Mohamed Omar

Efter uppgörelserna återupptog Omar sin verksamhet som diktare genom att publicera ett antal dikter i nättidskriften Rymden. En diktsamling publicerades i september 2013 på Björkmans förlag och ytterligare en diktsamling år 2015, Natt öfver Upsala, på Aguéli förlag.

I början av sin omvändelse kunde det förefalla som att han skulle röra sig i socialistisk riktning, då han ett tag var associerad med Sveriges kommunistiska parti men det förefaller ha varit en mycket kortvarig fas.Turkiet: ”Dra åt helvete, AKP!” Läst 26 juni 2014 Nu tycks han ha intagit en tydlig högerposition och han sitter i redaktionen för den borgerliga bloggen Det Goda Samhället, där han skriver regelbundet. Sedan januari 2016 medverkar han i den socialkonservativa nättidskriften Samtiden som ges ut av Sverigedemokraterna. En tydlig linje på senare tid har varit ett anti-islamistiskt patos, som bland annat visat sig i att han tidigt kritiserade bostadsminister Mehmet Kaplans kopplingar till islamistiska kretsar.

Omar är sedan 2016 inte längre troende muslim. I en intervju med tidningen Samtiden säger han: "Jag är inte längre troende. Så här i efterhand tvivlar jag på att jag någonsin varit troende. Jag trodde att jag trodde eller jag försökte att tro. För mig har resan varit enklare än för dem som föds som muslimer. För mig har det varit en resa både bakåt och framåt i tiden."Tillbaka till framtiden

Politiskt var Omar 2018 uttalad Sverigedemokrat.
Namnbyte
Under 2017 bytte Mohamed Omar namn och var 2017 folkbokförd som Eddie Råbock, där efternamnet är hans mors namn som ogift

Politiskt var Omar 2018 uttalad Sverigedemokrat. Namnbyte Under 2017 bytte Mohamed Omar namn och var 2017 folkbokförd som Eddie Råbock, där efternamnet är hans mors namn som ogift.

Victor Svanberg, min mor och två adresser
När min mor Margareta Omar, f. Råbock, kom till Uppsala i augusti 1966 blev hon den första någonsin i vår jämtländska bondesläkt som skrev in sig vid ett universitet.
Min morfar, John Sixten Råbock från Alsenbygden, hade kört henne hela vägen ner från Östersund. Mamma hyrde ett rum på Norrtäljegatan 5 hos en åttioårig tant vid namn Anna Johansson.
Mamma studera först nordiska språk, sedan övergick hon till engelska och så småningom till litteraturhistoria. Den litteraturhistoriska institutionen låg då på Villavägen 7. Ödet ville att förlaget som utgav min första diktsamling, Tregångare (sept. 2005), hade kontor på samma adress.
En av de Uppsalaprofiler mamma blev bekant med var Victor Svanberg (1896-1985). I sina memoarer delger Thure Stenström sin uppfattning denne professor i litteraturhistoria med poetik 1947-1962:
”I slutet av 1940-talet var Svanberg en av de mest omtalade akademiska lärarna i Uppsala, där han efterträtt Anton Blanck på Henrik Schüks gamla lärostol. Det gick, för att citera Johannes Edfelt, ’ett sus av Victor Svanberg genom stan.’” (I alma maters tjänst, 2004, s. 93)
Han skriver att Svanberg var en ”originell och lysande lärare” (s. 99). Men också att han med sina ”höga krav” och ”häftiga temperament” var ”en mycket farlig professor” (s. 108). ”Inte minst naiva damer framlockade Svanbergs brutalitet och sadistiska leklust”.
”Svanberg var som person komplicerad och brusten, allt annat än lycklig och till vardags lynnig och oförutsägbar. Naturligtvis ingöt han skräck eller åtminstone oro hos oss alla. Ingen gick riktigt säker i hans sällskap. Men han hade också vinnande egenskaper, en drastisk humor och en mänsklig omtanke av det ovanliga slaget. Åtminstone i sin krafts dagar led han i mycket liten grad av vad jag brukat kalla professorssjukan, jag menar den farosot som är så vanlig bland lärda påfåglar: att i tid och otid framhäva sina egna vetenskapliga bedrifter, sina egna rön och sina egna briljanta upptäckter. Fastän Svanberg kunde och behärskade så mycket, utgav han sig sällan för att veta allt.” (s. 109)
Min mor såg dock bara hans goda sidor. Hon avlade tentamina hos honom våren 1970 och fann honom ytterst vänlig och rar. ”En tjock liten gubbe i svart kostym”. Ämnet var Edith Södergran, en författarinna som Svanberg tyckte mycket om. På slutet av tentamina frågade han plötsligt: ”Var tillbringade Heidenstam sin ålderdom?” Mamma blev överrumplad och kunde inte svara. ”Övralid så klart” log Svanberg.
Leklust hade han, min enligt mamma var den inte sadistisk. Han gjorde som de flesta av oss, olika intryck på olika människor. Sannolikt hade han också förändrats sedan 40-talet.


Mohamed Omar

Mohamed Omar, folkbokförd Lars Edvard Råbock, ursprungligen Omar, född 7 juni 1976Ratsit.se: Lars Edvard Råbock, läst 14 oktober 2017 i Uppsala,Sveriges befolkning 2000, Sveriges Släktforskarförbund är en svensk kulturskribent, poet och tidigare chefredaktör för tidskriften Minaret. Han har gjort ett flertal namnändringar och tidigare kallat sig Jonas Omar, Eddie Omar, Eugen Omar och Eddie Råbock.

Omar har medverkat som krönikör, essäist och recensent i Axess, Dagens Nyheter, Expo, Folket i Bild/Kulturfront, Judisk Krönika, Kyrkans Tidning, Ordfront Magasin, Sydsvenska Dagbladet och Upsala Nya Tidning. Han framträdde tidigare i radio i program som Tankar för dagen och Obs! i Sveriges Radio P1 samt i Radio Uppland.

Omar är även kännare av Ivan Aguélis liv och konst och har medverkat i en antologi utgiven av Prins Eugens Waldemarsudde. Han driver det egna bokförlaget Aguéli förlag.Mohamed Omars blogg: Nya Il Convito, läst 28 juni 2017


Mohamed Omar


Mohamed Omar

Efter uppgörelserna återupptog Omar sin verksamhet som diktare genom att publicera ett antal dikter i nättidskriften Rymden. En diktsamling publicerades i september 2013 på Björkmans förlag och ytterligare en diktsamling år 2015, Natt öfver Upsala, på Aguéli förlag.


Mohamed Omar

Efter uppgörelserna återupptog Omar sin verksamhet som diktare genom att publicera ett antal dikter i nättidskriften Rymden. En diktsamling publicerades i september 2013 på Björkmans förlag och ytterligare en diktsamling år 2015, Natt öfver Upsala, på Aguéli förlag.

I början av sin omvändelse kunde det förefalla som att han skulle röra sig i socialistisk riktning, då han ett tag var associerad med Sveriges kommunistiska parti men det förefaller ha varit en mycket kortvarig fas.Turkiet: ”Dra åt helvete, AKP!”


Mohamed Omar

Efter uppgörelserna återupptog Omar sin verksamhet som diktare genom att publicera ett antal dikter i nättidskriften Rymden. En diktsamling publicerades i september 2013 på Björkmans förlag och ytterligare en diktsamling år 2015, Natt öfver Upsala, på Aguéli förlag.

I början av sin omvändelse kunde det förefalla som att han skulle röra sig i socialistisk riktning, då han ett tag var associerad med Sveriges kommunistiska parti men det förefaller ha varit en mycket kortvarig fas.Turkiet: ”Dra åt helvete, AKP!” Läst 26 juni 2014 Nu tycks han ha intagit en tydlig högerposition och han sitter i redaktionen för den borgerliga bloggen Det Goda Samhället, där han skriver regelbundet.


Naruhito

Kejsar Naruhito , född 23 februari 1960 i Tokyo, är Japans kejsare, son till kejsar Akihito och kejsarinnan Michiko. Naruhito blev kejsare av Japan 1 maj 2019, dagen efter att hans far, kejsar Akihito, abdikerade.

Naruhito erhöll sin utbildning vid Gakushuinuniversitetet i Tokyo och Merton College vid Oxfords universitet i England med examen i historia. Han doktorererade om marina transporter på brittiska vattenvägar. Naruhito har som hobby att författa vetenskapliga studier om det medeltida Japan.

Naruhito vägrade att gå med på ett arrangerat äktenskap och efter mycket sökande fann han kärleken i diplomatdottern Masako Owada. Masako Owada hade, innan hon träffade Naruhito, läst ekonomi på Harvard University i USA (1985). Sedan läste hon på Tokyo universitet 1986–1987 och Balliol College i Oxford 1988–1990. Efter återkomsten till Japan arbetade hon på det japanska utrikesdepartementet fram till giftermålet med kronprins Naruhito. De gifte sig den 9 juni 1993. Efter åtta års äktenskap föddes dottern Aiko (1 december 2001). Hustrun har under många år varit sjuk och drabbats av depressioner och deltar sällan i officiella sammanhang.

I samband med att Akihito abdikerade och Naruhito tillträdde som Japans kejsare inleddes även den nya tideräkningen Reiwa. Naruhitos kröningsceremoni genomfördes 22 oktober 2019 med inbjudna gäster från 180 länder

I samband med att Akihito abdikerade och Naruhito tillträdde som Japans kejsare inleddes även den nya tideräkningen Reiwa. Naruhitos kröningsceremoni genomfördes 22 oktober 2019 med inbjudna gäster från 180 länder.

Naruhito axlade officiellt sina uppgifter som kejsare den 1 maj, dagen efter att hans far hade abdikerat. Det var första gången på 200 år som en japansk monark avgick.
Kröningsdagen inleddes med att Naruhito, iklädd en voluminös vit särk och en svart hatt med en 60 centimeter hög ”mast”, förkunnade kröningen för gudomligheter och förfäder vid olika heliga platser.
Inbjudna gäster från över 180 länder – däribland Sveriges kung och kronprinsessa – deltog under dagen, som kulminerade i en ceremoni i kejsarpalatset.
Nedskalade festligheter
När kröningen var fullbordad, och Naruhito därmed fullbordat sin väg till krysantemumtronen, ropade premiärminister Shinzo Abe ”Banzai!” – länge leve kejsaren – tre gånger.
Dagens festligheter har skalats ner något i efterdyningarna av tyfonen Hagibis framfart över landet för lite mer än en vecka sedan. Ovädret krävde över 80 liv, och många människor letar fortfarande efter försvunna anhöriga. Bland annat har en bilparad för att presentera det nya kejsarparet för allmänheten skjutits upp.


Naruhito

Naruhito erhöll sin utbildning vid Gakushuinuniversitetet i Tokyo och Merton College vid Oxfords universitet i England med examen i historia. Han doktorererade om marina transporter på brittiska vattenvägar. Naruhito har som hobby att författa vetenskapliga studier om det medeltida Japan.

Naruhito vägrade att gå med på ett arrangerat äktenskap och efter mycket sökande fann han kärleken i diplomatdottern Masako Owada. Masako Owada hade, innan hon träffade Naruhito, läst ekonomi på Harvard University i USA (1985). Sedan läste hon på Tokyo universitet 1986–1987 och Balliol College i Oxford 1988–1990. Efter återkomsten till Japan arbetade hon på det japanska utrikesdepartementet fram till giftermålet med kronprins Naruhito. De gifte sig den 9 juni 1993. Efter åtta års äktenskap föddes dottern Aiko (1 december 2001). Hustrun har under många år varit sjuk och drabbats av depressioner och deltar sällan i officiella sammanhang.


Naruhito


Ickebinär

miniatyr|Ickebinära flaggan
miniatyr|Genderqueer-flaggan
Ickebinär är att identifiera sig mellan, bortom eller med båda könskategorierna kvinna/man. Ickebinär kan även användas som en paraplyterm för könsidentiteter som bryter mot tvåkönsnormen.

