Omar Hassan Ahmad al-Bashir tog makten.

Inbördeskriget mellan norra och södra Sudan upphörde efter fredsförhandlingar år 2005. Men samtidigt som förhandlingarna pågick blossade ett nytt inbördeskrig, Darfurkonflikten, upp som kommit att handla om kontrollen över vatten, olja och resurser. Under år 2004 och 2005 var även Tchad inblandade i konflikten. År 2005 slöts ett fredsavtal och år 2007 gick FN in med sin styrka och kompletterade Afrikanska unionens styrka som redan fanns på plats.

En folkomröstning om självständighet i Sydsudan hölls i januari 2011. I denna omröstning röstade 98,83 procent för en delning.

Striderna fortsatte dock och i juni 2011 pågick fortfarande strider i gränsområdet Abyei med runt 100 dödsfall. Samtidigt undertecknades Dohaavtalet som garanterade regionen Darfur viss autonomi mot att ingen folkomröstning om självständighet skulle hållas.

Den 21 juni 2011 gjordes en överenskommelse mellan de blivande grannländerna i norra och södra Sudan om att upprätta en demilitariserad zon i ett gränsområde.

Under den arabiska våren spred sig protesterna till Sudan. I februari 2011 greps en oppositionsledare och unga i norra Sudan genomförde ett antal protester mot stigande matpriser och brott mot mänskliga rättigheter.


final-lid-disam-match/mega-cliqa-0012.jsonl--Q19805029--1800-talet och tidigt 1900-tal-3--sv-0012-1703

Sudan

Muhammed Ali av Egypten erövrade Sudan år 1821 efter att en armé under ledning av hans son anfallit landet. Under den här perioden anlades också staden Khartoum.

I syfte att minimera det västerländska inflytandet och upprätta en muslimsk stat  startade 1891 den politiska och religiösa rörelsen Mahdistupproret under ledning av Muhammed Ahmed.  Mahdistupproret besegrades dock år 1898 av Egypten och Storbritannien.

Mellan åren 1899 och 1956 styrdes Sudan, kallat Anglo-egyptiska Sudan, av Egypten och Storbritannien gemensamt. Anglo-egyptiska Sudan leddes av en brittisk generalguvernör samt Sudan political service.
 Modern historia
miniatyr|250px|höger|Regeringssoldater i Darfur.

Ett anglo-egyptiskt avtal år 1953 gav Sudan inre självstyre under tre år. Dessutom skulle de brittiska styrkorna dras tillbaka. Samma år hölls landets första val, vilket vanns av National Unionist Party (NUP) och partiets ledare Ismail al-Azhari. Al-Hazari bildade regering år 1954 och blev Sudans förste premiärminister.

Den 1 januari 1956 blev Sudan en självständig stat. Redan vid tiden för självständigheten pågick krig mellan norra och södra delen av Sudan. Vilket bland annat grundade sig i den skillnad som gjordes mellan norra och södra delen av landet under perioden som anglo-egyptiska Sudan.

Sudan var formellt en demokrati fram till år 1969, när militären övertog makten i en kupp. Jafaar al-Niemeri behöll makten efter kuppen fram till år 1985 då han avsattes. Under al-Niemeris tid vid makten utvecklades en hård diktatur och muslimska sharialagar. Inbördeskriget blossade också upp på nytt år 1983. Efter att al-Niemeri avsattes hölls ett parlamentsval år 1986, vilket vanns av Ummah-partiet och Sadiq Al-Mahdi tillträdde som premiärminister. Efter ännu en militärkupp år 1989 avsattes premiärministern, och Omar Hassan Ahmad al-Bashir tog makten.

Inbördeskriget mellan norra och södra Sudan upphörde efter fredsförhandlingar år 2005. Men samtidigt som förhandlingarna pågick blossade ett nytt inbördeskrig, Darfurkonflikten, upp som kommit att handla om kontrollen över vatten, olja och resurser. Under år 2004 och 2005 var även Tchad inblandade i konflikten. År 2005 slöts ett fredsavtal och år 2007 gick FN in med sin styrka och kompletterade Afrikanska unionens styrka som redan fanns på plats.