Ickebinär betyder olika saker för olika personer. En del ickebinära identifierar sig inte med något kön överhuvudtaget. En del upplever könsdysfori och vill korrigera kroppen så att den stämmer överens med ens könsidentitet, dock inte alla.

Begrepp med näraliggande och/eller angränsande innebörder är queer, intergender, genderqueer, nongender och bigender. Ibland används dessa synonymt med ickebinär. Ett annat näraliggande begrepp är genderfluid, där könsidentiteten varierar över tid. Ickebinära ingår i gruppen transpersoner, men alla transpersoner är inte ickebinära.

En studie 2012 med över 10 000 svarande visade att 0,4% identifierade sig som ickebinär.Fiona Glen and Karen Hurrell. "Technical note: Measuring Gender Identity ", equalityhumanrights.com, s 5, 2012, .

2014 fanns ordet ickebinär med i Språkrådets och Språktidningens nyordslista. En föregångare till begreppet ickebinär är intergender, som började användas i Sverige i mitten av 2000-talet på hbtq-plattformen Qruiser. Ordet kom från engelskan och avsåg personer mellan eller bortom man och kvinna.

Det har funnits personer som överskrider tvåkönsnormen långt innan dessa begrepp togs i bruk. Bland urfolket samerna har det till exempel berättats om könsöverskridare som kan tolkas som ickebinära. Även bland andra urfolk har det länge funnits en annan syn på kön än den binära syn som präglat västvärlden.

Urfolkens queera revansch i Standing Rock
Urfolk från hela världen har under året slutit upp i Standing Rock i North Dakota för att blockera bygget av en oljeledning. Våldsamma polisinsatser till trots har Two Spirits – hbtq-urfolk – skapat en historisk plattform i lägret.
— Det är den mest episka samlingen i vår livstid, jag hoppas att vi sår ett frö så att mer vackert kan växa, säger Candi Brings Plenty, vars stamnamn är Bright Light Women. Hon representerar en Sioux-stam i South Dakota.
Candi Brings Plenty startade Two Spirit-lägret, som ligger mitt i Oceti Sakowin Camp, det största av totalt tre läger i Standing Rock, North Dakota i USA. Under polisens hovrande helikoptrar, som cirkulerar över lägret dygnet runt, vajar regnbågsflaggan sida vid sida med flaggor från hundratals urfolks nationer.
Flaggan blir en symbol för att icke queera urfolk inkluderar »Two Spirits«, som homo- bi- och queera personer traditionellt kallas bland Amerikas urfolk. För de femtiotalet personerna i hbtq-lägret har mobiliseringen mot oljeledningen som företaget Energy Transfer Partners planerar att bygga – rakt genom urfolkens land – blivit mer än en kamp mot en oljeledning, som vid en läcka skulle kunna för förstöra miljoner människors dricksvatten.
– På planet hit visste jag inte vad som väntade och hade inga illusioner, säger Beverly Little Thunder, en av lägrets äldsta deltagare med sina 70 år. 40 av dem har hon varit öppen som Two Spirit.
»När min pappa berättade om Two Spirits kände jag mig för första gången hundra procent levande.«
Oron över mottagandet är befogad. Beverly Little Thunder växte upp när homosexuella uteslöts ur sina stammar. Efter att hon gift sig tre gånger och fått fem barn orkade hon inte längre leva i en lögn utan tog mod till sig och kom ut.
– Det svåraste var att komma hem till min stam för att delta i ceremonierna. Deras uppfattning var att sådana som jag borde skjutas, säger hon.
Det har inte alltid varit förenat med frigörelsekamp att vara Two Spirit bland Amerikas urfolk. Uttrycket är det amerikanska urfolkets sätt att beskriva någon som anses vara född med både den manliga och kvinnliga anden i kroppen. Utifrån en föreställning om att allt har sitt ursprung i den spirituella världen sågs queera personer tidigare som dubbelt välsignade. Men i takt med koloniseringen och kristendomens intåg på 1500–talet splittrades stammarna och synen på queera personer förändrades.
Urfolket skulle leva som vita, bruka jorden, bygga hus och gå i kyrkan. Det var var ett sätt för de vita kolonisatörerna att stärka kontrollen över territorierna. Beverly Little Thunder var ett av alla hundratusentals urfolksbarn som skickades iväg från sina familjer för att börja i internatskola. Barnen skulle lära sig engelska, glömma sitt eget språk och leva efter kristna värderingar.
»I USA och Kanada finns det flera olika plattformar och organisationer för Two Spirits.«
Många stammar anpassade sig till de nya levnadsförhållandena och delar av kulturen glömdes. Bland annat synen på Two Spirits. Eftersom kristendomen inte tillät annat än heteroäktenskap övertygades flera generationers urfolk om att samkönade relationer var fel.
– När aidsvågen drog över världen ville många unga män, som lämnat sitt reservat på grund av sin sexuella läggning, komma hem för att dö hos sina familjer. De mödrar som tog emot sina söner uteslöts ur stammen, säger Beverly Little Thunder.
På andra sidan Atlanten, i ett vitt och kyligt Härnösand, finns Tove Fahlgren, som är en av grundarna av Sápmi Pride. Avståndet till hovrande helikoptrar och oljeledningar är långt, men historien snarlik.– Förr var allt mer eller mindre queert bland samerna. Sen kom svenska kyrkan och domderade, säger hon. I Sverige finns inte lika mycket historisk dokumentation som i Amerika kring hur synen på det queera förändrats över tid bland urfolken. Men det finns indikationer på att samkönade relationer och könsöverskridande tidigare var en självklarhet i det samiska samhället – före den svenska statens kolonisering av Sápmi, då också den samiska religionen förbjöds till förmån för kristendomen.
Mellan 2011 och 2015 drev Elfrida Bergman och Sara Lindquist projektet Queering Sápmi, som resulterade i en bok och en utställning om samiska hbtq-personers livsberättelser. Under arbetets gång stötte de inte på något nedskrivet historiskt material. Däremot tog de del av flera muntliga vittnesmål som deltagare fått berättade för sig som barn, exempelvis en historia om »en kvinna som var som en man, som hade två själar, en manlig och en kvinnlig«.
För Tove Fahlgren dröjde det ända till 2011 innan hon fick reda på att det fanns fler queera samer än hon själv. Då deltog hon i Queering Sápmi och tre år senare var hon med om att ordna en lyckad premiär av Sápmi Pride i Kiruna.
– Festivalen hade inte kunnat komma tidigare. Innan Queering Sápmi pratade man inte om queer i det samiska samhället, säger hon.
»För Tove Fahlgren dröjde det ända till 2011 innan hon fick reda på att det fanns fler queera samer än hon själv.«
Queering Sápmi och festivalen skapade ett rum där queera samer kunde träffas och Tove Fahlgren upplever att det samiska samhället har öppnat sig mer.
– Det viktigaste nu är att inte backa utvecklingen. Vi har fått utrymme, folk har lyssnat. Det får gärna komma en queersamisk förening i Sápmi som fortsätter att driva queersamiska frågor, prata om rasism och intersektionell feminism.
I USA och Kanada finns det flera olika plattformar och organisationer för Two Spirits. Candi Brings Plenty hoppas att urfolkets engagemang för sin kultur kommer att fortsätta öka efter tiden i lägret. Och med det acceptansen för Two Spirits i stammarna.
– När min pappa berättade om Two Spirits kände jag mig för första gången hundra procent levande. Det var exakt jag, säger hon.
Då var Candi Brings Plenty 16 år. I dag är hon vuxen och vill hjälpa andra att – som hon säger – »hitta sitt ljus i Two Spirits« och fortsätta ta tillbaka det utrymme som fanns i stammarna före kolonisationen.
Angelica Edvardsson är frilansjournalist.
Adam Alexander Johansson är frilansjournalist och fotograf.
Teckna en årsprenumeration och få en fin premie!
Trevlig läsning!
Läs mer
Oljeledning i Standing Rock stoppas av aktivister (Dagens Nyheter 5 december 2016)


Ickebinär


Ickebinär

2014 fanns ordet ickebinär med i Språkrådets och Språktidningens nyordslista. En föregångare till begreppet ickebinär är intergender, som började användas i Sverige i mitten av 2000-talet på hbtq-plattformen Qruiser. Ordet kom från engelskan och avsåg personer mellan eller bortom man och kvinna.

Det har funnits personer som överskrider tvåkönsnormen långt innan dessa begrepp togs i bruk.


Björn Melin

Björn Erik Jonny Melin, född 4 juli 1981 i Bankeryd i Sverige, är en svensk före detta ishockeyspelare som senast spelade för HV71 i SHL.

Melin startade sin hockeykarriär vid fem års ålder i HC Dalen. Melin värvades sedan till HV71.

Säsongen 2003-04 vann Melin sitt första SM-guld med HV71. Melin gjorde ett mål i den avgörande finalmatchen mot Färjestads BK.

Våren 2006 blev Melin uttagen till svenska landslagets VM-trupp. Förutom diverse Euro Hockey Tour-turneringar är VM 2006 den enda turnering Björn Melin spelat för svenska landslaget.

Den 31 maj 2006 skrev Melin ett ettårskontrakt med Anaheim Ducks.

Efter två turbulenta säsonger utomlands valde Melin att inför säsongen 2012-13 återvända till Elitserien.


Björn Melin

Melin startade sin hockeykarriär vid fem års ålder i HC Dalen. Melin värvades sedan till HV71.

Säsongen 2003-04 vann Melin sitt första SM-guld med HV71. Melin gjorde ett mål i den avgörande finalmatchen mot Färjestads BK.

Våren 2006 blev Melin uttagen till svenska landslagets VM-trupp. Förutom diverse Euro Hockey Tour-turneringar är VM 2006 den enda turnering Björn Melin spelat för svenska landslaget.

Den 31 maj 2006 skrev Melin ett ettårskontrakt med Anaheim Ducks. Melin började med spel i Anaheims farmarlag Portland Pirates i AHL. I början av 2007 blev han uppkallad till Anaheim och spelade sin första NHL-match den 7 januari mot Detroit Red Wings, då han även gjorde sitt första mål i NHL. Melin spelade totalt 3 NHL-matcher och 59 AHL-matcher.


Björn Melin

Melin startade sin hockeykarriär vid fem års ålder i HC Dalen. Melin värvades sedan till HV71.

Säsongen 2003-04 vann Melin sitt första SM-guld med HV71. Melin gjorde ett mål i den avgörande finalmatchen mot Färjestads BK.

Våren 2006 blev Melin uttagen till svenska landslagets VM-trupp. Förutom diverse Euro Hockey Tour-turneringar är VM 2006 den enda turnering Björn Melin spelat för svenska landslaget.

Den 31 maj 2006 skrev Melin ett ettårskontrakt med Anaheim Ducks. Melin började med spel i Anaheims farmarlag Portland Pirates i AHL. I början av 2007 blev han uppkallad till Anaheim och spelade sin första NHL-match den 7 januari mot Detroit Red Wings, då han även gjorde sitt första mål i NHL. Melin spelade totalt 3 NHL-matcher och 59 AHL-matcher.

Säsongen 2007-08 var Melin tillbaka i HV71 och vann sitt andra SM-guld. Melin vann sitt tredje SM-guld med HV71 säsongen 2009-10. Melin var dock axelskadad under de fem sista finalmatcherna mot Djurgårdens IF.


Björn Melin

Melin startade sin hockeykarriär vid fem års ålder i HC Dalen. Melin värvades sedan till HV71.

Säsongen 2003-04 vann Melin sitt första SM-guld med HV71. Melin gjorde ett mål i den avgörande finalmatchen mot Färjestads BK.