En folkomröstning om självständighet i Sydsudan hölls i januari 2011. I denna omröstning röstade 98,83 procent för en delning.

Striderna fortsatte dock och i juni 2011 pågick fortfarande strider i gränsområdet Abyei med runt 100 dödsfall. Samtidigt undertecknades Dohaavtalet som garanterade regionen Darfur viss autonomi mot att ingen folkomröstning om självständighet skulle hållas.

Den 21 juni 2011 gjordes en överenskommelse mellan de blivande grannländerna i norra och södra Sudan om att upprätta en demilitariserad zon i ett gränsområde.

Under den arabiska våren spred sig protesterna till Sudan. I februari 2011 greps en oppositionsledare och unga i norra Sudan genomförde ett antal protester mot stigande matpriser och brott mot mänskliga rättigheter. Den 9 juli 2011 delades Sudan i två stater då södra delen av landet utropade sig som självständig stat med namnet Sydsudan. Efter Sydsudans frigörelse från Sudan fortsatte dock gerillans strider mot Sudans armé i delstaterna Södra Kordofan och Blå Nilen.


final-lid-disam-match/mega-cliqa-0012.jsonl--Q19805029--1800-talet och tidigt 1900-tal-3--sv-0012-1705

Sudan

Muhammed Ali av Egypten erövrade Sudan år 1821 efter att en armé under ledning av hans son anfallit landet. Under den här perioden anlades också staden Khartoum.

I syfte att minimera det västerländska inflytandet och upprätta en muslimsk stat  startade 1891 den politiska och religiösa rörelsen Mahdistupproret under ledning av Muhammed Ahmed.  Mahdistupproret besegrades dock år 1898 av Egypten och Storbritannien.

Mellan åren 1899 och 1956 styrdes Sudan, kallat Anglo-egyptiska Sudan, av Egypten och Storbritannien gemensamt. Anglo-egyptiska Sudan leddes av en brittisk generalguvernör samt Sudan political service.
 Modern historia
miniatyr|250px|höger|Regeringssoldater i Darfur.

Ett anglo-egyptiskt avtal år 1953 gav Sudan inre självstyre under tre år. Dessutom skulle de brittiska styrkorna dras tillbaka. Samma år hölls landets första val, vilket vanns av National Unionist Party (NUP) och partiets ledare Ismail al-Azhari. Al-Hazari bildade regering år 1954 och blev Sudans förste premiärminister.

Den 1 januari 1956 blev Sudan en självständig stat. Redan vid tiden för självständigheten pågick krig mellan norra och södra delen av Sudan. Vilket bland annat grundade sig i den skillnad som gjordes mellan norra och södra delen av landet under perioden som anglo-egyptiska Sudan.

Sudan var formellt en demokrati fram till år 1969, när militären övertog makten i en kupp. Jafaar al-Niemeri behöll makten efter kuppen fram till år 1985 då han avsattes. Under al-Niemeris tid vid makten utvecklades en hård diktatur och muslimska sharialagar. Inbördeskriget blossade också upp på nytt år 1983. Efter att al-Niemeri avsattes hölls ett parlamentsval år 1986, vilket vanns av Ummah-partiet och Sadiq Al-Mahdi tillträdde som premiärminister. Efter ännu en militärkupp år 1989 avsattes premiärministern, och Omar Hassan Ahmad al-Bashir tog makten.

Inbördeskriget mellan norra och södra Sudan upphörde efter fredsförhandlingar år 2005. Men samtidigt som förhandlingarna pågick blossade ett nytt inbördeskrig, Darfurkonflikten, upp som kommit att handla om kontrollen över vatten, olja och resurser. Under år 2004 och 2005 var även Tchad inblandade i konflikten. År 2005 slöts ett fredsavtal och år 2007 gick FN in med sin styrka och kompletterade Afrikanska unionens styrka som redan fanns på plats.

En folkomröstning om självständighet i Sydsudan hölls i januari 2011. I denna omröstning röstade 98,83 procent för en delning.