Våren 2006 blev Melin uttagen till svenska landslagets VM-trupp. Förutom diverse Euro Hockey Tour-turneringar är VM 2006 den enda turnering Björn Melin spelat för svenska landslaget.

Den 31 maj 2006 skrev Melin ett ettårskontrakt med Anaheim Ducks. Melin började med spel i Anaheims farmarlag Portland Pirates i AHL. I början av 2007 blev han uppkallad till Anaheim och spelade sin första NHL-match den 7 januari mot Detroit Red Wings, då han även gjorde sitt första mål i NHL. Melin spelade totalt 3 NHL-matcher och 59 AHL-matcher.

Säsongen 2007-08 var Melin tillbaka i HV71 och vann sitt andra SM-guld. Melin vann sitt tredje SM-guld med HV71 säsongen 2009-10. Melin var dock axelskadad under de fem sista finalmatcherna mot Djurgårdens IF.

Inför säsongen 2010-11 skrev Melin ett ettårskontrakt med KHL-klubben Neftechimik Nizjnekamsk. Melin fick sparken efter 14 spelade matcher. Resterande delen av säsongen spelade Melin i den schweiziska klubben Fribourg-Gottéron.


Daniel Sjöberg

Daniel Sjöberg,  född 30 januari 1972 i Österåkers församling, är en svensk skådespelare.

Sjöberg studerade på Teaterhögskolan i Stockholm 1993–1997. Han var med i första säsongen av Rederiet där han spelade maskinisten Thomas. Han har arbetat bland annat på Stockholms stadsteater. På senare år har han arbetat med privatteater i Sol, Vind & Vatten på Chinateatern och under 2005–2006 i Artisten - Storyn om Nacka Skoglund på Nya Casinoteatern.

Daniel Sjöberg har med Eva Brise två barn, dottern Alice Sjöberg Brise medverkar i Det gyllene skeppet som går på Operan samt har varit röstskådespelare i flera filmer, senast Röjar-Ralf.

Teater Roller (ej komplett) År Roll Produktion Regi Teater 2005 Nacka Skoglund Artisten - Nacka Skoglund Story <small> Ulf Larsson Ulf Larsson Nya Casinoteatern 2020 Eberhard Lindberg m.fl. Äppelkriget <small> Hans Alfredson och Tage Danielsson Annika Kofoed Helsingborgs stadsteater


Daniel Sjöberg


Destination Gotland

miniatyr|250px|M/S Visborg under sin uppvisning i Stockholm 23 mars 2019.
Destination Gotland är ett dotterbolag till Rederi AB Gotland, som bedriver båttrafik året runt mellan Sveriges fastland och Gotland.

Den 23 juli 2009 körde , en passagerarfärja mellan Visby och Nynäshamn, in i snabbfärjan  utanför Nynäshamn.http://www.aftonbladet.se/nyheter/article5551054.ab Den större färjan, , hade drygt 1 300 passagerare ombord, medan den mindre färjan, , hade runt 300 passagerare. 13 personer fick föras till sjukhus / vårdcentraler men ingen blev allvarligt skadad i incidenten.http://nyhetskanalen.se/1.1107528/2009/07/23/gotlandsfarjor_i_krock_i_nynashamn.

Den 2 januari 2014 stötte  på ett grund nära hamninloppet till Oskarshamn. Färjan fick tas ur trafik på grund av skador på bottnen och propellrar. Ingen blev skadad i incidenten

Haverier och incidenter Den 23 juli 2009 körde , en passagerarfärja mellan Visby och Nynäshamn, in i snabbfärjan utanför Nynäshamn. Den större färjan, , hade drygt 1 300 passagerare ombord, medan den mindre färjan, , hade runt 300 passagerare. 13 personer fick föras till sjukhus / vårdcentraler men ingen blev allvarligt skadad i incidenten.

Nyheter
Beskrev Anne Frank som "kåtheten själv" – nu tas SD-profilen ur tjänst
Sverigedemokraterna: "Olämplig jargong på sociala medier"
Dödstalet fortsätter stiga efter gruvexplosionen i Turkiet – nu 40 döda
58 gruvarbetare räddade • Överlevare kan fortfarande vara fast på 300 meters djup
Tonårspojke död och tre skadade i svår olycka med A-traktor
Krockade med träd • Förundersökning om vårdslöshet i trafik
Larm om bristande stöd till afasipatienter – får inte träffa logoped
Alexander drabbades av stroke – fick afasi


Destination Gotland


JC

JC, eller JC Jeans Company, var en svensk klädkedja som grundades 1962 och skulle komma att profilera sig som en jeansbutik. Efter flera års förluster ansökte företaget om konkurs i april 2019.

Namnet "JC" stod ursprungligen för "Junior Center". Den betydelsen lämnades i slutet av 1970-talet och från 1990 stod förkortningen istället för "Jeans & Clothes". 2012 ändrades betydelsen till "Jeans Company".JC byter namn - igen  Affärsvärlden 8 augusti 2012, läst 19 augusti 2012.

JC grundades 1962 när de två butiksinnehavarna Arne Karlsson i Halmstad och Gunnar Lenfors i Varberg gick samman och startade kedjan under namnet Junior Center. Under september året därpå öppnade de sin första butik i Helsingborg. Idén var att tillhandahålla ett mode enbart till juniorer. År 1969 blev de en frivillig fackkedja. Under 1970-talet började kedjan satsa på jeans och 1976 kom det egna jeansmärket Crocker. Under 1980-talet växte kedjan ytterligare och skapade en kollektion av barnkläder, Rabbit, som på vissa orter fick egna butiker. I början av 1990-talet fick kedjan det nya namnet JC Jeans & Clothes med en ny logotyp. 1999 upplöste JC den frivilliga fackkedjan och andelarna i företaget omvandlades till aktier som gavs till ägarna.

Under 2001 var JC som störst med en årsomsättning strax under 2 miljarder kronor. De 110 butikerna sålde 20 procent av alla jeans i Sverige. I mitten på december 2011 hade JC 145 butiker i Sverige, Norge och Finland. RNB Retail and Brands, som köpt JC 2006, sålde företaget till kinesiska Denim Island AB 2013.

Under 2016-2017 genomgick JC en rekonstruktion och i juni 2017 fick de en ny ägare, den förra styrelseledamoten Iliya Meric som även blev vd.Avgående vd:n om JC:s nya ägare: ”De här personerna kan investera i bolaget”, Market, 25 juni 2018

Den 25 april 2019 ansökte JC om konkurs.JC går i konkurs, Breakit, 25 april 2019 Tingsrätten försatte företaget i konkurs samma dag.JC försätts i konkurs , Stockholms tingsrätt, 25 april 2019 JC-butikerna hölls öppna till andra halvan av maj 2019, då en slutlig utförsäljning skedde

Den 25 april 2019 ansökte JC om konkurs.JC går i konkurs, Breakit, 25 april 2019 Tingsrätten försatte företaget i konkurs samma dag.JC försätts i konkurs , Stockholms tingsrätt, 25 april 2019 JC-butikerna hölls öppna till andra halvan av maj 2019, då en slutlig utförsäljning skedde.


JC

JC grundades 1962 när de två butiksinnehavarna Arne Karlsson i Halmstad och Gunnar Lenfors i Varberg gick samman och startade kedjan under namnet Junior Center. Under september året därpå öppnade de sin första butik i Helsingborg. Idén var att tillhandahålla ett mode enbart till juniorer. År 1969 blev de en frivillig fackkedja. Under 1970-talet började kedjan satsa på jeans och 1976 kom det egna jeansmärket Crocker. Under 1980-talet växte kedjan ytterligare och skapade en kollektion av barnkläder, Rabbit, som på vissa orter fick egna butiker. I början av 1990-talet fick kedjan det nya namnet JC Jeans & Clothes med en ny logotyp. 1999 upplöste JC den frivilliga fackkedjan och andelarna i företaget omvandlades till aktier som gavs till ägarna.

Under 2001 var JC som störst med en årsomsättning strax under 2 miljarder kronor. De 110 butikerna sålde 20 procent av alla jeans i Sverige. I mitten på december 2011 hade JC 145 butiker i Sverige, Norge och Finland. RNB Retail and Brands, som köpt JC 2006, sålde företaget till kinesiska Denim Island AB 2013.


JC

JC grundades 1962 när de två butiksinnehavarna Arne Karlsson i Halmstad och Gunnar Lenfors i Varberg gick samman och startade kedjan under namnet Junior Center. Under september året därpå öppnade de sin första butik i Helsingborg. Idén var att tillhandahålla ett mode enbart till juniorer. År 1969 blev de en frivillig fackkedja. Under 1970-talet började kedjan satsa på jeans och 1976 kom det egna jeansmärket Crocker. Under 1980-talet växte kedjan ytterligare och skapade en kollektion av barnkläder, Rabbit, som på vissa orter fick egna butiker. I början av 1990-talet fick kedjan det nya namnet JC Jeans & Clothes med en ny logotyp. 1999 upplöste JC den frivilliga fackkedjan och andelarna i företaget omvandlades till aktier som gavs till ägarna.

Under 2001 var JC som störst med en årsomsättning strax under 2 miljarder kronor. De 110 butikerna sålde 20 procent av alla jeans i Sverige. I mitten på december 2011 hade JC 145 butiker i Sverige, Norge och Finland. RNB Retail and Brands, som köpt JC 2006, sålde företaget till kinesiska Denim Island AB 2013.

Under 2016-2017 genomgick JC en rekonstruktion och i juni 2017 fick de en ny ägare, den förra styrelseledamoten Iliya Meric som även blev vd.Avgående vd:n om JC:s nya ägare: ”De här personerna kan investera i bolaget”, Market, 25 juni 2018


Abortfrågan

Abortfrågan behandlar frågan om de moraliska, religiösa och lagliga aspekterna kring abort.

Pro-choice är ett vanligt internationellt begrepp som uttrycker stöd för kvinnans rätt att på eget bevåg besluta om abort oavsett anledning, oftast med en begränsning till en viss tidpunkt i graviditeten. Pro-life antyder däremot stöd för fostrets rätt till liv, dock inte nödvändigtvis under alla omständigheter. Våldtäkt, incest och i synnerhet risk för moderns liv lyfts ofta fram som undantag.

thumb|Demonstration mot abort i USA.
Motståndare till fri abort eller Pro-life (För liv) åberopar ofta religiösa och/eller etiska skäl för sitt motstånd. Argumentet är att alla människor har samma människovärde, oavsett utvecklingsgrad, varför ofödda fosters liv måste värnas.

Tillsammans med barnmorskan Linda Steen stämde Grimmark svenska staten i Europadomstolen för mänskliga rättigheter. De nekades prövning, efter att domstolen funnit att det inte var ett orimligt krav att de skulle utföra alla sina arbetsuppgifter.


Abortfrågan

thumb|Demonstration mot abort i USA.
Motståndare till fri abort eller Pro-life (För liv) åberopar ofta religiösa och/eller etiska skäl för sitt motstånd. Argumentet är att alla människor har samma människovärde, oavsett utvecklingsgrad, varför ofödda fosters liv måste värnas.

I Sverige har rörelsen JA till livet varit framträdande inom Pro-liferörelsen. I dag är Ja till livet och stiftelsen Provita samma organisation under namnet Föreningen Människovärde. En annan organisation verksam i Sverige i dag är Livsval.


Abortfrågan

thumb|Demonstration mot abort i USA.
Motståndare till fri abort eller Pro-life (För liv) åberopar ofta religiösa och/eller etiska skäl för sitt motstånd. Argumentet är att alla människor har samma människovärde, oavsett utvecklingsgrad, varför ofödda fosters liv måste värnas.

I Sverige har rörelsen JA till livet varit framträdande inom Pro-liferörelsen. I dag är Ja till livet och stiftelsen Provita samma organisation under namnet Föreningen Människovärde. En annan organisation verksam i Sverige i dag är Livsval.

När Kristen Demokratisk Samling bildades 1964 var abortmotstånd ett av de viktigare politiska kraven. I takt med att partiet växte och bytte namn till Kristdemokraterna övergav man dock mer och mer sin traditionella hållning i abortfrågan, något som lett till kritik från besvikna anhängare och avhopp från partiet. 2007 bildades Nätverket för Kristen Värdekonservatism av ett tiotal personer, med planer på att bilda ett nytt politiskt parti som verkade för abortförbud (med undantag om moderns liv är i fara).Nu hotas kd av ett nytt ”abortparti”  Dagen, 3 juli 2007
Officiella företrädare var Per Kronlid, dåvarande missionsföreståndare för Folk & Språk och Joseph Christenson, katolik från Göteborg. Snart bildar de nytt parti Expressen, 5 juli 2007
Christenson återfanns på Kristdemokraternas valsedel i riksdagsvalet 2006 då han förde en intensiv och kritiserad personvalskampanj.
Nytt parti vill ha abortförbud Svenska Dagbladet, 3 juli 2007

Abortmotståndare i andra länder omringar ibland abortkliniker, distribuerar olika typer av litteratur för att övertyga kvinnor som överväger abort och föreslår adoption som ett alternativ. Delar av Pro-liferörelsen har gjort sig kända för bilder och videor av aborterade foster. I Sverige gäller det bland annat organisationen Människorätt för ofödda.

Mindre grupper och enskilda individer har även ägnat sig åt militanta aktioner där bland annat abortläkare har förföljts och mördats med argumentet att läkarens liv kan ställas mot de otaliga fosterliv som räddas. Enligt organisationen Pro Choice har militanta abortmotståndare i USA, Kanada och Australien begått minst åtta mord, sjutton mordförsök, 214 bombningar och mordbränder, tusentals fall av andra våldsbrott samt hundratusentals fall av hot och trakasserier. Sådana aktioner fördöms av de ledande Pro-lifegrupperna.


Edward Ofere

Edward Junior Ofere, född 28 mars 1986, är en nigeriansk fotbollsspelare (anfallare) som spelar för FC Trelleborg.

Ofere spelade i Allsvenskan med Malmö FF säsongerna 2009 och 2010. Han kom till Malmö FF sommaren 2005 från Enugu Rangers och skrev kontrakt efter en tids provträning. Han är lång och stark och har fungerat som en så kallad target player med förmågan att hålla undan sina motståndare och skydda bollen, så att medspelarna kan flytta upp sina positioner. År 2010 skrev kontrakt med Lecce i Serie A till sommaren 2013.http://www.fotbolltransfers.com/?p=viewNews&id=3178 Men bröt detta kontrakt i december 2012. Sommaren 2013 skrev han ett korttidskontrakt med Trelleborgs FF, division 1 Södra.http://www.sydsvenskan.se/sport/fotboll/ofere-tar-ny-sats-i-trelleborg/

Den 27 februari 2015 skrev Ofere på för skotska Inverness Caledonian Thistle. Dagen efter debuterade i en 2–1-förlust mot Motherwell, där han även gjorde sitt första mål för klubben.

I november 2020, efter att ha haft ett uppehåll från fotbollen, skrev Ofere på för division 4-klubben FC Trelleborg. Han gjorde tre mål på 10 matcher för klubben under säsongen 2021

I november 2020, efter att ha haft ett uppehåll från fotbollen, skrev Ofere på för division 4-klubben FC Trelleborg. Han gjorde tre mål på 10 matcher för klubben under säsongen 2021.

Lagstatistik
Hem
Serier
Lag
Försäsong
Skyttekungar
Unga spelare
Blogg
Sök
Tidigare lag
Malmö FF 2008
Malmö FF 2009
Malmö FF 2010
Trelleborgs FF 2013
FC Rosengård 1917 2017
FC Trelleborg 2021
Spelaröversikt
Matchhistorik
Tidigare lag
Malmö FF 2008
Malmö FF 2009
Malmö FF 2010
Trelleborgs FF 2013
FC Rosengård 1917 2017
FC Trelleborg 2021
Edward Junior Ofere
1986-03-28
Förklaring:
Startade matchen
Startade matchen, utbytt
Inbytt
Inbytt och utbytt
Satt på bänken, men ej inbytt
Lag
Serie
År
1
2
3
4
5
6
7
8
9
10
11
12
13
14
15
16
17
18
19
20
21
22
23
24
25
26
27
28
29
30
M
A
G
R
Speltid
Malmö FF
Allsvenskan, herrar
2008
9
0
6
0
1458
Malmö FF
Allsvenskan, herrar
2009
10
0
7
0
1746
Malmö FF
Allsvenskan, herrar
2010
2
0
2
1
409
Trelleborgs FF
Div 1 Södra, herrar
2013
8
0
2
0
990
FC Rosengård 1917
Div 1 Södra, herrar
2017
1
0
1
0
642
FC Trelleborg
Skånes FF - Div.4 Sydvästra
2021
3
0
3
0
900


Edward Ofere


Edward Ofere

Ofere spelade i Allsvenskan med Malmö FF säsongerna 2009 och 2010.


Edward Ofere

Ofere spelade i Allsvenskan med Malmö FF säsongerna 2009 och 2010. Han kom till Malmö FF sommaren 2005 från Enugu Rangers och skrev kontrakt efter en tids provträning. Han är lång och stark och har fungerat som en så kallad target player med förmågan att hålla undan sina motståndare och skydda bollen, så att medspelarna kan flytta upp sina positioner. År 2010 skrev kontrakt med Lecce i Serie A till sommaren 2013.http://www.fotbolltransfers.com/?p=viewNews&id=3178 Men bröt detta kontrakt i december 2012. Sommaren 2013 skrev han ett korttidskontrakt med Trelleborgs FF, division 1 Södra.http://www.sydsvenskan.se/sport/fotboll/ofere-tar-ny-sats-i-trelleborg/

Den 27 februari 2015 skrev Ofere på för skotska Inverness Caledonian Thistle. Dagen efter debuterade i en 2–1-förlust mot Motherwell, där han även gjorde sitt första mål för klubben.


Kvalster

Kvalster (Acari) är en stor grupp av spindeldjur som återfinns över hela jordklotet. De lever på land, i färskvatten och i salt vatten. Mångfalden av kvalster är extraordinär och deras fossila historia går tillbaka till åtminstone början av devonperioden. Det finns över 65 000 arter beskrivna, men det verkliga antalet arter är troligen betydligt större. Forskare uppskattar att det finns en miljon arter i världen. Förutom parasiter (som till exempel fästingar och skabb), finns arter som äter växter, djur, svamp eller dött organiskt material. De är små (ofta mellan 0,08 och 1,00 mm), men de största (röda sammetskvalster och blodfyllda fästingar) kan bli omkring 10-20 mm. Läran om kvalster kallas akarologi (från grekiska ἀκαρί/ἄκαρι, Akari) och en biolog som studerar kvalster kallas akarolog (=kvalsterforskare). De ledande vetenskapliga tidskrifter för kvalsterforskning inkluderar "Acarologia", "Experimental and Applied Acarology" och "the International Journal of Acarology". Föreningar i Europa är "EURopean Association of ACarologists" (EURAAC) och "European Water Mite Research" European Water Mite Research..

I Sverige finns cirka 1000 arter kända, men troligen är en stor del av faunan fortfarande okänd. Fyra av sex ordningar av kvalster finns representerade i Sverige Sveriges Entomologiska förening (SEF), Småkrypsguiden: kvalster(acari).. Forskning sker på Uppsala Universitet (fästingar) Uppsala Universitet, Evolutionsbiologiskt centrum., SLU i Uppsala (hornkvalster) SLU, Lokala effekter på biologisk mångfald., Naturhistoriska riksmuseet i Stockholm (vattenkvalster, sammetskvalster) Naturhistoriska riksmuseet. och Zoologiska museet i Lund (rovkvalster, fästingar) Lund Universitet, Zoologiska museet.. Station Linné har en fästingsafari på Öland för allmänheten  Station Linné: Naturupplevelser..


Kvalster


Kvalster

I Sverige finns cirka 1000 arter kända, men troligen är en stor del av faunan fortfarande okänd. Fyra av sex ordningar av kvalster finns representerade i Sverige Sveriges Entomologiska förening (SEF), Småkrypsguiden: kvalster(acari)..


Konflikten i Nordirland

Konflikten i Nordirland (, iriska: Na Trioblóidí) var den mest intensiva perioden av den inre konflikten i Nordirland. Den började av olika anledningar år 1969 och kan anses vara avslutad 2007, eftersom Nordirland efter långfredagsavtalet 1998 har fått självstyre med en regering där både lojalister (protestanter) och republikaner (katoliker) är med. Konflikten rådde mellan å ena sidan republikanska grupper (främst bestående av katoliker) som ville integrera den brittiska provinsen Nordirland med republiken Irland och å andra sidan Storbritannien samt unionistiska grupper (främst bestående av protestanter) som motsatte sig detta. Alla de paramilitära grupperna har lagt ner sina vapen, upplösts eller iakttagit en långvarig vapenvila. Dissidentrepublikanska Real IRA och Continuity IRA har utfört terrordåd under 2009 och sedan 2016, men dessa grupper är små och har begränsat folkligt stöd.

De första åren av 2000-talet var en turbulent tid där mord och terrordåd begicks och parterna skyllde på varandra. Sinn Féin och DUP var mer eller mindre knutna till de paramilitära grupperna och var på så sätt del av problemet. Exempelvis slogs Sinn Féins ledare Martin McGuinness och Ian Paisley, ledare för DUP, mot varandra i Slaget om Bogside. UUP, som har kopplingar till den omstridda Oranienorden, avslutades formellt 2005, men fortfarande är många UUP-medlemmar med i orden. Sinn Féin ses av många bedömare som den politiska grenen av IRA, och Gerry Adams har anklagats för att vara en av ledarna för IRA men han har själv alltid förnekat all inblandning i IRA.

left|thumb|280px|Väggmålning på Shankill Road som hyllar frigivningen av Ulster Freedom Fighters- och Ulster Defence Association-fångar från Mazefängelset. Målningen avbildar H-blocken med vakttorn och murar.

Långfredagsavtalets mest kontroversiella del uppfylldes den 29 september 2000, då fångarna från de paramilitära grupper som hade skrivit på vapenvilan 1998 och hållit den släpptes. Mazefängelset öppnade portarna, och bland annat Michael Stone (Ulster Defence Association), Patrick Magee (Provisoriska IRA), Sean Kelly (Provisoriska IRA) och Shankill Butchers-medlemmarna släpptes. Sammanlagt släpptes 428 fångar. Det var svårt för båda sidor att se personer som de ansåg vara mördare gå fria, men det var ett viktigt steg mot fred.

Loyalist Volunteer Force är den enda paramilitära grupp som mördat en journalist, Martin O'Hagan, som mördades 2001.

2001 blev det oroligheter i Belfast de så kallade Holy Cross-kravallerna då katolska skolbarns föräldrar ansåg att i enlighet med Långfredagsavtalet skulle de kunna gå till skolan Holy Cross Girls' Primary School genom ett protestantiskt område för att slippa gå en lång omväg. Det var barn från det katolska området Ardoyne som gick igenom det protestantiska Glenbrynområdet, en sträcka på 400 meter. Barnen behövde poliseskort då protestanterna i området tyckte att det var en provokation från katolikerna och försökte stoppa dem från att gå igenom området. Våld bröt ut och katolska nationalister och protestantiska unionister slogs med varandra och mot polisen. Totalt 21 personer skadades. Efter förhandlingar löstes konflikten.

2001 börjar gränsstrider mellan katolska Short Strand och protestantiska Cluan Place i och med att det sker en trafikolycka där en 19-årig protestantisk pojke dör och föraren i bilen som kör på är katolik. Detta utlöser en våldsvåg av hämndaktioner från båda håll. Efter att man satt upp övervakningskameror och högre stängsel mellan områdena slutar våldet.