Striderna fortsatte dock och i juni 2011 pågick fortfarande strider i gränsområdet Abyei med runt 100 dödsfall. Samtidigt undertecknades Dohaavtalet som garanterade regionen Darfur viss autonomi mot att ingen folkomröstning om självständighet skulle hållas.

Den 21 juni 2011 gjordes en överenskommelse mellan de blivande grannländerna i norra och södra Sudan om att upprätta en demilitariserad zon i ett gränsområde.

Under den arabiska våren spred sig protesterna till Sudan. I februari 2011 greps en oppositionsledare och unga i norra Sudan genomförde ett antal protester mot stigande matpriser och brott mot mänskliga rättigheter. Den 9 juli 2011 delades Sudan i två stater då södra delen av landet utropade sig som självständig stat med namnet Sydsudan. Efter Sydsudans frigörelse från Sudan fortsatte dock gerillans strider mot Sudans armé i delstaterna Södra Kordofan och Blå Nilen.

I april 2019 genomförde militären en kupp och tvingade president Omar al-Bashir att lämna makten. al-Bashir hade då lett Sudan i 30 år efter att han år 1989 tagit makten i en militärkupp som avsatte den demokratiskt valde presidenten Sadiq al-Mahdi. År 1993 tillträdde al-Bashir som president. al-Bashir var efterlyst av internationella brottmålsdomstolen (ICC) misstänkt för krigsförbrytelser och folkmord i regionen Darfur.

I december 2020 tog USA bort Sudan från sin lista över länder som stödjer terrorism.


Tunisien

Tunisien, formellt Republiken Tunisien (arabiska: الجمهورية التونسية, al-Jumhuriyya al-Tunisiyya
Landguiden; Tunisien) är en stat i Nordafrika, vid Medelhavets sydkust. Landet gränsar till Algeriet i väster och Libyen i sydost.

Tunisien är medlem i Afrikanska unionen, Arabförbundet, Maghrebunionen, La Francophonie och De alliansfria staternas organisation.

miniatyr|stående|Demonstrationer i Tunis 14 januari 2011
Sedan jasminrevolutionen tvingat bort Zine El Abidine Ben Ali från makten och öppnat för en demokratisering av landet, valdes söndagen den 23 oktober 2011 ett konstitutionsråd bestående av 217 personer med uppdraget att ta fram en ny grundlag och utse övergångsregering. 80 olika politiska partier hade nominerat kandidater till rådet.Hopp och oro efter valet i Tunisien Världen idag, 26 oktober 2011 Flest röster av dessa fick det moderata islamistpartiet Ennahda (al-Nahda)Islamister mot seger i Tunisien Amerikanska nyhetsanalyser, 24 oktober 2011, ett parti med nära band till den islamistiska folkrörelsen Muslimska brödraskapet. Ennahda bildade regering med två sekulära partier, och Moncef Marzouki, tidigare landsflyktig oppositionspolitiker och ledare för det vänsternationalistiska partiet CPR, utsågs till interimspresident.

Övergången till demokrati har dock varit besvärlig, och när vänsterpolitikerna Chokri Belaid och Muhammad Brahmi mördades 2013 ökade spänningarna. Båda dåden följdes av spontana strejker och krav på den islamistledda regeringens avgång. I slutet av 2013 lämnade Ennahda över makten till en teknokratregering som skulle föra landet till nya val under 2014. I januari 2014 röstades Tunisiens nya grundlag igenom, och i slutet av året hölls både parlaments- och presidentval, som båda blev en framgång för den sekuläre politikern Beji Caid Essebsi, vars parti Nidaa Tounes (”Uppmaning till Tunisien”) blev största parti. Essebsi själv valdes till president med 56 procent av rösterna. I februari 2015 presenterade premiärminister Habib Essid en koalitionsregering.

De ekonomiska problemen är omfattande, och även säkerhetsläget är svårt. I grannlandet Libyen pågår strider, och den 18 mars 2015 dödades minst 24 personer, de flesta turister, när två män öppnade eld utanför Bardomuseet i Tunis.  Den 27 juni samma år sköt Seifeddine Rezgui ihjäl 38 personer på en badstrand i Sousse. Som en följd av de båda terrordåden och vissa regeringars avrådan från resor till Tunisien har turistindustrin drabbats hårt. Ändå är Tunisien det arabland som bäst har lyckats förvalta den arabiska våren, och som ett tecken på det tilldelades Tunisiens nationella dialogkvartett Nobels fredspris 2015.