I augusti 2002 tog London åter över styret då de lokala politikerna inte kunde samarbeta, eftersom de anklagar varandra för de incidenter som hänt senaste åren.

2003 hölls det första demokratiska valet i Nordirland. Men de fyra största partierna som bildade regering kunde inte samarbeta, då Sinn Féin och DUP anklagade varandra för att våldet fortsatte i Nordirland.

En av de mest legendariska IRA-ledarna, Joe Cahill, dog år 2004, 84 gammal, och begravdes på Milltown Cemetery.

Den 28 juli 2005 deklarerade IRA:s arméledning att den väpnade kampen skulle avslutas. I ett uttalande, uppläst av Séanna Breathnach, menade organisationen att den hade instruerat sina medlemmar att lägga ned alla vapen och att inte delta i "någon aktivitet överhuvudtaget" förutom att hjälpa "utvecklandet av rent politiska och demokratiska program genom uteslutande fredliga medel". Organisationen gav vidare sina representanter auktoritet att omedelbart samarbeta med Independent International Commission on Decommissioning för att på ett trovärdigt sätt nedmontera sina vapen "på ett sätt som ytterligare kommer att öka folkets tillit och avsluta detta så fort som möjligt".

I augusti 2005 tog London åter över styret då lokala politiker inte kunde samarbeta.

Måndagen den 16 september 2005 bekräftar Independent International Commission on Decommissioning att vapnen är inlämnade. Det finns inga bildbevis på detta, eftersom man inte ville att det skulle se ut som om IRA var besegrat och att IRA-männens identitet inte skulle bli offentlig, då man var rädd för hämndaktioner.

Oktober 2005: Loyalist Volunteer Force lade ner sina vapen då IRA hade gjort det.

thumb|320px|left| Unionistisk väggmålning på Newtownards Road, östra Belfast. Den påminner om några av IRA:s bombdåd.

Den 16 december 2005 meddelade Gerry Adams, ledare för Sinn Féin, på en presskonferens att man hade upptäckt en "mullvad" inom partiet: Denis Donaldson hade varit spion åt brittiska underrättelsetjänsten MI5. Han uteslöts från partiet. Donaldson var också med i Provisoriska IRA.

Den 4 april 2006 mördades Denis Donaldson med två hagelskott, ett i magen och ett i huvudet. IRA förnekade iblandning i dådet. Den 8 april begravdes han på Belfast City Cemetery. Han fick inte begravas på IRA:s begravningsplats Milltown Cemetery.

Den 11 och 13 oktober 2006 skrev de fyra största partierna ett avtal, St Andrews Agreement, om hur man skulle dela makten efter att val hållits. Irlands premiärminister Bertie Ahern och Storbritanniens premiärminister Tony Blair stödde det.

Den 25 november 2006 försökte Michael Stone (känd från attacken på Milltown Cemetery 1988) döda Sinn Féins ledare Gerry Adams och Martin McGuinness, detta efter han försökt ta sig in i Stormont under pågående debatt. När man genomsökte Stones bil hittade man spikbomber, en yxa och en strypsnara. Stone fängslades för andra gången. Ulster Defence Association uteslöt Stone och sade sig inte ta ansvar för hans handlingar.

2007 hade man förhandlat om att återinföra Nordirlands självstyre. Ett steg mot självstyre togs då Sinn Féin röstade igenom ett förslag att samarbeta med polisen efter att man lovats att fler katolska poliser skulle rekryteras. Detta innebar att polisen fick patrullera katolska områden igen, men kravet var att poliserna skulle vara katolska. IMC (Internationella kommissionen för övervakning av vapenvila) sade att IRA hade hållit sitt löfte om att lägga ned vapnen.

2007 dömdes Michael McKevitt ledare för Verkliga IRA till 25 års fängelse för planering av Omaghbomben 1998. Eftersom Verkliga IRA inte skrivit på Långfredagsavtalet fick han ingen amnesti för sitt brott som många andra IRA-män fått.

Irlands premiärminister Bertie Ahern och Storbritanniens premiärminister Tony Blair träffades på Downing Street i februari 2007. Det förbättrade läget gjorde att man beslutade utlysa val i Nordirland och därefter införa självstyre. Man sade också att man krävde en koalitionsregering med både katoliker och protestanter. Kunde de lokala politikerna inte samarbeta skulle brittiska regeringen ta över makten igen.

När en majoritet av rösterna var räknade stod det klart att DUP och Sinn Féin var valets stora vinnare. Men först den 9 mars 2007 skulle valresultat vara helt klart. Då skulle också Bertie Ahern och Tony Blair träffas för att diskutera det politiska läget. Den nyvalda Northern Ireland Assembly skulle ha tiden till den 26 mars på sig att bilda en koalitionsregering.

DUP och Sinn Féin, valets vinnare, hade svårt att acceptera varandras kandidater, då många hade erkänt deltagande i eller anklagats för att använt eller stöttat våldshandlingar. Den 25 mars 2007 varnade den brittiska regeringen att om parterna inte kommer med ett förslag före midnatt skulle London fortsätta att leda Nordirland med direktstyre. DUP och Sinn Feins ledare, Ian Paisley och Gerry Adams, förhandlade och diskuterade direkt med varandra för första gången den 26 mars och lovade ha en regering färdig den 8 maj. Tony Blair och Bertie Ahern accepterade detta och flyttade fram datum för regeringsbildningen till den 8 maj.

Den 8 maj 2007 bildades en ny regering (Northern Ireland Executive) med både protestanter och katoliker.

Den 16 juli 2007 genomfördes Oranienordens årliga marscher för första gången på länge utan sammanstötningar. Oranienorden hade försökt göra marscherna så lite provocerande som möjligt utan militär och med minimerad marschmusik. Till och med genom katolska kvarter i Belfast och Derry, där hundratals IRA-män bor. Trots detta kom inga protester. Viss kritik från en minoritet i marscherna mot DUP:s partiledare Ian Paisley fanns, då vissa ansåg att han svikit orden genom att sätta sig i en regering med Sinn Fein.

I slutet av juli drog Storbritannien bort sina militära styrkor från Nordirland. De vakttorn som funnits mellan protestantiska och katolska kvarter monterades ner i de större städerna, till exempel Derry och Belfast, vilket var ännu ett stort steg i fredsprocessen.

Maj 2007: Ulsters Frivilligstyrka lägger ner vapnen som svar på IRA:s avväpning. Observera att organisationen behåller sina vapen.

11 november 2007: Ulster Defence Association och deras underorganisation ex Ulster Freedom Fighters lägger ner vapnen med motiveringen att då Provisoriska IRA har lagt ner vapnen finns ingen fiende. Observera att organisationen behåller sina vapen.

16 februari 2008 dog Brendan Hughes (en av grundarna av Provisoriska IRA) 59 år gammal på sjukhus i Belfast i sviterna efter hungerstrejken han deltog i 1980. Han begravdes på IRA:s begravningsplats Milltown Cemetery. Gerry Adams var en av kistbärarna.

Under 2008 försöker Verkliga IRA och Continuity IRA provocera fram våld:
Den 12 maj skadades en polisman då en bomb exploderade under hans bil i County Tyrone.
Den 28 maj sprängde Verkliga IRA en bomb i en affär i centrala Belfast. Fler bomber hittades som ej exploderat, ingen skadades.
Den 14 juni i County Fermanagh attackerade Continuity IRA polisbilar genom att lägga ut landminor, två poliser skadades.
Den 16 augusti attackerades polis av raketer skjutna av Verkliga IRA men ingen skadades.
thumb|right|270px|Nordirlands flagga (i förgrunden) från lojalistiska Fountain Estate, och (i bakgrund) Irlands flagga från nationalistiska Brandywell, Derry, 2009.

Den 7 mars 2009 dödades två soldater och två skadades, två pizzabud skadades också. Real IRA har tagit på sig dådet.http://www.aftonbladet.se/nyheter/article4595939.ab Den 9 mars 2009 dödades en polis med ett skott i huvudet. Continuity IRA har tagit på sig dådet.http://www.aftonbladet.se/nyheter/article4606144.ab Politiskt ser man en stor oro för att våldet ska öka igen och att unionistiska grupper ska begå hämndaktioner. Polisen har gripit fyra medlemmar av Real IRA. Mest känd är Colin Duffy som var en ikon inom Provisoriska IRA innan han hoppade av till Real IRA. Han anklagas för ett antal mord men har aldrig blivit fälld. Trots att han hoppat av har han hjältestatus bland nationalistiska ungdomar och de protesterade och försökte stoppa polisen från att söka igenom Duffys hus.http://www.aftonbladet.se/nyheter/article4652025.ab

Den 13 juli 2009 genomfördes en av Oranienordens årliga marscher men efter flera år utan oroligheter blev det våldsamma gatukravaller då polis började slåss mot de nationalister som opponerar sig mot marscherna. 21 poliser skadades och våldet fortsatte även nästa dag.
Stadsdelen Ardoyne i Belfast såg sina värsta våldsamheter på fem år och skott sköts även mot polisen. Verkliga IRA har fått skulden för det inträffade och även i Londonderry vid Bogside blev det kravaller. Sinn Féin kritiserar våldet.

I oktober 2009 deklarerade IRSP att INLA hade lagt ner sina vapen.http://www.vasabladet.fi/wirestory.aspx?storyID=9284

I januari 2010 skadades en polisman av en bilbomb i närheten av Randalstown, County Antrim.http://news.bbc.co.uk/2/hi/uk_news/northern_ireland/8340619.stm

I juli 2010 bryter de värsta kravallerna sedan Långfredagsavtalet ute i Ardoyne och det sprider sig även till resten av Nordirland. Många poliser skadas och även skott avfyras mot poliser. Precis som 2009 kritiserade Sinn Féin våldet. På grund av det upptrappade våldet planerar Sinn Fein att införa något liknande den förut så hatade lagen Special Powers Act som avskaffades i början på 2000-talet. Lagen innebär att polisen har rätt att förbjuda folksamlingar och demonstrationer som samlats på kort tid och gripa deltagarnahttp://www.tribune.ie/article/2010/jul/25/north-up-in-arms-over-new-proposals-to-curtail-mar/?q=public%20assemblies%20bill.

April 2011 blir oroligt då protestantiska paramilitära grupper attackerar polisen som håller på med en utredning mot dem. En av poliserna dör i en bilbombhttp://www.aftonbladet.se/senastenytt/ttnyheter/utrikes/article12923828.ab.

Juni 2011 blir det kravaller i östra Belfast mellan lojalister och republikaner. Polisen anser att paramilitära gruppen Ulster Volunteer Force orsakade upploppet. Orangeordens årliga marsch genom väst Belfast juli 2011 blir attackerad av republikaner.http://www.svd.se/nyheter/utrikes/oroligt-vid-marsch-i-belfast_6315630.svd

Sinn Féin och SDLP lägger fram ett förslag att brittiska flaggan inte ska hissas 365 dagar om året på offentliga byggnader. Efter att Alliance Party of Northern Ireland kommer med ett kompromissförslag att man bara ska hissa flaggan på särskilda dagar som drottningens födelsedag. En majoritet går med på förslaget och det röstas igenom december 2012. Detta provocerar lojalisterna och leder till flera dagars gatustrider med polisen. Peter Robinson, Democratic Unionist Partys ledare kritiserar och fördömer våldet.http://www.guardian.co.uk/uk/2012/dec/04/belfast-police-injured-rioting

I januari 2013 blir det oroligheter i östra Belfast på unionistiska Newtownards Road efter att parlamentet beslutat verkställa att begränsa användningen av den brittiska flaggan på offentliga byggnader till högtidsstunder och helgdagar. Detta provocerade lojalisterna och leder till flera dagar gatustrider med polisen

Protesten – som i sin senaste fas pågått i fem dagar – rör stadshusets beslut att begränsa användningen av den brittiska flaggan. Beslutet är en kompromiss mellan de politiska krafter som styr Nordirland: unionistpartiet DUP och republikanska Sinn Fein.
Runt 1 000 personer deltog i protesten, som delvis var mycket våldsam. Grupper av demonstranter var beväpnade med yxor och släggor. Polisen utsattes för en skur av bensinbomber och tegelstenar. Det blev också slagsmål med republikaner, som anser att Nordirland bör separeras från Storbritannien.


Konflikten i Nordirland


Konflikten i Nordirland

De första åren av 2000-talet var en turbulent tid där mord och terrordåd begicks och parterna skyllde på varandra. Sinn Féin och DUP var mer eller mindre knutna till de paramilitära grupperna och var på så sätt del av problemet. Exempelvis slogs Sinn Féins ledare Martin McGuinness och Ian Paisley, ledare för DUP, mot varandra i Slaget om Bogside. UUP, som har kopplingar till den omstridda Oranienorden, avslutades formellt 2005, men fortfarande är många UUP-medlemmar med i orden. Sinn Féin ses av många bedömare som den politiska grenen av IRA, och Gerry Adams har anklagats för att vara en av ledarna för IRA men han har själv alltid förnekat all inblandning i IRA.

left|thumb|280px|Väggmålning på Shankill Road som hyllar frigivningen av Ulster Freedom Fighters- och Ulster Defence Association-fångar från Mazefängelset. Målningen avbildar H-blocken med vakttorn och murar.

Långfredagsavtalets mest kontroversiella del uppfylldes den 29 september 2000, då fångarna från de paramilitära grupper som hade skrivit på vapenvilan 1998 och hållit den släpptes. Mazefängelset öppnade portarna, och bland annat Michael Stone (Ulster Defence Association), Patrick Magee (Provisoriska IRA), Sean Kelly (Provisoriska IRA) och Shankill Butchers-medlemmarna släpptes. Sammanlagt släpptes 428 fångar. Det var svårt för båda sidor att se personer som de ansåg vara mördare gå fria, men det var ett viktigt steg mot fred.

Loyalist Volunteer Force är den enda paramilitära grupp som mördat en journalist, Martin O'Hagan, som mördades 2001.

2001 blev det oroligheter i Belfast de så kallade Holy Cross-kravallerna då katolska skolbarns föräldrar ansåg att i enlighet med Långfredagsavtalet skulle de kunna gå till skolan Holy Cross Girls' Primary School genom ett protestantiskt område för att slippa gå en lång omväg. Det var barn från det katolska området Ardoyne som gick igenom det protestantiska Glenbrynområdet, en sträcka på 400 meter. Barnen behövde poliseskort då protestanterna i området tyckte att det var en provokation från katolikerna och försökte stoppa dem från att gå igenom området. Våld bröt ut och katolska nationalister och protestantiska unionister slogs med varandra och mot polisen. Totalt 21 personer skadades. Efter förhandlingar löstes konflikten.

2001 börjar gränsstrider mellan katolska Short Strand och protestantiska Cluan Place i och med att det sker en trafikolycka där en 19-årig protestantisk pojke dör och föraren i bilen som kör på är katolik. Detta utlöser en våldsvåg av hämndaktioner från båda håll. Efter att man satt upp övervakningskameror och högre stängsel mellan områdena slutar våldet.

I augusti 2002 tog London åter över styret då de lokala politikerna inte kunde samarbeta, eftersom de anklagar varandra för de incidenter som hänt senaste åren.

2003 hölls det första demokratiska valet i Nordirland. Men de fyra största partierna som bildade regering kunde inte samarbeta, då Sinn Féin och DUP anklagade varandra för att våldet fortsatte i Nordirland.

En av de mest legendariska IRA-ledarna, Joe Cahill, dog år 2004, 84 gammal, och begravdes på Milltown Cemetery.

Den 28 juli 2005 deklarerade IRA:s arméledning att den väpnade kampen skulle avslutas. I ett uttalande, uppläst av Séanna Breathnach, menade organisationen att den hade instruerat sina medlemmar att lägga ned alla vapen och att inte delta i "någon aktivitet överhuvudtaget" förutom att hjälpa "utvecklandet av rent politiska och demokratiska program genom uteslutande fredliga medel". Organisationen gav vidare sina representanter auktoritet att omedelbart samarbeta med Independent International Commission on Decommissioning för att på ett trovärdigt sätt nedmontera sina vapen "på ett sätt som ytterligare kommer att öka folkets tillit och avsluta detta så fort som möjligt".

I augusti 2005 tog London åter över styret då lokala politiker inte kunde samarbeta.

Måndagen den 16 september 2005 bekräftar Independent International Commission on Decommissioning att vapnen är inlämnade. Det finns inga bildbevis på detta, eftersom man inte ville att det skulle se ut som om IRA var besegrat och att IRA-männens identitet inte skulle bli offentlig, då man var rädd för hämndaktioner.

Oktober 2005: Loyalist Volunteer Force lade ner sina vapen då IRA hade gjort det.

thumb|320px|left| Unionistisk väggmålning på Newtownards Road, östra Belfast. Den påminner om några av IRA:s bombdåd.

Den 16 december 2005 meddelade Gerry Adams, ledare för Sinn Féin, på en presskonferens att man hade upptäckt en "mullvad" inom partiet: Denis Donaldson hade varit spion åt brittiska underrättelsetjänsten MI5. Han uteslöts från partiet. Donaldson var också med i Provisoriska IRA.

Den 4 april 2006 mördades Denis Donaldson med två hagelskott, ett i magen och ett i huvudet. IRA förnekade iblandning i dådet. Den 8 april begravdes han på Belfast City Cemetery. Han fick inte begravas på IRA:s begravningsplats Milltown Cemetery.

Den 11 och 13 oktober 2006 skrev de fyra största partierna ett avtal, St Andrews Agreement, om hur man skulle dela makten efter att val hållits. Irlands premiärminister Bertie Ahern och Storbritanniens premiärminister Tony Blair stödde det.

Den 25 november 2006 försökte Michael Stone (känd från attacken på Milltown Cemetery 1988) döda Sinn Féins ledare Gerry Adams och Martin McGuinness, detta efter han försökt ta sig in i Stormont under pågående debatt. När man genomsökte Stones bil hittade man spikbomber, en yxa och en strypsnara. Stone fängslades för andra gången. Ulster Defence Association uteslöt Stone och sade sig inte ta ansvar för hans handlingar.

2007 hade man förhandlat om att återinföra Nordirlands självstyre. Ett steg mot självstyre togs då Sinn Féin röstade igenom ett förslag att samarbeta med polisen efter att man lovats att fler katolska poliser skulle rekryteras. Detta innebar att polisen fick patrullera katolska områden igen, men kravet var att poliserna skulle vara katolska. IMC (Internationella kommissionen för övervakning av vapenvila) sade att IRA hade hållit sitt löfte om att lägga ned vapnen.

2007 dömdes Michael McKevitt ledare för Verkliga IRA till 25 års fängelse för planering av Omaghbomben 1998. Eftersom Verkliga IRA inte skrivit på Långfredagsavtalet fick han ingen amnesti för sitt brott som många andra IRA-män fått.

Irlands premiärminister Bertie Ahern och Storbritanniens premiärminister Tony Blair träffades på Downing Street i februari 2007. Det förbättrade läget gjorde att man beslutade utlysa val i Nordirland och därefter införa självstyre. Man sade också att man krävde en koalitionsregering med både katoliker och protestanter. Kunde de lokala politikerna inte samarbeta skulle brittiska regeringen ta över makten igen.

När en majoritet av rösterna var räknade stod det klart att DUP och Sinn Féin var valets stora vinnare. Men först den 9 mars 2007 skulle valresultat vara helt klart. Då skulle också Bertie Ahern och Tony Blair träffas för att diskutera det politiska läget. Den nyvalda Northern Ireland Assembly skulle ha tiden till den 26 mars på sig att bilda en koalitionsregering.

DUP och Sinn Féin, valets vinnare, hade svårt att acceptera varandras kandidater, då många hade erkänt deltagande i eller anklagats för att använt eller stöttat våldshandlingar. Den 25 mars 2007 varnade den brittiska regeringen att om parterna inte kommer med ett förslag före midnatt skulle London fortsätta att leda Nordirland med direktstyre. DUP och Sinn Feins ledare, Ian Paisley och Gerry Adams, förhandlade och diskuterade direkt med varandra för första gången den 26 mars och lovade ha en regering färdig den 8 maj. Tony Blair och Bertie Ahern accepterade detta och flyttade fram datum för regeringsbildningen till den 8 maj.

Den 8 maj 2007 bildades en ny regering (Northern Ireland Executive) med både protestanter och katoliker.

Den 16 juli 2007 genomfördes Oranienordens årliga marscher för första gången på länge utan sammanstötningar. Oranienorden hade försökt göra marscherna så lite provocerande som möjligt utan militär och med minimerad marschmusik. Till och med genom katolska kvarter i Belfast och Derry, där hundratals IRA-män bor. Trots detta kom inga protester. Viss kritik från en minoritet i marscherna mot DUP:s partiledare Ian Paisley fanns, då vissa ansåg att han svikit orden genom att sätta sig i en regering med Sinn Fein.

I slutet av juli drog Storbritannien bort sina militära styrkor från Nordirland. De vakttorn som funnits mellan protestantiska och katolska kvarter monterades ner i de större städerna, till exempel Derry och Belfast, vilket var ännu ett stort steg i fredsprocessen.

Maj 2007: Ulsters Frivilligstyrka lägger ner vapnen som svar på IRA:s avväpning. Observera att organisationen behåller sina vapen.

11 november 2007: Ulster Defence Association och deras underorganisation ex Ulster Freedom Fighters lägger ner vapnen med motiveringen att då Provisoriska IRA har lagt ner vapnen finns ingen fiende. Observera att organisationen behåller sina vapen.

16 februari 2008 dog Brendan Hughes (en av grundarna av Provisoriska IRA) 59 år gammal på sjukhus i Belfast i sviterna efter hungerstrejken han deltog i 1980. Han begravdes på IRA:s begravningsplats Milltown Cemetery. Gerry Adams var en av kistbärarna.

Under 2008 försöker Verkliga IRA och Continuity IRA provocera fram våld:
Den 12 maj skadades en polisman då en bomb exploderade under hans bil i County Tyrone.
Den 28 maj sprängde Verkliga IRA en bomb i en affär i centrala Belfast. Fler bomber hittades som ej exploderat, ingen skadades.
Den 14 juni i County Fermanagh attackerade Continuity IRA polisbilar genom att lägga ut landminor, två poliser skadades.
Den 16 augusti attackerades polis av raketer skjutna av Verkliga IRA men ingen skadades.
thumb|right|270px|Nordirlands flagga (i förgrunden) från lojalistiska Fountain Estate, och (i bakgrund) Irlands flagga från nationalistiska Brandywell, Derry, 2009.


Konflikten i Nordirland

De första åren av 2000-talet var en turbulent tid där mord och terrordåd begicks och parterna skyllde på varandra. Sinn Féin och DUP var mer eller mindre knutna till de paramilitära grupperna och var på så sätt del av problemet. Exempelvis slogs Sinn Féins ledare Martin McGuinness och Ian Paisley, ledare för DUP, mot varandra i Slaget om Bogside. UUP, som har kopplingar till den omstridda Oranienorden, avslutades formellt 2005, men fortfarande är många UUP-medlemmar med i orden. Sinn Féin ses av många bedömare som den politiska grenen av IRA, och Gerry Adams har anklagats för att vara en av ledarna för IRA men han har själv alltid förnekat all inblandning i IRA.

left|thumb|280px|Väggmålning på Shankill Road som hyllar frigivningen av Ulster Freedom Fighters- och Ulster Defence Association-fångar från Mazefängelset. Målningen avbildar H-blocken med vakttorn och murar.