I oktober 2019 segrade konservativa professorn i juridik, Kaïs Saïed,  i det andra fria presidentvalet i landets historia och han blev ny president i Tunisien

I oktober 2019 segrade konservativa professorn i juridik, Kaïs Saïed, i det andra fria presidentvalet i landets historia och han blev ny president i Tunisien.

Kaïs Saïed segrar i presidentvalet i Tunisien
Den konservativa professorn i juridik, Kaïs Saïed, har segrat i den andra och avgörande omgången i presidentvalet i Tunisien.
Kaïs Saïed fick ungefär 72 procent av rösterna enligt vallokalsutfrågningar.
Den konservativa juristen Kaïs Saïed stöder dödsstraff och har sagt att västländer försöker föra in i Tunisien främmande värderingar, som exempelvis tolerans för homosexualitet.
Utmanaren var mediemogulen Nabil Karoui som frigavs från fängelse för bara några dagar sedan. Han misstänks för skattebedrägeri och penningtvätt, men han hävdar att han är oskyldig och att det ligger politiska motiv bakom anklagelserna.
I parlamentsvalet för ett par veckor sedan vann Saieds islamistparti Ennahda medan Karouis parti Tunisiens hjärta kom på andra plats.
Det andra fria presidentvalet
Det här var det andra fria presidentvalet i landets historia.
Tunisien har sagts vara det enda arabland som inledde en övergång till demokrati efter den så kallade arabvåren 2011. De val som hållits efter revolutionen 2011 har varit relativt fria och utan beskyllningar om valfusk i någon större skala.
En ny grundlag garanterar medborgarna betydligt större friheter än tidigare. Presidentkandidaterna har också kunnat hålla valdebatter i direktsänd tv. Det har aldrig tidigare skett, och ses också som ett tecken på ökad demokrati.
Men utvecklingen mot demokrati utmanas av en krass ekonomisk verklighet. Levnadsstandarden har inte blivit bättre efter revolutionen och arbetslösheten har stigit till 15 procent.
Diskussion om artikeln


Tunisien


Tunisien

miniatyr|stående|Demonstrationer i Tunis 14 januari 2011
Sedan jasminrevolutionen tvingat bort Zine El Abidine Ben Ali från makten och öppnat för en demokratisering av landet, valdes söndagen den 23 oktober 2011 ett konstitutionsråd bestående av 217 personer med uppdraget att ta fram en ny grundlag och utse övergångsregering. 80 olika politiska partier hade nominerat kandidater till rådet.Hopp och oro efter valet i Tunisien Världen idag, 26 oktober 2011 Flest röster av dessa fick det moderata islamistpartiet Ennahda (al-Nahda)Islamister mot seger i Tunisien Amerikanska nyhetsanalyser, 24 oktober 2011, ett parti med nära band till den islamistiska folkrörelsen Muslimska brödraskapet. Ennahda bildade regering med två sekulära partier, och Moncef Marzouki, tidigare landsflyktig oppositionspolitiker och ledare för det vänsternationalistiska partiet CPR, utsågs till interimspresident.

Övergången till demokrati har dock varit besvärlig, och när vänsterpolitikerna Chokri Belaid och Muhammad Brahmi mördades 2013 ökade spänningarna. Båda dåden följdes av spontana strejker och krav på den islamistledda regeringens avgång. I slutet av 2013 lämnade Ennahda över makten till en teknokratregering som skulle föra landet till nya val under 2014. I januari 2014 röstades Tunisiens nya grundlag igenom, och i slutet av året hölls både parlaments- och presidentval, som båda blev en framgång för den sekuläre politikern Beji Caid Essebsi, vars parti Nidaa Tounes (”Uppmaning till Tunisien”) blev största parti. Essebsi själv valdes till president med 56 procent av rösterna. I februari 2015 presenterade premiärminister Habib Essid en koalitionsregering.


Tunisien

miniatyr|stående|Demonstrationer i Tunis 14 januari 2011
Sedan jasminrevolutionen tvingat bort Zine El Abidine Ben Ali från makten och öppnat för en demokratisering av landet, valdes söndagen den 23 oktober 2011 ett konstitutionsråd bestående av 217 personer med uppdraget att ta fram en ny grundlag och utse övergångsregering. 80 olika politiska partier hade nominerat kandidater till rådet.Hopp och oro efter valet i Tunisien Världen idag, 26 oktober 2011 Flest röster av dessa fick det moderata islamistpartiet Ennahda (al-Nahda)Islamister mot seger i Tunisien Amerikanska nyhetsanalyser, 24 oktober 2011, ett parti med nära band till den islamistiska folkrörelsen Muslimska brödraskapet. Ennahda bildade regering med två sekulära partier, och Moncef Marzouki, tidigare landsflyktig oppositionspolitiker och ledare för det vänsternationalistiska partiet CPR, utsågs till interimspresident.

Övergången till demokrati har dock varit besvärlig, och när vänsterpolitikerna Chokri Belaid och Muhammad Brahmi mördades 2013 ökade spänningarna. Båda dåden följdes av spontana strejker och krav på den islamistledda regeringens avgång. I slutet av 2013 lämnade Ennahda över makten till en teknokratregering som skulle föra landet till nya val under 2014. I januari 2014 röstades Tunisiens nya grundlag igenom, och i slutet av året hölls både parlaments- och presidentval, som båda blev en framgång för den sekuläre politikern Beji Caid Essebsi, vars parti Nidaa Tounes (”Uppmaning till Tunisien”) blev största parti. Essebsi själv valdes till president med 56 procent av rösterna. I februari 2015 presenterade premiärminister Habib Essid en koalitionsregering.

De ekonomiska problemen är omfattande, och även säkerhetsläget är svårt. I grannlandet Libyen pågår strider, och den 18 mars 2015 dödades minst 24 personer, de flesta turister, när två män öppnade eld utanför Bardomuseet i Tunis.


final-lid-disam-match/mega-cliqa-0012.jsonl--Q105112--Störst, men i opposition-1--sv-0012-1900

Socialdemokraterna (Sverige)

Sveriges socialdemokratiska arbetareparti (SAP), vanligen Socialdemokraterna (S), är ett socialdemokratiskt politiskt parti i Sverige. På partiets valsedlar anges partibeteckningen "Arbetarepartiet – Socialdemokraterna". Partiordförande sedan 4 november 2021 är Magdalena Andersson.

Socialdemokraterna har sitt ursprung i den socialistiska arbetarrörelsen och är dess främsta politiska gren. Partiet innehade regeringsmakten oavbrutet från 1936 till 1976. Partiet satt 2014–2021 i en koalitionsregering med Miljöpartiet, efter att ha varit i opposition sedan valet 2006.

I november 2021 bildades en enpartiregering bestående av Socialdemokraterna, första regeringen i svensk historia med en kvinna som statsminister.

Partiet har stått för ett blandekonomiskt system, en marknadsekonomi kombinerat med politiska regleringar och statligt ägande ett samhälle med allmän välfärd genom en stark, skattefinansierad offentlig sektor. I och med 1980- och 1990-talens tredje vägens politik har partiet rört sig närmare den så kallade politiska mitten. Partiets officiella ideologi är socialdemokrati. Socialdemokraterna betonar vikten av fördelningspolitik samt principen av var och en efter förmåga, åt var och en efter behov.

Partiet är Sveriges största sett till antalet medlemmar och valresultat, både i riksdagen och i kyrkomötet, och har varit det ända sedan början av 1900-talet. Socialdemokraterna har sitt starkaste stöd i storstädernas utanförskapsområden samt i norra Sverige.