Långfredagsavtalets mest kontroversiella del uppfylldes den 29 september 2000, då fångarna från de paramilitära grupper som hade skrivit på vapenvilan 1998 och hållit den släpptes. Mazefängelset öppnade portarna, och bland annat Michael Stone (Ulster Defence Association), Patrick Magee (Provisoriska IRA), Sean Kelly (Provisoriska IRA) och Shankill Butchers-medlemmarna släpptes. Sammanlagt släpptes 428 fångar. Det var svårt för båda sidor att se personer som de ansåg vara mördare gå fria, men det var ett viktigt steg mot fred.

Loyalist Volunteer Force är den enda paramilitära grupp som mördat en journalist, Martin O'Hagan, som mördades 2001.

2001 blev det oroligheter i Belfast de så kallade Holy Cross-kravallerna då katolska skolbarns föräldrar ansåg att i enlighet med Långfredagsavtalet skulle de kunna gå till skolan Holy Cross Girls' Primary School genom ett protestantiskt område för att slippa gå en lång omväg. Det var barn från det katolska området Ardoyne som gick igenom det protestantiska Glenbrynområdet, en sträcka på 400 meter. Barnen behövde poliseskort då protestanterna i området tyckte att det var en provokation från katolikerna och försökte stoppa dem från att gå igenom området. Våld bröt ut och katolska nationalister och protestantiska unionister slogs med varandra och mot polisen. Totalt 21 personer skadades. Efter förhandlingar löstes konflikten.

2001 börjar gränsstrider mellan katolska Short Strand och protestantiska Cluan Place i och med att det sker en trafikolycka där en 19-årig protestantisk pojke dör och föraren i bilen som kör på är katolik. Detta utlöser en våldsvåg av hämndaktioner från båda håll. Efter att man satt upp övervakningskameror och högre stängsel mellan områdena slutar våldet.

I augusti 2002 tog London åter över styret då de lokala politikerna inte kunde samarbeta, eftersom de anklagar varandra för de incidenter som hänt senaste åren.

2003 hölls det första demokratiska valet i Nordirland. Men de fyra största partierna som bildade regering kunde inte samarbeta, då Sinn Féin och DUP anklagade varandra för att våldet fortsatte i Nordirland.

En av de mest legendariska IRA-ledarna, Joe Cahill, dog år 2004, 84 gammal, och begravdes på Milltown Cemetery.

Den 28 juli 2005 deklarerade IRA:s arméledning att den väpnade kampen skulle avslutas. I ett uttalande, uppläst av Séanna Breathnach, menade organisationen att den hade instruerat sina medlemmar att lägga ned alla vapen och att inte delta i "någon aktivitet överhuvudtaget" förutom att hjälpa "utvecklandet av rent politiska och demokratiska program genom uteslutande fredliga medel". Organisationen gav vidare sina representanter auktoritet att omedelbart samarbeta med Independent International Commission on Decommissioning för att på ett trovärdigt sätt nedmontera sina vapen "på ett sätt som ytterligare kommer att öka folkets tillit och avsluta detta så fort som möjligt".

I augusti 2005 tog London åter över styret då lokala politiker inte kunde samarbeta.

Måndagen den 16 september 2005 bekräftar Independent International Commission on Decommissioning att vapnen är inlämnade. Det finns inga bildbevis på detta, eftersom man inte ville att det skulle se ut som om IRA var besegrat och att IRA-männens identitet inte skulle bli offentlig, då man var rädd för hämndaktioner.

Oktober 2005: Loyalist Volunteer Force lade ner sina vapen då IRA hade gjort det.

thumb|320px|left| Unionistisk väggmålning på Newtownards Road, östra Belfast. Den påminner om några av IRA:s bombdåd.

Den 16 december 2005 meddelade Gerry Adams, ledare för Sinn Féin, på en presskonferens att man hade upptäckt en "mullvad" inom partiet: Denis Donaldson hade varit spion åt brittiska underrättelsetjänsten MI5. Han uteslöts från partiet. Donaldson var också med i Provisoriska IRA.

Den 4 april 2006 mördades Denis Donaldson med två hagelskott, ett i magen och ett i huvudet. IRA förnekade iblandning i dådet. Den 8 april begravdes han på Belfast City Cemetery. Han fick inte begravas på IRA:s begravningsplats Milltown Cemetery.

Den 11 och 13 oktober 2006 skrev de fyra största partierna ett avtal, St Andrews Agreement, om hur man skulle dela makten efter att val hållits. Irlands premiärminister Bertie Ahern och Storbritanniens premiärminister Tony Blair stödde det.

Den 25 november 2006 försökte Michael Stone (känd från attacken på Milltown Cemetery 1988) döda Sinn Féins ledare Gerry Adams och Martin McGuinness, detta efter han försökt ta sig in i Stormont under pågående debatt. När man genomsökte Stones bil hittade man spikbomber, en yxa och en strypsnara. Stone fängslades för andra gången. Ulster Defence Association uteslöt Stone och sade sig inte ta ansvar för hans handlingar.

2007 hade man förhandlat om att återinföra Nordirlands självstyre. Ett steg mot självstyre togs då Sinn Féin röstade igenom ett förslag att samarbeta med polisen efter att man lovats att fler katolska poliser skulle rekryteras. Detta innebar att polisen fick patrullera katolska områden igen, men kravet var att poliserna skulle vara katolska. IMC (Internationella kommissionen för övervakning av vapenvila) sade att IRA hade hållit sitt löfte om att lägga ned vapnen.

2007 dömdes Michael McKevitt ledare för Verkliga IRA till 25 års fängelse för planering av Omaghbomben 1998. Eftersom Verkliga IRA inte skrivit på Långfredagsavtalet fick han ingen amnesti för sitt brott som många andra IRA-män fått.

Irlands premiärminister Bertie Ahern och Storbritanniens premiärminister Tony Blair träffades på Downing Street i februari 2007. Det förbättrade läget gjorde att man beslutade utlysa val i Nordirland och därefter införa självstyre. Man sade också att man krävde en koalitionsregering med både katoliker och protestanter. Kunde de lokala politikerna inte samarbeta skulle brittiska regeringen ta över makten igen.

När en majoritet av rösterna var räknade stod det klart att DUP och Sinn Féin var valets stora vinnare. Men först den 9 mars 2007 skulle valresultat vara helt klart. Då skulle också Bertie Ahern och Tony Blair träffas för att diskutera det politiska läget. Den nyvalda Northern Ireland Assembly skulle ha tiden till den 26 mars på sig att bilda en koalitionsregering.

DUP och Sinn Féin, valets vinnare, hade svårt att acceptera varandras kandidater, då många hade erkänt deltagande i eller anklagats för att använt eller stöttat våldshandlingar. Den 25 mars 2007 varnade den brittiska regeringen att om parterna inte kommer med ett förslag före midnatt skulle London fortsätta att leda Nordirland med direktstyre. DUP och Sinn Feins ledare, Ian Paisley och Gerry Adams, förhandlade och diskuterade direkt med varandra för första gången den 26 mars och lovade ha en regering färdig den 8 maj. Tony Blair och Bertie Ahern accepterade detta och flyttade fram datum för regeringsbildningen till den 8 maj.

Den 8 maj 2007 bildades en ny regering (Northern Ireland Executive) med både protestanter och katoliker.

Den 16 juli 2007 genomfördes Oranienordens årliga marscher för första gången på länge utan sammanstötningar. Oranienorden hade försökt göra marscherna så lite provocerande som möjligt utan militär och med minimerad marschmusik. Till och med genom katolska kvarter i Belfast och Derry, där hundratals IRA-män bor. Trots detta kom inga protester. Viss kritik från en minoritet i marscherna mot DUP:s partiledare Ian Paisley fanns, då vissa ansåg att han svikit orden genom att sätta sig i en regering med Sinn Fein.

I slutet av juli drog Storbritannien bort sina militära styrkor från Nordirland. De vakttorn som funnits mellan protestantiska och katolska kvarter monterades ner i de större städerna, till exempel Derry och Belfast, vilket var ännu ett stort steg i fredsprocessen.

Maj 2007: Ulsters Frivilligstyrka lägger ner vapnen som svar på IRA:s avväpning. Observera att organisationen behåller sina vapen.

11 november 2007: Ulster Defence Association och deras underorganisation ex Ulster Freedom Fighters lägger ner vapnen med motiveringen att då Provisoriska IRA har lagt ner vapnen finns ingen fiende. Observera att organisationen behåller sina vapen.

16 februari 2008 dog Brendan Hughes (en av grundarna av Provisoriska IRA) 59 år gammal på sjukhus i Belfast i sviterna efter hungerstrejken han deltog i 1980. Han begravdes på IRA:s begravningsplats Milltown Cemetery. Gerry Adams var en av kistbärarna.

Under 2008 försöker Verkliga IRA och Continuity IRA provocera fram våld:
Den 12 maj skadades en polisman då en bomb exploderade under hans bil i County Tyrone.
Den 28 maj sprängde Verkliga IRA en bomb i en affär i centrala Belfast. Fler bomber hittades som ej exploderat, ingen skadades.
Den 14 juni i County Fermanagh attackerade Continuity IRA polisbilar genom att lägga ut landminor, två poliser skadades.
Den 16 augusti attackerades polis av raketer skjutna av Verkliga IRA men ingen skadades.
thumb|right|270px|Nordirlands flagga (i förgrunden) från lojalistiska Fountain Estate, och (i bakgrund) Irlands flagga från nationalistiska Brandywell, Derry, 2009.

Den 7 mars 2009 dödades två soldater och två skadades, två pizzabud skadades också. Real IRA har tagit på sig dådet.http://www.aftonbladet.se/nyheter/article4595939.ab Den 9 mars 2009 dödades en polis med ett skott i huvudet. Continuity IRA har tagit på sig dådet.http://www.aftonbladet.se/nyheter/article4606144.ab Politiskt ser man en stor oro för att våldet ska öka igen och att unionistiska grupper ska begå hämndaktioner. Polisen har gripit fyra medlemmar av Real IRA. Mest känd är Colin Duffy som var en ikon inom Provisoriska IRA innan han hoppade av till Real IRA. Han anklagas för ett antal mord men har aldrig blivit fälld. Trots att han hoppat av har han hjältestatus bland nationalistiska ungdomar och de protesterade och försökte stoppa polisen från att söka igenom Duffys hus.http://www.aftonbladet.se/nyheter/article4652025.ab


Konflikten i Nordirland

De första åren av 2000-talet var en turbulent tid där mord och terrordåd begicks och parterna skyllde på varandra. Sinn Féin och DUP var mer eller mindre knutna till de paramilitära grupperna och var på så sätt del av problemet. Exempelvis slogs Sinn Féins ledare Martin McGuinness och Ian Paisley, ledare för DUP, mot varandra i Slaget om Bogside. UUP, som har kopplingar till den omstridda Oranienorden, avslutades formellt 2005, men fortfarande är många UUP-medlemmar med i orden. Sinn Féin ses av många bedömare som den politiska grenen av IRA, och Gerry Adams har anklagats för att vara en av ledarna för IRA men han har själv alltid förnekat all inblandning i IRA.

left|thumb|280px|Väggmålning på Shankill Road som hyllar frigivningen av Ulster Freedom Fighters- och Ulster Defence Association-fångar från Mazefängelset. Målningen avbildar H-blocken med vakttorn och murar.

Långfredagsavtalets mest kontroversiella del uppfylldes den 29 september 2000, då fångarna från de paramilitära grupper som hade skrivit på vapenvilan 1998 och hållit den släpptes. Mazefängelset öppnade portarna, och bland annat Michael Stone (Ulster Defence Association), Patrick Magee (Provisoriska IRA), Sean Kelly (Provisoriska IRA) och Shankill Butchers-medlemmarna släpptes. Sammanlagt släpptes 428 fångar. Det var svårt för båda sidor att se personer som de ansåg vara mördare gå fria, men det var ett viktigt steg mot fred.

Loyalist Volunteer Force är den enda paramilitära grupp som mördat en journalist, Martin O'Hagan, som mördades 2001.

2001 blev det oroligheter i Belfast de så kallade Holy Cross-kravallerna då katolska skolbarns föräldrar ansåg att i enlighet med Långfredagsavtalet skulle de kunna gå till skolan Holy Cross Girls' Primary School genom ett protestantiskt område för att slippa gå en lång omväg. Det var barn från det katolska området Ardoyne som gick igenom det protestantiska Glenbrynområdet, en sträcka på 400 meter. Barnen behövde poliseskort då protestanterna i området tyckte att det var en provokation från katolikerna och försökte stoppa dem från att gå igenom området. Våld bröt ut och katolska nationalister och protestantiska unionister slogs med varandra och mot polisen. Totalt 21 personer skadades. Efter förhandlingar löstes konflikten.

2001 börjar gränsstrider mellan katolska Short Strand och protestantiska Cluan Place i och med att det sker en trafikolycka där en 19-årig protestantisk pojke dör och föraren i bilen som kör på är katolik. Detta utlöser en våldsvåg av hämndaktioner från båda håll. Efter att man satt upp övervakningskameror och högre stängsel mellan områdena slutar våldet.

I augusti 2002 tog London åter över styret då de lokala politikerna inte kunde samarbeta, eftersom de anklagar varandra för de incidenter som hänt senaste åren.

2003 hölls det första demokratiska valet i Nordirland. Men de fyra största partierna som bildade regering kunde inte samarbeta, då Sinn Féin och DUP anklagade varandra för att våldet fortsatte i Nordirland.

En av de mest legendariska IRA-ledarna, Joe Cahill, dog år 2004, 84 gammal, och begravdes på Milltown Cemetery.

Den 28 juli 2005 deklarerade IRA:s arméledning att den väpnade kampen skulle avslutas. I ett uttalande, uppläst av Séanna Breathnach, menade organisationen att den hade instruerat sina medlemmar att lägga ned alla vapen och att inte delta i "någon aktivitet överhuvudtaget" förutom att hjälpa "utvecklandet av rent politiska och demokratiska program genom uteslutande fredliga medel". Organisationen gav vidare sina representanter auktoritet att omedelbart samarbeta med Independent International Commission on Decommissioning för att på ett trovärdigt sätt nedmontera sina vapen "på ett sätt som ytterligare kommer att öka folkets tillit och avsluta detta så fort som möjligt".

I augusti 2005 tog London åter över styret då lokala politiker inte kunde samarbeta.

Måndagen den 16 september 2005 bekräftar Independent International Commission on Decommissioning att vapnen är inlämnade. Det finns inga bildbevis på detta, eftersom man inte ville att det skulle se ut som om IRA var besegrat och att IRA-männens identitet inte skulle bli offentlig, då man var rädd för hämndaktioner.

Oktober 2005: Loyalist Volunteer Force lade ner sina vapen då IRA hade gjort det.

thumb|320px|left| Unionistisk väggmålning på Newtownards Road, östra Belfast. Den påminner om några av IRA:s bombdåd.

Den 16 december 2005 meddelade Gerry Adams, ledare för Sinn Féin, på en presskonferens att man hade upptäckt en "mullvad" inom partiet: Denis Donaldson hade varit spion åt brittiska underrättelsetjänsten MI5. Han uteslöts från partiet. Donaldson var också med i Provisoriska IRA.

Den 4 april 2006 mördades Denis Donaldson med två hagelskott, ett i magen och ett i huvudet. IRA förnekade iblandning i dådet. Den 8 april begravdes han på Belfast City Cemetery. Han fick inte begravas på IRA:s begravningsplats Milltown Cemetery.

Den 11 och 13 oktober 2006 skrev de fyra största partierna ett avtal, St Andrews Agreement, om hur man skulle dela makten efter att val hållits. Irlands premiärminister Bertie Ahern och Storbritanniens premiärminister Tony Blair stödde det.

Den 25 november 2006 försökte Michael Stone (känd från attacken på Milltown Cemetery 1988) döda Sinn Féins ledare Gerry Adams och Martin McGuinness, detta efter han försökt ta sig in i Stormont under pågående debatt. När man genomsökte Stones bil hittade man spikbomber, en yxa och en strypsnara. Stone fängslades för andra gången. Ulster Defence Association uteslöt Stone och sade sig inte ta ansvar för hans handlingar.

2007 hade man förhandlat om att återinföra Nordirlands självstyre. Ett steg mot självstyre togs då Sinn Féin röstade igenom ett förslag att samarbeta med polisen efter att man lovats att fler katolska poliser skulle rekryteras. Detta innebar att polisen fick patrullera katolska områden igen, men kravet var att poliserna skulle vara katolska. IMC (Internationella kommissionen för övervakning av vapenvila) sade att IRA hade hållit sitt löfte om att lägga ned vapnen.

2007 dömdes Michael McKevitt ledare för Verkliga IRA till 25 års fängelse för planering av Omaghbomben 1998. Eftersom Verkliga IRA inte skrivit på Långfredagsavtalet fick han ingen amnesti för sitt brott som många andra IRA-män fått.

Irlands premiärminister Bertie Ahern och Storbritanniens premiärminister Tony Blair träffades på Downing Street i februari 2007. Det förbättrade läget gjorde att man beslutade utlysa val i Nordirland och därefter införa självstyre. Man sade också att man krävde en koalitionsregering med både katoliker och protestanter. Kunde de lokala politikerna inte samarbeta skulle brittiska regeringen ta över makten igen.

När en majoritet av rösterna var räknade stod det klart att DUP och Sinn Féin var valets stora vinnare. Men först den 9 mars 2007 skulle valresultat vara helt klart. Då skulle också Bertie Ahern och Tony Blair träffas för att diskutera det politiska läget. Den nyvalda Northern Ireland Assembly skulle ha tiden till den 26 mars på sig att bilda en koalitionsregering.

DUP och Sinn Féin, valets vinnare, hade svårt att acceptera varandras kandidater, då många hade erkänt deltagande i eller anklagats för att använt eller stöttat våldshandlingar. Den 25 mars 2007 varnade den brittiska regeringen att om parterna inte kommer med ett förslag före midnatt skulle London fortsätta att leda Nordirland med direktstyre. DUP och Sinn Feins ledare, Ian Paisley och Gerry Adams, förhandlade och diskuterade direkt med varandra för första gången den 26 mars och lovade ha en regering färdig den 8 maj. Tony Blair och Bertie Ahern accepterade detta och flyttade fram datum för regeringsbildningen till den 8 maj.

Den 8 maj 2007 bildades en ny regering (Northern Ireland Executive) med både protestanter och katoliker.

Den 16 juli 2007 genomfördes Oranienordens årliga marscher för första gången på länge utan sammanstötningar. Oranienorden hade försökt göra marscherna så lite provocerande som möjligt utan militär och med minimerad marschmusik. Till och med genom katolska kvarter i Belfast och Derry, där hundratals IRA-män bor. Trots detta kom inga protester. Viss kritik från en minoritet i marscherna mot DUP:s partiledare Ian Paisley fanns, då vissa ansåg att han svikit orden genom att sätta sig i en regering med Sinn Fein.

I slutet av juli drog Storbritannien bort sina militära styrkor från Nordirland. De vakttorn som funnits mellan protestantiska och katolska kvarter monterades ner i de större städerna, till exempel Derry och Belfast, vilket var ännu ett stort steg i fredsprocessen.

Maj 2007: Ulsters Frivilligstyrka lägger ner vapnen som svar på IRA:s avväpning. Observera att organisationen behåller sina vapen.

11 november 2007: Ulster Defence Association och deras underorganisation ex Ulster Freedom Fighters lägger ner vapnen med motiveringen att då Provisoriska IRA har lagt ner vapnen finns ingen fiende. Observera att organisationen behåller sina vapen.

16 februari 2008 dog Brendan Hughes (en av grundarna av Provisoriska IRA) 59 år gammal på sjukhus i Belfast i sviterna efter hungerstrejken han deltog i 1980. Han begravdes på IRA:s begravningsplats Milltown Cemetery. Gerry Adams var en av kistbärarna.

Under 2008 försöker Verkliga IRA och Continuity IRA provocera fram våld:
Den 12 maj skadades en polisman då en bomb exploderade under hans bil i County Tyrone.
Den 28 maj sprängde Verkliga IRA en bomb i en affär i centrala Belfast. Fler bomber hittades som ej exploderat, ingen skadades.
Den 14 juni i County Fermanagh attackerade Continuity IRA polisbilar genom att lägga ut landminor, två poliser skadades.
Den 16 augusti attackerades polis av raketer skjutna av Verkliga IRA men ingen skadades.
thumb|right|270px|Nordirlands flagga (i förgrunden) från lojalistiska Fountain Estate, och (i bakgrund) Irlands flagga från nationalistiska Brandywell, Derry, 2009.

Den 7 mars 2009 dödades två soldater och två skadades, två pizzabud skadades också. Real IRA har tagit på sig dådet.http://www.aftonbladet.se/nyheter/article4595939.ab Den 9 mars 2009 dödades en polis med ett skott i huvudet. Continuity IRA har tagit på sig dådet.http://www.aftonbladet.se/nyheter/article4606144.ab Politiskt ser man en stor oro för att våldet ska öka igen och att unionistiska grupper ska begå hämndaktioner. Polisen har gripit fyra medlemmar av Real IRA. Mest känd är Colin Duffy som var en ikon inom Provisoriska IRA innan han hoppade av till Real IRA. Han anklagas för ett antal mord men har aldrig blivit fälld. Trots att han hoppat av har han hjältestatus bland nationalistiska ungdomar och de protesterade och försökte stoppa polisen från att söka igenom Duffys hus.http://www.aftonbladet.se/nyheter/article4652025.ab

Den 13 juli 2009 genomfördes en av Oranienordens årliga marscher men efter flera år utan oroligheter blev det våldsamma gatukravaller då polis började slåss mot de nationalister som opponerar sig mot marscherna. 21 poliser skadades och våldet fortsatte även nästa dag.
Stadsdelen Ardoyne i Belfast såg sina värsta våldsamheter på fem år och skott sköts även mot polisen. Verkliga IRA har fått skulden för det inträffade och även i Londonderry vid Bogside blev det kravaller. Sinn Féin kritiserar våldet.

I oktober 2009 deklarerade IRSP att INLA hade lagt ner sina vapen.http://www.vasabladet.fi/wirestory.aspx?storyID=9284

I januari 2010 skadades en polisman av en bilbomb i närheten av Randalstown, County Antrim.http://news.bbc.co.uk/2/hi/uk_news/northern_ireland/8340619.stm

I juli 2010 bryter de värsta kravallerna sedan Långfredagsavtalet ute i Ardoyne och det sprider sig även till resten av Nordirland. Många poliser skadas och även skott avfyras mot poliser. Precis som 2009 kritiserade Sinn Féin våldet. På grund av det upptrappade våldet planerar Sinn Fein att införa något liknande den förut så hatade lagen Special Powers Act som avskaffades i början på 2000-talet. Lagen innebär att polisen har rätt att förbjuda folksamlingar och demonstrationer som samlats på kort tid och gripa deltagarnahttp://www.tribune.ie/article/2010/jul/25/north-up-in-arms-over-new-proposals-to-curtail-mar/?q=public%20assemblies%20bill.

April 2011 blir oroligt då protestantiska paramilitära grupper attackerar polisen som håller på med en utredning mot dem. En av poliserna dör i en bilbombhttp://www.aftonbladet.se/senastenytt/ttnyheter/utrikes/article12923828.ab.