I Europaparlamentsvalet 2019 erhöll Socialdemokraterna 23,48 procentenheter av väljarnas röster och fick därmed fem mandat i parlamentet. I parlamentet är Socialdemokraterna en del av Gruppen Progressiva förbundet av socialdemokrater i Europaparlamentet (S&D). Partiet är medlem av Europeiska socialdemokratiska partiet.

Partiet är också en nomineringsgrupp i Svenska kyrkan under beteckningen Arbetarepartiet - Socialdemokraterna.

I riksdagsvalet 2010 fick Socialdemokraterna 30,66 procent av rösterna och 112 mandat. SAP förblev därmed med knapp marginal det största partiet i Sverige, även om partiet samtidigt fick sitt lägsta valresultat sedan andrakammarvalet våren 1914. De rödgröna som helhet blev också mindre än den borgerliga Alliansen, som efter valet fortsatte att regera utan majoritet i riksdagen. Socialdemokraternas partiordförande Sahlin valde att avgå efter valet och på en extra partikongress den 25 mars 2011 valdes Håkan Juholt till ny partiordförande.

Juholt avgick som partiledare den 21 januari 2012 efter en period av motgångar för Juholt i media. Den 27 januari 2012 utsågs Stefan Löfven till ny partiordförande. I riksdagsvalet 2014 ökade Socialdemokraterna marginellt och fick 31,01 procent vilket motsvarade 113 mandat. Det rödgröna blocket blev större än Alliansen, dock utan egen majoritet, och valet blev därmed det första segervalet för Socialdemokraterna sedan riksdagsvalet 2002. Efter valet bildade Stefan Löfven en koalitionsregering med Miljöpartiet

Publicerad: 30 juni 2022
Valresultat 2014
Här hittar du en sammanfattning av valresultatet till riksdagen 2014, samt information om röstningsbeteende.
Hela valresultatet finns i valpresentationen
Där hittar du även relevant statistik samt ledamöter och ersättare.
Valpresentationen 2014 Länk till annan webbplats.
Obs! För närvarande fungerar inte sökfunktionen med fritext i valpresentationen. Vi arbetar med att lösa det så snart som möjligt.
Sammanfattning av valresultatet för riksdagen
|Parti||Andel röster||Antal mandat|
|Moderaterna||23,33%||84|
|Centerpartiet||6,11%||22|
|Folkpartiet liberalerna||5,42%||19|
|Kristdemokraterna||4,57%||16|
|Arbetarpartiet Socialdemokraterna||31,01%||113|
|Vänsterpartiet||5,72%||21|
|Miljöpartiet de gröna||6,89%||25|
|Sverigedemokraterna||12,86%||49|
|Feministiskt initiativ||3,12%||-|
|Övriga partier||0,97%||-|
|Röstberättigade, valdeltagande och röstningssätt||Andel eller antal|
|Röstberättigade, riksdagsvalet, antal||7 330 432|
|Valdeltagande, riksdagsvalet, andel||85,81%|
|Valdeltagande, riksdagsvalet, antal||6 290 016|
|Personröster, riksdagsvalet, andel||24,58%|
|Antal som förtidsröstat i Sverige||2 672 615|
|Antal som röstat på ambassader och konsulat||35 628|
|Antal som brevröstat utomlands||38 949|
SCB har mer statistisk om valet
Statistiska centralbyrån, SCB, har mer statistik som har med val att göra, till exempel valresultatet, väljarna och partierna.
Statistiska centralbyrån, SCB Länk till annan webbplats.


final-lid-disam-match/mega-cliqa-0012.jsonl--Q105112--Störst, men i opposition-1--sv-0012-1901

Socialdemokraterna (Sverige)

I riksdagsvalet 2010 fick Socialdemokraterna 30,66 procent av rösterna och 112 mandat. SAP förblev därmed med knapp marginal det största partiet i Sverige, även om partiet samtidigt fick sitt lägsta valresultat sedan andrakammarvalet våren 1914. De rödgröna som helhet blev också mindre än den borgerliga Alliansen, som efter valet fortsatte att regera utan majoritet i riksdagen. Socialdemokraternas partiordförande Sahlin valde att avgå efter valet och på en extra partikongress den 25 mars 2011 valdes Håkan Juholt till ny partiordförande.